ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 20, פרוטוקול מספר 693, 2018-10-14 10:00

יעקב מרגי: גילוי נאות.

יעקב מרגי: מ-77' עד 80' ומשהו הייתי משתלם סדרתי במכללה למינהל, יש לי כמה תעודות, לא לפני הרבה זמן.

אורן קפלן: בהמשך אנחנו נשמח גם לדבר, אבל חשבנו שמירית, שמנהלת כאן את המרכז, תוכל לסקור ולספר לנו איך זה עובד.

מירית בן דור: בוקר טוב, שבוע טוב, שנה אקדמית טובה.

מירית בן דור: שמי מירית בן דור, אני מנהלת דיקנט הסטודנטים במרכז לנגישות אקדמית.

מירית בן דור: ניסיתי לחשוב איך להביא בזמן כל כך קצר את מהות הדיקנט במרכז הנגישות והחלטתי לפתוח במקרה של ד'.

מירית בן דור: ד' היא סטודנטית עולה שעלתה לארץ עם ההורים שלה, גדלה במשפחה עם אב מתעלל ומכה, בעיקר את אמא שלה, ונקלעה לסיטואציה בה בעצם אמא שלה, להגנה עצמית, או שלא להגנה עצמית, רצחה את אביה לנגד עיניה.

מירית בן דור: היא ניסתה לטעון להגנה עצמית, הפרקליטות לא קיבלה את זה, היא נכנסה לכלא, ישבה בכלא כמה שנים וד' באה ללמוד אצלנו.

מירית בן דור: כשאמא שלה כבר יצאה מהכלא היא באה ללמוד אצלנו משפטים במסלול לאקדמיה במכללה למינהל.

מירית בן דור: ד' צריכה ליווי כלכלי, ליווי רגשי, ליווי אקדמי פחות, היא בחורה מאוד אינטליגנטית, אבל בעצם היא קיבלה מאיתנו את כל השירותים ואת כל הליווי, ממלגה רחבת היקף ועד להתאמות תנאי למידה, מכיוון שבעקבות המקרה הטראומטי היא גם פיתחה פיברומיאלגיה, שזה כאבים כרוניים בשרירים ועייפות כרונית.

מירית בן דור: היא קיבלה התאמות, היא גרה במעונות שלנו, היא קיבלה טיפול פסיכולוגי, ליווי צמוד של יועצת המלגות שלנו ובסופו של דבר היא קיבלה גם ליווי מתכנית 'סיפתח' שאני אדבר עליה קצת אחר כך, אבל היום ד' היא מתמחה בפרקליטות, אותה פרקליטות שהכניסה את אמא שלה לכלא, אפילו עם חלק מהצוות שם שעדיין קיים.

מירית בן דור: אז נכון, לא כל הסיפורים הם טלנובלה כמו של ד', אבל כן יש פה מגוון סטודנטים.

מירית בן דור: נוטים לחשוב הרבה פעמים שאנחנו מוסד במרכז הארץ ואוכלוסייה מאוד מאוד מסוימת, אז כאן אני רוצה להגיד, בתור מי שמלווה את האוכלוסיות המגוונות שנמצאות פה בקמפוס, שיש פה הכול מהכול.

מירית בן דור: יש פה הרבה סטודנטים שצריכים את הליווי שלנו.

מירית בן דור: אז דיקנט הסטודנטים זו בעצם מחלקה שהתפקיד שלה הוא להנגיש את הלימודים לסטודנטים עם צרכים מיוחדים/נוספים לקבוצות מגוונות באוכלוסייה.

מירית בן דור: אנחנו גם מדברים על סטודנטים עם לקויות למידה והפרעות קשב וסטודנטים עם מוגבלות, כשאני ארחיב קצת על מרכז הנגישות.

מירית בן דור: אנחנו מדברים על עולים חדשים, על סטודנטים ממצב סוציואקונומי נמוך, יש לנו תכנית מלגות, תכנית דגל שנקראת 'תנופה להצלחה' שעובדת כבר עשר שנים, תכנית של מלגות רחבות היקף, שאנחנו ממיינים סטודנטים שניבוי ההצלחה והיכולת האקדמית שלהם גבוהה ומלווים אותם לאורך שנות התואר.

מירית בן דור: יושב איתנו קובי, עומד איתנו יותר נכון, שיציג את עצמו אחר כך בכמה מילים, הוא חלק מהמלגה.

מירית בן דור: אנחנו גם מלווים סטודנטים עם צרכים נוספים כמו מילואימניקים, סטודנטיות הרות, ספורטאים, שצריכים יחס - - -

יעקב מרגי: מילואימניקים, הייתם צריכים את החוק שלנו, של הוועדה, או שעשיתם את זה לפני כן?

מירית בן דור: עשינו והרחבנו, המכללה שלנו היא בין המשוכללות והמובילות.

רפי גמיש: אנחנו הראשונים למעשה שחתמו על אמנת מילואים עוד לפני - - -

יעקב מרגי: אתם לא ראיתם בזה פגיעה בחופש האקדמי.

מירית בן דור: לא.

יעקב מרגי: כי הילכו עלינו אימים גם עם זה.

מירית בן דור: וגם אנחנו נותנים שירותים לכלל הסטודנטים, סיוע בנקודות משבר, סדנאות.

מירית בן דור: אתה מדבר על חקיקה, אז כן חשוב לי להגיד גם על מעורבות חברתית, כי עברה חקיקה עכשיו של מעורבות חברתית, אנחנו שנים כבר מפעילים כל מיני פרויקטים למען הקהילה עבור מלגות, אבל השנה אנחנו עושים קפיצת מדרגה בעקבות החקיקה וניתן לסטודנטים לקבל קרדיט אקדמי, שתי נקודות זכות, עבור 60 שעות מעורבות חברתית.

מירית בן דור: וחוץ מזה שאנחנו לוקחים את העשייה החברתית שלב אחד קדימה וחוץ מזה שהסטודנטים ישתלבו בכל מיני ארגונים, אם זה עם ילדים, קשישים, לארוז ארגזים וכו', אנחנו רוצים שהם יהיו גם אקטיביים בנושא של שינוי חברתי וילמדו על מאבקים, יידעו להוביל מאבקים.

מירית בן דור: הם ממש לוקחים את זה צעד אחד קדימה ברצועת קורסים מיוחדת שנקראת 'עושים ועושות הבדל'.

מירב בן ארי: אני רוצה לשאול, איזה קרנות יש לכם פה של מלגות?

מירב בן ארי: מי עוזר לכם?

מירב בן ארי: נגיד אייסף?

מירב בן ארי: אימפקט?

מירית בן דור: תכנית המלגות שציינתי, 'תנופה להצלחה', הם כספים של המסלול האקדמי במכללה למינהל.

מירב בן ארי: לא, אבל איפה הכסף?

מירב בן ארי: אימפקט נגיד?

מירית בן דור: אימפקט יש לנו פה, אנחנו המוסד הלא מתוקצב הראשון מבחינת מספרי מלגאי אימפקט בקמפוס.

מירב בן ארי: שאימפקט הכניס?

מירית בן דור: נכון.

מירית בן דור: אייסף, אין לנו מסלול אקדמי במכללה למינהל.

רפי גמיש: לא, אבל את נוגעת בנקודה חשובה.

רפי גמיש: אנחנו כמוסד לא מתוקצב בכלל מאוד מודרים מכספים, גם של קרנות.

רפי גמיש: אנחנו הרבה פעמים מוצאים את עצמנו עושים, במגבלת האפשרויות שלנו, מנסים לעשות עם קצת הרבה.

רפי גמיש: כן, יש בזה כשל, את נוגעת בנקודה שיש בה כשל.

מירב בן ארי: למה אין פה קרן אייסף, אם יש בבינתחומי?

יוסי יונה: את מדברת איתי כ-?

מירב בן ארי: כנציג הקרן.

מירב בן ארי: שנינו נציגי הקרן, אבל אתה נציג רב מעלה יותר.

יוסי יונה: זאת אומרת שאת מעלה את השאלה הזאת כתהייה בינינו.

מירב בן ארי: כתהייה בינינו.

יוסי יונה: אז אנחנו נתהה יחד.

מירית בן דור: אנחנו נשמח מאוד אם תהיה פה קרן אייסף.

מירב בן ארי: אנחנו שנינו, אני ויוסי, בוגרים של הקרן.

מירב בן ארי: אני גם הייתי בלא מתוקצב, הייתי בבינתחומי, אבל יוסי כמובן הוא מהאליטה של האוניברסיטאות, לא ציינתי את זה קודם, אז אני מהאליטה של המכללות.

יעקב מרגי: אבל יש לו נקודת זכות, הוא מבן גוריון.

מירב בן ארי: בכלל, הוא איש טוב, אנחנו אוהבים אותו, אבל אנחנו רוצים, למה שאייסף באמת לא יהיה כאן?

מירב בן ארי: זהו, אנחנו נתהה איתם ביחד.

מירב בן ארי: משימה.

מירית בן דור: אוקיי.

מירית בן דור: ספציפית המרכז לנגישות אקדמית, שזה המקום שבו אנחנו יושבים עכשיו, אתם יושבים בחדר הסדנאות של המרכז לנגישות אקדמית, הוא הוקם בשנת 2012 במסגרת מיזם המהפכה של המוסד לביטוח לאומי בסיוע נרחב מאוד של המוסד לביטוח לאומי ובעצם נותן מענה לסטודנטים עם לקויות למידה, סטודנטים עם הפרעת קשב וסטודנטים עם מוגבלות פיזית, חושית, נפשית, מחלות כרוניות וכו'.

מירית בן דור: קצת מספרים.

מירית בן דור: זה נכון לסוף שנה שעברה, כי השנה אנחנו עוד לא מעוגנים במספרים.

מירית בן דור: 196 סטודנטים עם מוגבלות, שזו החלוקה שלהם פחות או יותר, ועוד 250 סטודנטים עם לקויות למידה והפרעת קשב מורכבות.

מירית בן דור: שוב, זה לא כל הסטודנטים שמקבלים התאמות במוסד, זה כאלה שצריכים - - -

יעקב מרגי: הכול מונגש להם?

יעקב מרגי: אתם כבר ברמת הנגשה - - -

מירית בן דור: אנחנו ברמת הנגשה גבוהה.

יעקב מרגי: פיזית?

יעקב מרגי: לא פיזית?

מירית בן דור: לא אגיד לך פיקס, אבל גבוהה.

רפי גמיש: אני רק אומר עוד דבר, שזה רק החבר'ה שמצהירים על עצמם.

רפי גמיש: יש על זה מפתח של הרבה אנשים עם לקויות שמתביישים לבוא ולומר שיש ואנחנו צריכים להידרש להתאים את עצמנו מבלי גם להביך אותם.

מירית בן דור: נכון, ובהמשך בדיוק למה שרפי אומר, אני חושבת שדווקא חשוב להסתכל פה על מספר סטודנטים עם מוגבלות נפשית, שזה מספר גדול, ואני דווקא חושבת שזה אומר שסטודנטים פחות ופחות מתביישים.

מירית בן דור: אני לא חושבת שפעם היו פחות סטודנטים עם מוגבלות נפשית באקדמיה, אבל היום הם יותר פונים, יותר נעזרים, פחות מתביישים, אז אני חושבת שזה נתון חשוב.

מירית בן דור: אנחנו יושבים במרחב הפיזי שהוא כולל את חדר הסדנאות, חדרי למידה, חדר עבודה בקבוצות וסטודנטים גם יושבים פה ללמידה שקטה, גם יש פה סטודנטים שנבחנים, יש סטודנטים שנבחנים עם ציוץ ציפורים ברקע, יש סטודנטים שנבחנים עם טמ"ס, טלוויזיה במעגל סגור, זה פתוח פה בחדר ליד, אתם תוכלו לראות, שמגדיל להם את הטקסט, ללקויי ראייה.

מירית בן דור: חוץ מהמרחב הפיזי, שמיועד לרווחת הסטודנטים ללמידה, גם מה שחשוב להגיד זה שהצוות שלנו יושב פה באותו מתחם, שזה חשוב.

מירית בן דור: בכלל כל הדיקנט יושב פה, שזה חלק מהנגישות של המקום הזה, מי שנכנס לפה נכנס בכל מיני נושאים והצוות תמיד זמין לו ותמיד הדלת פתוחה.

מירית בן דור: יש פה רכזת לקויי למידה ויש פה רכזת נגישות ואני יושבת פה ורכזת מלגות ורכזת מילואים ודיקנט וכולנו תמיד זמינות.

יעקב מרגי: כדאי לכם, היום לדוגמה פרסמו את סקר שביעות הרצון של הסטודנטים, לכן כדאי להיות נגיש.

רפי גמיש: למרות שאני חייב להגיד לך שאנחנו אמיתי עושים את זה לא מטעמים אסטרטגיים, אנחנו עושים את זה כי זה נכון חברתית.

רפי גמיש: בן אדם שיש לו מוגבלות כזו או אחרת זה לא אומר שהוא לא יכול ללמוד ולהצליח.

מירית בן דור: אנחנו נותנים לסטודנטים פה מגוון שירותים, שאני לא רוצה להתעכב על כולם, אבל כן אני רוצה להגיד גם לגבי חונכויות, חונכות, אנחנו רואים בזה פרויקט דגל, זה המענה הכי משמעותי שאפשר לתת לסטודנט חדש באקדמיה שהוא סטודנט עם מוגבלות או סטודנט לקוי למידה.

מירית בן דור: החונכות בלמידה נותנת ליווי אקדמי, ממש סיוע בלימודים, גם חברתי הרבה פעמים וגם רגשי, מוריד את רמת הלחץ.

יעקב מרגי: במה זה מזכה את החונך?

מירית בן דור: החונך מקבל מלגת מעורבות חברתית בשיתוף עם פר"ח, אנחנו עובדים עם בשיתוף עם פר"ח בנושא הזה.

מירית בן דור: ועוד משהו שרציתי כן יותר לפרט עליו זה תכנית 'סיפתח' שציינתי מקודם גם לגבי ד' שבעזרת התכנית היא השתלבה להתמחות בפרקליטות.

מירית בן דור: אז תכנית 'סיפתח' היא תכנית של הג'וינט ושל משרד הכלכלה ובעצם נועדה לסייע בכל מה שקשור להשתלבות של סטודנטים ובוגרים בשוק התעסוקה.

מירית בן דור: התכנית התחילה בשבעה מוסדות אקדמיים, היום היא בתשעה מוסדות אקדמיים ואני שמחה להגיד שהמוסד שלנו הוא מספר אחת מבחינת מספר סטודנטים שקיבלו ליווי בתכנית הזאת, כ-56 סטודנטים עם מוגבלות, שזה בהכרח סטודנטים שמוכרים בביטוח לאומי ובמשרד הביטחון.

מירית בן דור: הם קיבלו ליווי על ידי התכנית הזאת וד' היא ביניהם.

מירית בן דור: נגישות בקמפוס.

מירית בן דור: הקמת המרכז, כבר ציינתי, ב-2012 באמצעות הביטוח הלאומי.

מירית בן דור: הנגשה חושית גם באמצעות הביטוח הלאומי.

מירית בן דור: הנגשנו חושית של הקמפוס, שזה אומר שיש פה שילוט קולי, הכוונה קולית, step hear, מערכת שמע, הנגשת שמע באולמות גדולים, מאחזי יד, סימני אזהרה, כל מה שצריך להנגשה חופשית.

מירית בן דור: הנגשה פיזית התחלנו ואנחנו בעיצומה, כל הנמכת הדלפקים, נגישות בכיתות, שירותי נכים וכו'.

מירית בן דור: אני תיכף אתן דוגמה לפרויקט קטן בנושא של הנגשת הכיתות.

מירית בן דור: הנגשת המידע שזה נושא מאוד מאוד מורכב, גם הנגשת אתר האינטרנט והנגשת כל הפלטפורמות שהסטודנטים עובדים איתם, שזה - - - לא פשוט בכלל.

מירית בן דור: כתיבת נהלים בנושא, חשוב, מה לעשות, איך מתייחסים לסטודנטים עם מוגבלות בטקסי בוגרים, מה עושים אם יש סיור, למה צריך לדאוג, מה עושים אם רוצה להיכנס מישהו עם כלב שירות לקמפוס וכל הדברים האלה.

יוסי יונה: גברתי, אנחנו יודעים גם בהקשרים אחרים של חינוך, משעה שהמוסד מפתח נגישות לתלמידים, סטודנטים, בעלי לקויות או מוגבלויות כאלה ואחרות, אחד הנספחים של כך זה בעצם מסגרת תקציבית מאוד מאוד גדולה, כי כל העניין, כמו שאת הולכת במשהו שהוא יותר פרטני למול אדם ספציפי עם המוגבלות שלו וכו', מאוד מעניין אותי כיצד אתם נערכים תקציבית.

יוסי יונה: לפי מה שמוצג כאן זה וואו, מאוד מרשים.

יוסי יונה: אני אומר את זה בחיוב ובהערכה.

יעקב מרגי: יש תקצוב של המדינה באמצעות המועצה להשכלה גבוהה וות"ת?

יוסי יונה: איך אתם מתמודדים עם סוגיית ה - - -

מירית בן דור: אנחנו לא מקבלים את התקצוב הזה.

רפי גמיש: אני רוצה רגע להעלות רעיון.

יעקב מרגי: הוא לא תקצוב מלא.

אבי בלשניקוב: אנחנו לא ברשימת התפוצה של המועצה להשכלה גבוהה.

אבי בלשניקוב: הם לא יודעים איפה אנחנו יושבים.

קריאה: אתם ברשימת התפוצה של המל"ג, לא מבחינה תקציבית, זה הכול.

יעקב מרגי: הם פה והם יגיבו.

רפי גמיש: לא, אני רוצה רגע להתייחס.

רפי גמיש: אתה נוגע בנקודה חשובה.

אבי בלשניקוב: רפי גמיש, מנכ"ל המכללה.

יוסי יונה: הוא פרסם מאמר בדה מרקר.

יוסי יונה: עשינו שיעורי בית.

רפי גמיש: הסיפור הוא כזה.

רפי גמיש: אחת, המל"ג מכיר אותנו, אנחנו בקשר נהדר עם המל"ג, הם מגיעים הנה, אנחנו מגיעים אליהם, אנחנו בקשרי עבודה מצוינים.

רפי גמיש: אני חושב שהשאלה שאתה שואל לא נוגעת למל"ג, לא רלוונטית למל"ג.

רפי גמיש: יש הרבה דברים שחלק מהם מוגדרים כצורך לאומי, למשל נגישות, זה עכשיו עלה על השיח, אנחנו היינו שם הרבה לפני מתוך אג'נדה חברתית.

רפי גמיש: אז התשובה היא לא פשוט, אנחנו לעניין הנגישות כבר עובדים בזה כמה שנים טובות, חלק - - -

יעקב מרגי: מאז שחוקק החוק.

רפי גמיש: לא, לפני.

רפי גמיש: אנחנו התחלנו לפני עם הסיפור הזה, כמו אגב עם הרבה דברים אחרים.

רפי גמיש: הסיפור התקציבי הוא לא פשוט, לא פשוט בכלל, וזה מצטרף גם לשאלה שלך לגבי הקרנות.

רפי גמיש: אנחנו בדרך כלל לא נהנים מתקציבים, גם כשמדובר בצורך לאומי.

רפי גמיש: להנגיש קמפוס, הרי ברור לכם שחלילה וחס, אני לא רוצה להתייחס במונחי תשואה, זה לא כסף שאתה שם כי אתה מקבל פה שביעות רצון, אתה עושה את זה כי אנחנו חייבים את זה חברתית.

רפי גמיש: אני חושב שיש לנו תפקיד בחברה הזאת ואנחנו עושים את זה משם.

רפי גמיש: זה לא פשוט בכלל, הרבה פעמים זה עולה לנו בלעשות משהו ולא עד הסוף, או לא כמו שרצינו לעשות אותו, כיוון שאנחנו מוגבלים.

יוסי יונה: אז מה הם המקורות?

רפי גמיש: המקורות הם מקורות פנימיים שלנו.

מירית בן דור: וביטוח לאומי שנתן תקציב גם לוועדת ה - - -

רפי גמיש: אבל הוא נתן 700,000 מתוך חמישה מיליון.

יעקב מרגי: יוסי, חשוב שתדע.

יעקב מרגי: אני הייתי יו"ר ועדת משנה, תחת אילן גילאון שלקח את כל סוגיית ההנגשה בכלל ואני לקחתי את הקטע של ההשכלה הגבוהה.

יעקב מרגי: אז היה תקצוב סביב ה-200 מיליון שקלים, של המוסדות להשכלה גבוהה, שזה חלקי ביותר.

יעקב מרגי: אבל יש תקצוב.

יעקב מרגי: השאלה איך, מה מו מי, נשמע בהמשך מהוות"ת.

מירית בן דור: אז כן חשוב להגיד, לפי מה שאני יודעת, המוסדות המתוקצבים קיבלו משהו כמו 90 מיליון, אם אני לא טועה, לנושא של הנגשות פיזיות של הקמפוסים.

מירית בן דור: מעבר לזה יש גם תקציב פרטני, פר סטודנט, זאת אומרת כל סטודנט - - -

אבי בלשניקוב: והמכללות הבלתי מתוקצבות כמה קיבלו?

אבי בלשניקוב: אפס.

מירית בן דור: מה שקיבלנו מביטוח לאומי.

אבי בלשניקוב: אבל אפס.

אבי בלשניקוב: זאת אומרת ישנו רגולטור שרוצה לכוון את המדינה מה הוא רוצה כמדינה, אבל הוא מדבר רק עם שחקן אחד, עם השחקן המתוקצב.

אבי בלשניקוב: השחקנים הבלתי מתוקצבים הם ילדים חריגים, תקרא להם מאומצים, תקרא להם בכל שם גנאי אחר, לא קיימים.

אבי בלשניקוב: האם זה טוב?

אבי בלשניקוב: האם זה רע?

אבי בלשניקוב: התשובה, מחדל, בושה.

אבי בלשניקוב: בושה, בושה.

יעקב מרגי: אבי התייחס לזה, אין ספק שזו סוגיה, בכלל כל סוגיית הרגולציה בהשכלה הגבוהה, צריך לשבת, לשים את זה על השולחן, לפתוח את זה.

יעקב מרגי: אני לא מקבל, בוויכוחים שלי עם המועצה להשכלה גבוהה, עם ות"ת ומל"ג בסוגיה הזו אני טוען שהרגולציה מזמן צריכה להיות מונחת על שולחן כלשהו, לפתוח את זה, להתאים את זה למה שקרה, מה שקרה מאז שהתחילה מהפכת הנגשת ההשכלה הגבוהה בחברה הישראלית.

יעקב מרגי: אני חושב שהם נתקעו באיזה מבנה מסוים.

יעקב מרגי: אני אומר דברים לא פוליטיקלי קורקט, צריך לפתוח את המועדון הסגור, נקודה.

אבי בלשניקוב: זה המשפט.

יוסי יונה: אבל אני אוסיף הערה.

אבי בלשניקוב: זה המשפט שצריך לצאת מפה.

יעקב מרגי: זו דעתי ואם צריך להביא עוד כסף, שיביאו עוד כסף.

יעקב מרגי: לא באנו לפגוע באף אחד, לא על חשבון אף אחד.

יוסי יונה: אז אני אוסיף משפט לעניין הזה.

יוסי יונה: מן הסתם, אני מקבל את העמדה של יעקב, חברי הטוב, בדרך כלל מה שקורה זה שכאשר נניח מדינה תוחבת את ידה לכיסה ואומרת: אוקיי, הנה עוד משאב ועוד משאב, עכשיו אנחנו מדברים על מכללות שהן בלתי מתוקצבות, אז הרי יש איזה שהם יחסי גומלין בין תחיבת היד לכיס לבין הרגולציה ואז השאלה היא, גם נניח שיגיע הרגע, מן הסתם הוא יגיע, יהיה דיון שכזה בין המדינה לבין המוסד עד כמה המוסד יהיה מוכן לקבל איזה שהם מין, מה זה רגולציה?

יוסי יונה: מין תכתיבונים כאלה, נכון?

יעקב מרגי: המוסדות כפופים כמעט בכול פרט לשכר הלימוד.

רפי גמיש: לא כמעט, בכול.

יעקב מרגי: ממה נפשך?

יעקב מרגי: אי אפשר לומר: אני הרגולטור שלך, אני אקבע לך איזה תארים, כמה מכסות, כמה זה, אם אתה זה, איך תיתן, וכשמגיעים לסוגיה הזו של תקצוב - - - אין ברירה, זה צריך להיות מונח לדיון, ואני אומר יחד עם זאת, בצורה הכי ברורה, זה צריך לבוא עם תוספת תקציבית.

מירית בן דור: אני ממשיכה ממש בכמה מילים, אני רוצה לתת הזדמנות לסטודנטים שבאו במיוחד להגיד כמה מילים.

מירית בן דור: העלאת מודעות והדרכות, על פי תקנות נגישות להשכלה גבוהה זה גם חלק מתפקיד מרכז הנגישות, לעסוק בהעלאת מודעות והדרכות.

מירית בן דור: אז אנחנו עוסקות בזה הרבה, אם זה דברים חווייתיים, גם לסטודנטים וגם לסגל, ואם זה ממש כלים של הוראה נגישה לסגל האקדמי, אני לא ארחיב על זה.

מירית בן דור: זה חלק מלומדה, אנחנו נערכנו גם ללומדה לסטודנטים, גם לסגל אקדמי וגם לסגל מנהלי, שכולם יעברו את הלומדה בנושא של נגישות.

מירית בן דור: לסגל אקדמי, כמובן נגישות בהוראה, ולסגל מנהלי נגישות בשירות.

מירית בן דור: פרויקט כיסא נגיש זה בעצם חלק מהנגשה פיזית של הקמפוס.

מירית בן דור: כל הכיתות, יש מקומות שמסומנים כמקומות של כיסא נגיש, סטודנטים שזכאים לשבת בכיסא נגיש מקבלים כרטיס זכאות או כרטיס - - - וכדי להעלות את המודעות לעניין הזה עשינו סרטון 'כיסא נגיש' שברשותכם, אני אשאיר אותו לסוף כי אני רוצה לתת לסטודנטים להגיד כמה מילים על עצמם.

מירית בן דור: אם נספיק נראה את הסרטון בסוף.

מירית בן דור: תמיר ויאדר נמצא איתנו פה, סטודנט שנה ג'.

מירית בן דור: תמיר ויאדר סטודנט לקוי למידה שגם הוכר בביטוח הלאומי על לקות הלמידה שלו והפרעת קשב, וקובי כחילה, שהוא סטודנט שנה ב' למשפטים, חלק ממלגת 'תנופה להצלחה'.

קובי כחילה: בוקר טוב, שנה אקדמאית מוצלחת לכולם.

קובי כחילה: בפתח הדברים אני קודם כל אגיד שאני לא שחקן ובאתי לפה בצורה הכי אותנטית שיש וזו פעם ראשונה שאני פוגש את מירית.

קובי כחילה: אני אעיד על עצמי שאני בן אדם מאוד אמיץ וכשבאתי למכללה למינהל קיבלתי פיק ברכיים, כי כשאתה נכנס לכאן ואתה רואה את החניון המלא ב-fancy cars האלה ואתה לא בא מאותו מקום - - - אני אגיד בקצרה על עצמי כי אני לא באתי לכאן לגולל את סיפור חיי, אני גדלתי בבת ים, אמא שלי חד הורית ואין לי שום עזרה משום אדם.

קובי כחילה: כשנכנסתי לכאן הייתי מאוד סקפטי, באתי לכאן עם תעודת הבגרות שלי ולא האמנתי שאני אצליח לעמוד בשכר הלימוד.

קובי כחילה: זה שכר שהוא אסטרונומי למישהו שעובד על כמה אלפי שקלים בודדים בחודש וכשנכנסתי לכאן והתחלתי את התהליך באמת פגשו אותי, אני לא קורא לכם הדיקנט, אני קורא לכם יחידת המלאכים, מה שהם עושים כאן לא יכול להיות מגולם בשכר עבודה, כי יש עבודות שאתה מגיע אליהן ואתה עושה משהו אתה לא יכול לקבל על זה שכר כסף, אתה לא יכול לקבל על זה משהו גשמי, כי אתה משנה לבן אדם חיים, אתה משנה לבן אדם את סדר העבודה שלו.

קובי כחילה: כשבאתי לכאן פגשה אותי עינת, שלא נמצאת פה - - -

מירית בן דור: עינת מרכזת המלגות שלנו, שמלווה את ה - - -

קובי כחילה: עינת באמת ליוותה אותי.

קובי כחילה: לא טרטרו אותי בבירוקרטיה ובמסמכים כמו שיאה לנו ובאמת הקשיבו לי ועזרו לי ותמכו בי.

קובי כחילה: אני עובד במתכונת של משרה מלאה במטרה לעזור בבית כלכלית ורגשית.

קובי כחילה: אני סיימתי את שנה א' שלי בממוצע 90 וללא העזרה שלהם ושל, תסלחו לי, הקדוש ברוך הוא לא הייתי עושה את זה.

קובי כחילה: ובאמת באמת תודה מקרב לב ובצורה הכי אותנטית, הכי אמיתית.

קובי כחילה: אני לא יודע מה מטרת המפגש הזה בכלל, פשוט אמרו לי והתייצבתי ותודה רבה.

קובי כחילה: באמת חבורה של מלאכים.

קובי כחילה: תודה לכם.

קובי כחילה: (מחיאות כפיים).

יעקב מרגי: בהצלחה, מעבר לכפיים.

תמיר ויאדר: בוקר טוב לכולם.

תמיר ויאדר: קוראים לי תמיר ואני סטודנט שנה ג' למדעי ההתנהגות.

תמיר ויאדר: אני עם לקויות למידה מאוד מאוד חריפות, מה זאת אומרת?

תמיר ויאדר: אני דיסלקט, דיסקלקול, דיסגראף, כאילו אין ד' בכל זה שאין לי, בנוסף לכול אני דיסלקט ברמה הכי חריפה שיש.

תמיר ויאדר: אני בן 26 וכותב וקורא כמו ילד בכיתה ג'.

תמיר ויאדר: ברגע שהמציאו את ההודעות המוקלטות בווטסאפ ניצלו לי החיים.

תמיר ויאדר: אני אובחנתי בגיל שלוש וחצי, בגיל ארבע כבר התחלתי לקחת ריטלין, בבית ספר יסודי הייתי ע' שרת, לא באמת למדתי בבית הספר, הייתי מסתובב בכיתות, נכנס לא נכנס.

תמיר ויאדר: בית ספר תיכון, בכיתה ט' נמאסתי על המנהל, שלחו אותי לאבחון כזה, לראות מה עושים איתי.

תמיר ויאדר: המטרה של האבחון הייתה להראות שיש לי איי קיו לא מתאים כדי שיעיפו אותי מבית הספר, קיבלתי איי קיו 146 בערך, משהו כזה, שהמנהל לא ידע איפה לאכול את עצמו.

תמיר ויאדר: אחרי זה סיימתי בגרות מלאה, התגייסתי לצבא, הייתי לוחם, קיבלתי מצטיין חטיבתי ב'עמוד ענן' ועכשיו אני פה.

עודד פורר: לוחם איפה?

תמיר ויאדר: בנח"ל.

תמיר ויאדר: עכשיו אני פה ואני בג'אט לג, בדיוק נחתתי מטוקיו בבוקר, אני על שעה וחצי שינה, קצת קשה לי, אז תסלחו לי.

תמיר ויאדר: אז איך זה בעצם להיות סטודנט עם לקויות למידה כאלה חריפות?

תמיר ויאדר: אתה רץ מרתון.

תמיר ויאדר: אתה רץ מרתון כמו כולם, רק שלך יש עוד איזה שניים שלושה קילו על הכתפיים.

תמיר ויאדר: נגיד בצבא יש את זה שנדפק עם המאג, גם הייתי מאגיסט בצבא, אז אני יודע, זה שצריך לדדות מאחורי כולם, אז זה בעצם מה שאני עושה, רק שזה לא גרם לי לדדות אחרי כולם, להיפך, זה אתגר אותי, זה גרם לי לרצות למרות הקשיים שלי להראות לכולם שאני יכול.

תמיר ויאדר: סיימתי את השנה הזאת עם ממוצע 95, שתכלס זה הכול בזכות הדיקנט שעזר לי וליווה אותי.

מירית בן דור: אתה יכול להגיד מה עזר לך, מבחינת התאמות למשל?

תמיר ויאדר: כן.

תמיר ויאדר: הארכות זמן, מבחנים בעל פה.

מירית בן דור: בעל פה?

תמיר ויאדר: לא כאילו בעל פה, שִכתוב.

תמיר ויאדר: וכמובן הדיקנט פה מדהים, באמת, חבל על הזמן, אבל עדיין יש דברים שלא קורים, למשל סטודנטים כמוני שצריכים הרבה הרבה לקרוא ולא יכולים לקרוא, מסתמכים על תכניות הקראה ובקמפוס יש בעיה שכל הקבצים זה PDF, לא וורד, אז בעצם אתה עכשיו מקבל לקרוא את הדי.

תמיר ויאדר: אס.

תמיר ויאדר: אמ ואתה לא יכול לעשות עם זה כלום, כי אתה צריך לשכור מישהו מהכסף הפרטי שלך שיקריא לך את זה, כי אתה לא יכול לקרוא.

תמיר ויאדר: אני חושב בתור - - -

מירית בן דור: דיברתי קודם על הנגשת המידע ואמרתי שחלק מסובך ביותר.

תמיר ויאדר: מה שאפשר לשפר, לפי דעתי, זה הקטע הזה.

תמיר ויאדר: אני מאוד אשמח.

מירב בן ארי: אתה עובד עכשיו?

תמיר ויאדר: כן, אני מדריך בקיבוץ, אני מדריך בחינוך הבלתי פורמלי, משרת סטודנט, יש לי גם סטארט-אפון קטן שלי שאני עובד עליו עם עוד שני שותפים.

מירית בן דור: תספר שהתקבלת לתכנית מתמחים בכנסת.

תמיר ויאדר: כן, התקבלתי לתכנית מתמחים בכנסת ב - - -

מירב בן ארי: אצל מי?

תמיר ויאדר: אני עדיין לא יודע אם אני הולך, כנראה בחודשים הקרובים צריכים לחזור אליי.

תמיר ויאדר: זהו.

תמיר ויאדר: משהו ששכחתי?

תמיר ויאדר: זהו, תודה רבה לכם.

תמיר ויאדר: (מחיאות כפיים).

יעקב מרגי: אין ספק שמי שיקבל אותך בכנסת ייהנה.

מירב בן ארי: כן, יזכה.

רפי גמיש: אבל אני רוצה רגע להגיד משפט אחד.

רפי גמיש: אני חושב שדווקא שני הסיפורים האלה מספרים את הסיפור הכי טוב.

רפי גמיש: יש שיח שלם על האם כולם צריכים ללמוד באקדמיה, כן או לא, לי לפחות יש דעה שלא כל אחד צריך ללמוד באקדמיה ויש מקומות אחרים טובים, אבל מי שמתאים, אני חושב שחובתנו החברתית לתת לו את הכלים.

רפי גמיש: יושב פה אדם עם איי קיו של 146, זה איי קיו של מחונן-על, זאת אומרת שבממוצע הוא הרבה מעבר לממוצע.

רפי גמיש: תבינו שבהסללה או בגישה הכי קל לבוא ולהגיד: זה לא יכול, כי יש לו איזה שהיא בעיה נקודתית פשוטה שלא מעידה על היכולת שלו.

רפי גמיש: אפרופו צרכים לאומיים, דווקא המקומות של תקצוב, לא תקצוב, יש שיח, אנחנו נהיה מוסד מתוקצב או לא, אני לא מדבר על זה, אני מדבר על מקומות כאלה שבהם אנחנו משנים חיים.

רפי גמיש: אגב, גם בסיפור הקודם, אתם מבינים שאנחנו פה עושים פה מעגל.

רפי גמיש: הוא ירכוש השכלה, הוא ייצא לדרך, אחיו הקטן, סביר להניח, בזכותו, גם כן ייצא מהמעגל וזה הסיפור שלי כבוגר במכללה הזו ואני חושב שיש פה מאות רבות של סיפורים כאלה.

יוסי יונה: רפי, יש לי שאלה.

תמיר ויאדר: רק רגע, אני מצטער שאני מתפרץ, אבל בנושא הזה אתה נגעת בנקודה שהיא מאוד מאוד רגישה ויש פה אנשים שהקלפים בידיים שלהם, אז אם אני יכול להגיד את מה שיש לי בנושא אני מאוד אשמח.

תמיר ויאדר: מה שקרה באקדמיה זה נס.

תמיר ויאדר: זה באמת נס שאנשים כמוני, עם כל כך הרבה קשיים, יכולים להראות מה הם שווים וליישר קו עם כולם, אבל מה שבאמת עצוב, ששם זה נעצר, אחרי האקדמיה.

תמיר ויאדר: עולם העבודה עדיין לא מספיק נגיש, כאילו אנשים משכילים שעבדו קשה, הזיעו כמו כולם, קיבלו את התעודה, מגיעים לשוק העבודה ובגלל שהם לא יכולים לכתוב מייל בלי תוכנת הקראה או שהם לא יכולים לקרוא יותר מכמה מילים בודדות שום מקום עבודה לא רוצה להעסיק אותם.

יוסי יונה: אני רוצה להעיר משהו וגם לגבי מה שאמרת.

יוסי יונה: אחת, עד כמה שאני זוכר, דווקא איציק שמולי העביר, אולי בעזרתךְ, את הצעת החוק שמחייבת מקומות עבודה להעסיק שיעור מסוים של עובדים בעלי מוגבלויות.

מירב בן ארי: 5%, כן.

מירב בן ארי: העניין הוא שהוא צודק בזה שהוא אומר שאפשר להעסיק אותו, אבל אם התנאים ומקום העבודה לא מונגש אז מה הוא יעשה שם?

מירב בן ארי: הוא יילך לעבודה שלא מתאימה לו - - -

תמיר ויאדר: אני הייתי במיונים של המשטרה ויצא לי דפ"ר של אמבה, בגלל שלא הנגישו את המבחנים הפסיכוטכניים.

עודד פורר: אבל למה אין הנגשה במשטרה?

עודד פורר: זה לא בסדר.

עודד פורר: מבחינת נציבות שירות המדינה לדעתי זה כן אמור להיות מונגש.

תמיר ויאדר: אני באתי לקצינה והתחננתי על חיי, הראיתי לה תעודת הצטיינות מהצבא, ממוצע של שנה ב' 95, בעזרת ה' אני אקבל מצטיין דיקן.

מירב בן ארי: כן, זה מאוד תלוי איפה אתה נמצא.

יוסי יונה: אז בואו נעשה סדר בעניינים.

יעקב מרגי: אני אתאפק, אני אומר שהוא בחור בגוף הלא מתאים.

מירב בן ארי: איזה גוף הוא בחר?

תמיר ויאדר: משטרה.

מירב בן ארי: דווקא אני פגשתי בחור בשירות לאומי והוא - - -

עודד פורר: דווקא המערכות האלה אמורות להיות - - -

יוסי יונה: בואו ננסה לנהל את הדיון לא כמו בוועדות, אנחנו באקדמיה.

יעקב מרגי: ועוד יוסי מבקש את זה, לא קל לנהל איתו דיון.

יוסי יונה: נכון, אני מציק לו.

יוסי יונה: בכל אופן, מה שאני אומר, יש מרכיב אחד, שעבר חוק כזה, ומירב הציגה טענה מאוד טובה, שאוקיי, יש את החוק, השאלה עד כמה יש הלימה בין קיומו של החוק הזה לבין באמת המאמץ של מקום העבודה כדי להנגיש את העבודה.

יוסי יונה: אולי זה האתגר שעכשיו ניצב בפנינו, חברי וחברות הכנסת, להשפיע על מדיניות, לחוקק חוקים כאלה שמחייבים אמצעי הנגשה במקום העבודה.

יוסי יונה: זה אחת.

יוסי יונה: חזרה לשאלה שרציתי לשאול בתחילת הדברים.

יוסי יונה: כשאתם מציגים כאן, ומאוד מרשים מה שאתם עושים, האם אתם יכולים לתת לנו איזה שהוא מידע לגבי הייחודיות של המכללה הזו בהשוואה למכללות אחרות?

יוסי יונה: זאת אומרת האם מבחינתכם, נניח כשנכנסתי לכאן ודיברתי על הנושא הזה ואז אמרתי, רגע, האם זו ספינת הדגל שלכם, שמייחדת את המכללה הזו בהשוואה לאוניברסיטאות או מכללות אחרות?

יוסי יונה: מעניין לשמוע.

אבי בלשניקוב: אני אענה לך.

אבי בלשניקוב: אני מאוד התלבטתי אם לבוא להיות כאן יושב ראש מועצת המנהלים.

אבי בלשניקוב: אני די חדש, אני יושב בדירקטוריון של הטכניון כבר חמש שנים, אני עובד באוניברסיטת בן גוריון ואני במרכז הבינתחומי, יש שם את בית ספר לאודר שאני מנהל את העסקים שלו בעשר השנים האחרונות כאן בישראל.

אבי בלשניקוב: כשפנו אליי לבוא להיות כאן יושב ראש מועצת המנהלים, אמרתי ממש לא בראש שלי לבוא להיות יושב ראש מועצת המנהלים של המקום הכי אליטיסטי שיש.

אבי בלשניקוב: יש את הבינתחומי ואת המכללה למינהל, ואיך הוא דיבר על החניון?

אבי בלשניקוב: זאת אומרת מי מגיע עם למבורגיני ומי מגיע עם מסדה 2 חדשה ומי ומי ומי.

אבי בלשניקוב: שכר הלימוד פה הוא שכר לימוד גבוה, 35, 36, 37, 38, 40, אצלנו ובבינתחומי, ואתם שניכם שילמתם ואתם שניכם יודעים בדיוק, זה שכר לימוד גבוה מאוד, זה משכנתא, זה משכנתא נוספת.

אבי בלשניקוב: ואני הלכתי ובדקתי ואני אומר לכם, גם לגבי המרכז הבינתחומי, אבל אני יכול להגיד לכם, כי פה אני אחראי על זה היום, סל השירותים הסוציאלי, החברתי, שסטודנט מקבל היום אצלנו שם בכיס הקטן את כל האוניברסיטאות המתוקצבות והלא מתוקצבות מבחינת מלגות, תנאים, פריסה, קבלה.

אבי בלשניקוב: בסל הנוסף שהוא נותן, גם למציאת מקומות עבודה בהמשך, מבחינת יחידות לסטודנטים שמלווים אותם בשנה ג' למציאת מקומות עבודה, הסל לסטודנטים כאן הוא פי מיליון מכולם.

אבי בלשניקוב: וזה, אגב, דבר שהסטודנטים משלמים ומצביעים ברגליים ובאים לפה.

אבי בלשניקוב: תזכרו שאנחנו מכללה מהגדולות בארץ, עזבו את זה שאנחנו המכללה הראשונה.

אבי בלשניקוב: אגב, אני חייב להגיד לכם בתור מנכ"ל הכנסת הראשון של מדינת ישראל, אני לא מכיר ביקור של ועדה ועוד ביום ראשון שיש פה מספר שיא של ארבעה חברי כנסת.

אבי בלשניקוב: בדרך כלל זה יושב ראש הוועדה, מנהלת הוועדה וכופים על איזה שלושה-ארבעה עוזרים פרלמנטריים לבוא שלא יהיה בושות.

אבי בלשניקוב: אז אני חייב להגיד לכם שאני, בתור אחד שמכיר את הכנסת, אני מאוד מודה, אני מאוד מאוד מודה.

יוסי יונה: זה הקסם שהוא מפעיל עלינו.

אבי בלשניקוב: זה מפתיע וזה מכובד וזה ראוי ואתם מכבדים.

אבי בלשניקוב: אתם מכבדים ואין לכם מושג כמה שזה חשוב.

אבי בלשניקוב: לפעמים זה מאוד מביש, שיש סיורים של ועדות, מגיע היושב ראש וזהו, וכל היתר, יש להם את כל הסיבות הכי טובות בעולם.

אבי בלשניקוב: אין ביקורת על חברי הכנסת, אסור, זה בסדר.

אבי בלשניקוב: אז באמת אני חייב להגיד בשם המכללה, שזה פשוט מה שנקרא ראוי לציון וברכה.

יעקב מרגי: כיו"ר ועדה אני רק רוצה לומר שבקדנציה הזו טיפלנו בהרבה בעיות והתמקדנו במערכת החינוך, במושב הזה תהינו, אחרי שתיקנו כמה דברים, עם רפורמה בחינוך המיוחד ועוד כמה דברים, נשאר לטפל בהשכלה הגבוהה.

יעקב מרגי: אז לא לחינם גם פתיחת שנה אקדמית, אני חושב שצריכה להיות אמירה.

יעקב מרגי: אין ספק שהמושב הזה, אם הוא יהיה ארוך, ההשכלה הגבוהה תזכה להתייחסות משודרגת בוועדה.

מירב בן ארי: למרות שחשוב לומר שאנחנו עוסקים בהשכלה הגבוהה והיו נושאים והחבורה כאן, כמה יש לך בוועדה, 15 חברי כנסת?

מירב בן ארי: זו החבורה של ההשכלה הגבוהה, אני ופורר היינו רק בשבוע שעבר בפאנל בוגרים בבינתחומי וזה מה שאמרתי לו, הדבר הראשון שאמרתי להם: יושבים מולכם שני חברי כנסת שמתעסקים בהשכלה הגבוהה.

מירב בן ארי: יוסי יונה, זה ברור, כי הוא בא משם.

מירב בן ארי: לכן מי שנמצא פה הם בכל מקרה נמצאים יום יום בהשכלה הגבוהה ועוסקים בזה כל הזמן.

מירב בן ארי: אז הגענו לפה מה שנקרא בכבוד רב, כי זה מעניין אותנו.

אבי בלשניקוב: אחת האמירות שלכם, שהחלטתם לציין את זה בביקור במכללה ועוד במכללה בלתי מתוקצבת, שבאמת יש את הסרט ההוליוודי 'שכחו אותי בבית', דווקא עם חבר הכנסת פורר ואת, שסיימתם מכללה, אתם בוגרי מכללות, לצורך העניין, אתם מכירים את היצור הזה ובאמת היום הסטודנטים מצביעים ברגליים והולכים למכללות.

אבי בלשניקוב: יוסי, יש היום בריחה מהמוסדות, אנשים לא הולכים היום לעשות את הפסיכומטרי, כי נמאס להם מהאליטיסטיות השחצנית של האוניברסיטאות, ואני לא מדבר על באר שבע, שאתה מגיע משם, אלא אני מדבר במיוחד על זה שהיית קודם, באוניברסיטה - - -

יעקב מרגי: הם לא אוהבים שקוראים להם באר שבע, בן גוריון הם אומרים.

אבי בלשניקוב: האליטיסטיות, שעושים לך טובה שנותנים לך בכלל להיכנס.

עודד פורר: אתה יודע למה אני הלכתי לבינתחומי?

עודד פורר: שישמע את זה יוסי.

עודד פורר: אני עשיתי שלוש שנים קבע, בבינתחומי בזמנו, אני לא יודע היום, לדעתי הצטרפו אחריו, מי שעשה שנתיים קבע ביחידה קרבית קיבל פטור מפסיכומטרי.

עודד פורר: אז אני השתחררתי ויכולתי להתחיל ללמוד מיד.

עודד פורר: השתחררתי באוגוסט, באוקטובר הייתי במכללה, לא הלכתי לעשות שנה פסיכומטרי.

רפי גמיש: אני רוצה לענות על השאלה שלך בממד אחר לגמרי.

רפי גמיש: יש מצבים בחיים שזה אפס או אחד.

רפי גמיש: למשל שני החבר'ה שראית פה, אתה לא יכול לעזור חצי כוח, לקחת עזרה שנדרשת ולחלק אותה מבחינת משאבים לשניים.

רפי גמיש: עדיף לעזור לאחד כמו שצריך ולצערי על חשבון אחד שבא אחריו ואין לך את האפשרויות.

רפי גמיש: עכשיו, שאלת מה התפקיד שלנו, אני חושב שהפרויקט הזה הוא לא רק להנגיש השכלה.

רפי גמיש: היום יש כל מיני מערכות, היום כל מי שרוצה להגיע, אני לא רוצה להגיד לרכוש, אבל מי שרוצה להשיג תואר אקדמי יכול במערכת כזו או אחרת, הפואנטה זה לקחת אנשים, לתת להם את ההשכלה האיכותית, כשהאיכותית בעצם עולה.

רפי גמיש: אם אתה רוצה את המרצים הכי טובים, אתה רוצה להשקיע בפרויקטים ובתכניות, המשאבים פר סטודנט הם משאבים גדולים.

רפי גמיש: אני חושב שפה הפואנטה היא שזו הייחודיות של המכללה, לקחת אנשים, וגם מפה שכר הלימוד גבוה.

יוסי יונה: העניין הוא, רק הערה, אבי, לגבי מה שאתה אומר, כן, אני לוקה גם במחלה הזו שאתה ציינת, מחלה אליטיסטית, כי אני בכלל בוגר של אוניברסיטה פרטית בארצות הברית, של ה - - -

אבי בלשניקוב: זה לא אתה ספציפית.

יוסי יונה: אבל הגישה שלי היא, ואלה באמת שאלות שמעבר לעניין של ההנגשה שאותי מעסיק, כי אני בא ממדעי הרוח, אני בא מתחום הלימודים ההומניים והם ממש יקרים ללבי, אני קראתי על המכללה לפני שבאנו וקראתי גם את מה שכתבת על העניין של הטשטוש, שאתה מאמין בכך שחל טשטוש בין האוניברסיטאות לבין המכללות, אבל לבי יוצא מכאב כשאני רואה לדוגמה שאין מספיק, זה הרושם הראשוני, של איך אנחנו משלימים את ההשכלה ההומנית גם במכללות.

יוסי יונה: אני דווקא רוצה להעלות את המכללות למעלה וזה חסר לי, על פניו, שבוגר מכאן, בין אם הוא לומד או לומדת משפטים, מחשבים, what ever, מבחינתי אם הוא או היא לא יצאו מהמכללה עם איזה שהיא דיאטה הומנית של אנתרופולוגיה קצת, היסטוריה כללית, פילוסופיה וכו', אז זו החמצה גדולה מבחינת סוג האזרחים ובוגרי המכללות והאוניברסיטאות שאנחנו מוציאים מכותלי המכללה והאוניברסיטה.

יוסי יונה: מבחינתי זו לא הדאגה שלי כפילוסוף, אלא כשאני מסתכל על הבוגר הראוי והרצוי של האוניברסיטאות והמכללות, ואני תוהה אם אתם פועלים בכיוון הזה כדי לתת איזה שהיא מעטפת הומנית לאנשים שאתם מכשירים לשוק העבודה וזו האוריינטציה של המקום.

אורנה בן נפתלי: 45 שניות של משפט תשובה.

אורנה בן נפתלי: אל"ף, אני מסכימה איתך.

אורנה בן נפתלי: בי"ת, בחלק מהיחידות כאן, משפטים זו דוגמה טובה, אי אפשר לסיים את התואר בלי ללמוד יסודות החשיבה ההומניסטית ויסודות החשיבה החוקתית.

אורנה בן נפתלי: זה מקצועות הליבה שלי, אם תרצה.

יעקב מרגי: תודה רבה.

יעקב מרגי: (בהמשך הסיור)

ליאור טויל: עכשיו אני עושה תואר שני ביזמות.

ליאור טויל: זה תואר חדש במכללה, חדשנות ויזמות.

ליאור טויל: תואר ראשון בתקשורת.

ליאור טויל: כל פתיחת סמסטר אנחנו מחלקים להם מתנות - - - מעבירה לנו כל שנה, רפי נותן לנו את השוטף לכל השנה.

ליאור טויל: אנחנו מחלקים להם מתנות, נותנים כרטיסי סטודנט, מתקפים אותם, כרטיסי חניה שאנחנו מספקים להם, של עיריית ראשון לציון, כרטיס חניה שניים וחצי שקלים במקום עשרה שקלים לחניה.

ליאור טויל: יש באגודה, אני תיכף אראה לכם, מתנות, תבחרו לכם מה שבא לכם.

ליאור טויל: אנחנו מפעילים מעל 21 מועדונים מקצועיים, שזה משהו שהוא די ייחודי לנו במכללה למינהל.

ליאור טויל: זה הכול דרך אגודת סטודנטים שמפעילים אותם, ממועדון נדל"ן שאת מכירה מהבינתחומי - - -

רפי גמיש: אני רק אגיד, מועדון זה בעצם אג'נדה שהסטודנטים מובילים על דעת עצמם.

רפי גמיש: אנחנו מתקצבים אותם אבל יש קריטריונים של מחויבות, לבוא פעם בשבוע.

רפי גמיש: ככה למעשה קמו 21 מועדונים, סביב נושאים מסוימים, מהתא הגאה ועד - - -

ליאור טויל: תא טבעוני, השקעות, להקת מחול.

ליאור טויל: אנחנו מצליחים לנגוע במעל 1,500 סטודנטים היום, נכון לעכשיו, בפעילות השוטפת שלנו.

ליאור טויל: זאת אומרת סטודנט שבא לרכוש כאן השכלה וללמוד פסיכולוגיה, או תואר ראשון לתקשורת ומשפטים יוכל לצאת עם עוד ארגז כלים שהוא יודע על נדל"ן, או למד כאן בתוכנת השקעות עם מנטורים איך להשקיע.

ליאור טויל: זו מערכת שלמה שאנחנו מתפעלים בסוף עם המכללה, כיף גדול לעשות את הדבר הזה, פלוס שמונה מחלקות שאנחנו מתפעלים, רווחה, נושא מילואים, בתי דין וועדות משמעת - - - חלילה את הסטודנטים שמעתיקים או נתפסים בהעתקות, מאוד מחמירים בנושא הזה כאן במכללה, עם הקוד האתי שהשתלב בבית הספר למשפטים.

ליאור טויל: אני אשמח להראות לכם את המועדונים.

מירב בן ארי: כמה מועדונים?

ליאור טויל: כרגע יש 21 מועדונים, החבר'ה עוד בשיעורים, הם צריכים לצאת, זה היום הראשון שלהם.

ליאור טויל: אנחנו כבר נראה את מועדון הדיבייט.

ליאור טויל: מאיפה חזרתם מחו"ל?

ליאור טויל: הם חזרו מתחרות בסרביה.

ליאור טויל: הם בדיוק מספרים ש - - - ברגע שהם זיהו שאנחנו מישראל הם קמו ועזבו את האולם, הקטארים גילו שהם מישראל ועזבו את האולם.

ליאור טויל: התחלנו ללמד פה ערבית, איזה שהוא פרויקט של - - - התאחדות הסטודנטים.

ליאור טויל: אנחנו מלמדים אותם, יש תוכנה שמלמדת ערבית, עם סטודנטים מאום אל פחם שמלמדים אותם, הם חברים באגודה שלנו - - - כלכלה, מועדון דיבייט, כמו שציינו.

ליאור טויל: מועדון שחמט, מועדון חדש, יש כבר מעל 50 נרשמים, זה ממש משמח אותנו.

ליאור טויל: זה מוצלח מאוד.

ליאור טויל: יש תוכנה היום שתוך מספר שיעורים, עשרה שיעורים, אתה יודע לדבר ערבית בסיסית.

ליאור טויל: זו תוכנה שהיא חברת בת שעובדת עם התאחדות הסטודנטים.

עודד פורר: למה שלא תעשו קורס - - -

ליאור טויל: באמת?

ליאור טויל: אחרי זה נהיה קשה לכם במסדרונות של הכנסת - - -

מירב בן ארי: אבל יש לכם שלוחה בתל אביב.

מירית בן דור: לא, אין לנו של - - - לפני כ-40 שנה, כשהמכללה קמה היא קמה הרי ביסודה כהסתדרות הפקידים, בשלב מסוים המל"ג דרש הפרדה בין לימודי התעודה לבין הלימודים לתואר ולכן יש מכללה למינהל ששם לומדים הנהלת חשבונות - - - וכל מיני כאלה ואצלנו זה הלימודים לתואר.

רפי גמיש: אנחנו עכשיו נכנסים לשתי כיתות, כדי שלא ארבעה ידברו במקום אחד אז נכנסים לשני חוגים שונים.

רפי גמיש: אז אתה, כבודו, יחד איתך נכנסים לבית ספר למשפטים, לברך לקראת שנת הלימודים.

יעקב מרגי: אתה עושה הדרת נשים?

רפי גמיש: ואל תדאג, שניהם נכנסים לבית ספר לתקשורת.

רפי גמיש: אז שניים פה, שניים פה וככה תוכלו לברך כדי שלא נעמיס עליהם.

מירב בן ארי: אין בעיה.

מירב בן ארי: (בהמשך הסיור)

רפי גמיש: מכבדים אותנו בנוכחותם ארבעה חברי כנסת, התפצלנו לשתי כיתות.

רפי גמיש: חיכינו שהם יבואו ואל"ף, יברכו אתכם בשנה אקדמית מוצלחת.

רפי גמיש: דבר שני, אני חושב שזו הזדמנות, מי שרוצה גם לשמוע וגם לשאול, כל מיני דברים שמעניינים אתכם.

רפי גמיש: הביקור הוא יחסית קצר, אבל ניתן את הצ'אנס.

מירב בן ארי: טוב, אנחנו לא נבזבז לכם זמן, אתם באמצע שיעור ואתם ביום הראשון.

מירב בן ארי: אני חברת הכנסת מירב בן ארי, אני מ'כולנו', אצל כחלון.

מירב בן ארי: האמת ששנינו בוגרים של מכללה, שנינו בוגרים של הבינתחומי בהרצליה.

עודד פורר: מה זה מכללה?

עודד פורר: של המרכז הבינתחומי.

מירב בן ארי: כן, בגלל שאנחנו במכללה אז אני מרגישה בנוח.

מירב בן ארי: אנחנו עוסקים הרבה בהשכלה גבוהה בכנסת.

מירב בן ארי: אין לנו ספק, אמרנו את זה גם בשבוע שעבר, שנינו היינו בפאנל בוגרים של הבינתחומי ושנינו אמרנו שמכאן תצא המנהיגות העתידית של הכנסת ושל מדינת ישראל.

מירב בן ארי: אנחנו באמת עוסקים, אנחנו כמעט ארבע שנים בוועדת החינוך, בקידום הנושא של ה - - - החוק האחרון שלי בכנסת היה על נקודות זיכוי למילואימניקים ולסטודנטים מעורבים חברתית, שזה ישפיע כבר השנה אצלכם בקמפוס.

מירב בן ארי: לשמחתי המקום הזה כבר דואג לאנשי מילואים עוד לפני החוק, אבל לא כולם כך ולכן כן היה חשוב לקדם את החוק הזה, ובכלל אני עסקתי גם בסטודנטיות בהיריון, עסקנו גם בכל מה שקשור לאגודות הסטודנטים.

מירב בן ארי: אני יו"ר השדולה למען הסטודנטים בהשכלה הגבוהה ואנחנו באמת באמת מאמינים בכם, אני באמת חושבת שאחת מפה לפחות צריכה לבוא לכנסת, אם לא יותר.

מירב בן ארי: אל תיעלבו, אני תמיד אוהבת להביא נשים.

מירב בן ארי: אז שיהיה לכם בהצלחה ושנת לימודים טובה ומוצלחת.

מירב בן ארי: ואם אפשר עוד הערה אחת אחרונה, שאני אומרת בכל מקום, אמרתי את זה גם בשבוע שעבר, אל תהיו רק סטודנטים, תעשו עוד דברים, תהיו מעורבים, תתנדבו, תשפיעו ותשפיעו על המדינה שלכם.

מירב בן ארי: להיות סטודנטים זה קל, אבל להרים קצת את הראש מעל הלימודים ולהסתכל על חוויה סטודנטיאלית כחוויה מעצימה ומעורבות חברתית ואכפתיות זה חלק בלתי נפרד, לדעתי, מלהיות סטודנט או סטודנטית.

מירב בן ארי: בהצלחה.

עודד פורר: אני עודד פורר, אני מ'ישראל ביתנו', אנחנו אמנם ממפלגות שונות, אבל אנחנו גם חברים.

עודד פורר: יש גם חברים בכנסת, לא רק חברי כנסת.

עודד פורר: כמוכם, אני חושב שגם מירב וגם אני מייצגים איזה שהוא דור קצת יותר צעיר בכנסת, כן אני הייתי רוצה לשמוע מכם ואולי בזמן הקצר באמת לאפשר לכם לשאול שאלות.

עודד פורר: אני לא אגיד הפוך ממירב, שיהיו חברי כנסת ולא חברות כנסת, תצאו מפה, מי שייצא ויפרח, אני מבין שאתם בחוג בתקשורת, ואתם שנה?

קריאה: ב'.

מירב בן ארי: אז אולי תצא מכאן עיתונאית.

עודד פורר: אז עברתם כבר, אתם קצת מכירים את המערכת הזו של ההשכלה הגבוהה ואת פתיחת שנת הלימודים.

עודד פורר: יש לכם הזדמנות גם להתלונן, אם יש דברים לא טובים, לא על המכללה, כי פה כולם מסתכלים עליכם, אבל באופן כללי, ואם יש לכם שאלות או דברים שמציקים לכם כסטודנטים שאתם חושבים שחשוב שיהיו וייתנו עליהם את הדעת, אני חושב שיש לכם הזדמנות להגיד את זה בפנים, כמו שאומרים, אנחנו פה.

סטודנט/ית: קוראים לי יובל.

עודד פורר: מאיפה את בארץ?

סטודנט/ית: אני מחדרה.

עודד פורר: את גרה בחדרה ונוסעת כל פעם?

סטודנט/ית: - - - אתם טיפלתם בשנים האחרונות עם כל נושא המלגות.

סטודנט/ית: אני לא יודעת אם זה נוגע אליכם ספציפית, אבל זה חינוך ברחב וזה עדיין לא קורה כמו שצריך, גם מבחינת ההתנהלות, גם החלוקה.

סטודנט/ית: אני יכולה להעיד על המון אנשים שאני מכירה שלא קיבלו והגישו ואחרים שכן קיבלו.

סטודנט/ית: כאילו מה ש - - - אז הייתי רוצה - - -

מירב בן ארי: את אומרת, בקיצור, שאין מספיק מלגות לסטודנטים?

סטודנט/ית: יש מלגות, אני חייבת להגיד שכן יש מלגות, פשוט משהו שם - - - תמיד אפשר יותר, תמיד נרצה יותר, לא תמיד אפשר, אבל אפשר לראות איך באמת מסדרים את המערכת הזאת של המלגות - - - כרגע זה לא.

מירב בן ארי: נראה לי שענית בסוף לשאלה שלך.

מירב בן ארי: אני יכולה להגיד לך שאחד הדברים, מהביקורים פה, לפחות אני, אני הייתי מלגאית של קרן אייסף, זאת קרן שנותנת למצב סוציואקונומי, וזו קרן שלא קיימת כאן במכללה ואחת המשימות שאני יוצאת מהביקור פה זה כן לנסות להביא את הקרן לפה.

מירב בן ארי: היא קרן משמעותית, היא עובדת במוסדות לא מתוקצבים ואין סיבה שהיא לא תהיה פה.

מירב בן ארי: ובלי קשר, אני חושבת שאת צודקת, הנושא של מלגות חייב לעבור איזה שהוא הילוך.

מירב בן ארי: השאלה הראשונה ששאלתי אותו זה אילו מלגות יש פה, כי אני יושבת כמה זה קריטי.

מירב בן ארי: אז אנחנו ניקח את זה בחשבון ו - - -

סטודנט/ית: מה שאני אומרת, לדוגמה, אני קיבלתי את המלגה ואני מאוד מודה על כך, אבל לקח לי 14 חודשים לקבל אותה ואני בניתי על הכסף הזה, בוודאות בניתי על זה ו - - -

עודד פורר: יש גם הרבה שלא מכירים את המלגות שהם יכולים לקבל ולאיזה ערוצים אפשר לפנות וזה משהו שאולי צריך לטייב אותו ברמת המוסדות בכלל.

מירב בן ארי: עוד שאלות?

עודד פורר: סטודנטים לתקשורת, עומדים פה שני חברי כנסת, לא יכול להיות שאין לכם שאלות אלינו.

מירב בן ארי: טוב, תודה רבה ובהצלחה.

מירב בן ארי: (בהמשך הסיור)

אורן קפלן: - - - לסטודנטים למשפטים לגעת במוסד שהכי רלוונטי לתחום לימודיכם ולחברי הכנסת, שהם מכבדים אותנו כאן בהצגת הדור הצעיר שיהפכו לעורכי הדין של העתיד.

יעקב מרגי: שלום לכולם.

יעקב מרגי: קודם כל נתחיל בברכות.

יעקב מרגי: שתהיה לכם שנה פורייה, שנה אקדמית בתואר למשפטים הנכסף.

יעקב מרגי: אני מבין שזו שנה שלישית, נכון?

יעקב מרגי: כשברקע כולם רוצים להיות, מעבר למשפטנים, גם עורכי דין.

יעקב מרגי: מבחני הלשכה, אתם ערים לדיון הציבורי, לתקנות, לאמירות של בעד ונגד ואני חושב שלא לחינם מקצוע המשפטים הוא מקצוע מבוקש.

יעקב מרגי: לא בגלל ההכנסה, אני חושב שהוא צורך בחברה הישראלית, זה מקצוע שהוא נלווה, חייב להיות נלווה לעוד מקצועות רבים, יש כאלה שמשלבים את זה עם תחומים נוספים.

יעקב מרגי: החובה שלכם זה להוכיח את עצמכם, להשביח את המקצוע הזה, להשביח את הענף הזה, הכמות לא בהכרח חייבת להוריד, אבל צריך את האיזון, כפי ששמענו כאן בסקירה המכללה למינהל יודעת לשמור על האיזונים האלה של כמות עם איכות ורמה של לימודים.

יעקב מרגי: לא סתם, אלא ביום פתיחת השנה האקדמית נבחרה המכללה למינהל על ידי ועדת החינוך של הכנסת, בחרנו כאן לברך אתכם ואם יתירו לנו גם לשמוע מכם שאלה אחת או שתיים, אין לי התנגדות.

יעקב מרגי: בבקשה, חברי, פרופ' יוסי יונה, חבר הוועדה.

יוסי יונה: בוקר טוב ובהצלחה.

יוסי יונה: אני מסתכל על האולם הגדוש והמלא הזה ואני אומר, רגע, מה קורה פה?

יוסי יונה: האם פה זה סטיית תקן?

יוסי יונה: כי על פי הדיווחים בעיתונות חלה ירידה משמעותית במספר הסטודנטים שמבקשים ללמוד משפטים.

יוסי יונה: אז מפה אני הולך הביתה ובודק שוב את הנתונים לראות עד כמה הם עומדים בהלימה עם מה שקורה במכללה למינהל.

יוסי יונה: כפי שבאמת חברי יעקב אמר כאן, אנחנו נושאים אליכם ברכה, אנחנו מאחלים לכם הצלחה רבה בלימודים עם דגש מסוים, דברים שקרובים ללבו של יעקב ושלי, בתהליך ההכשרה שלכם ובתקווה בעבודה שלכם תדעו לשלב את ההבנה, את הבקיאות ואת העבודה המקצועית עם אחריות חברתית.

יוסי יונה: אני מבין גם מהיושב ראש, אבי, אתה יושב ראש ועד ה-?

אבי בלשניקוב: יושב ראש מועצת המנהלים.

אבי בלשניקוב: גם יושב ראש ועד העובדים.

יוסי יונה: יפה.

יוסי יונה: אם כן, יש לכם רגישות לעניין הזה, אז אני באמת מקווה שהמכללה הזאת תוציא מתוכה, משעריה, משפטנים, עורכות ועורכי דין שיידעו לשלב באופן הטוב ביותר את המקצועיות שלהם, את הפרנסה שלהם ואת קידומו של האינטרס הציבורי הרחב.

יוסי יונה: אז שוב, שיהיה לכם בהצלחה רבה ומן הסתם אנחנו עוד ניפגש בצמתים כאלה ואחרים.

יוסי יונה: (מחיאות כפיים).

אבי בלשניקוב: בוקר טוב לכולם.

אבי בלשניקוב: מי שלא מכיר, אני אבי בלשניקוב, יושב ראש מועצת המנהלים, אתם באמצע שיעור, אנחנו לא רוצים להפריע הרבה, אבל באמת אני רוצה בשם כולנו, בשם המכללה למינהל שחוגגת בימים אלה 40 שנה, כידוע לכם אנחנו המכללה הראשונה במדינת ישראל, אז אנחנו בתור המכללה הראשונה במדינת ישראל זוכים היום לביקור של ועדת החינוך של הכנסת שבאה לבדוק, לראות, להציץ בכל מה שקשור ביום הראשון של פתיחת שנת ההשכלה הגבוהה במדינת ישראל.

אבי בלשניקוב: אנחנו מודים לכם, חבר הכנסת מרגי, חבר הכנסת פרופ' יונה, שבחרתם בנו, ישנם עוד חברי כנסת פה מטעם הוועדה שנמצאים בחוגים אחרים.

אבי בלשניקוב: הרצינות, האכפתיות, בעצם העבודה שבחרתם אותנו זה לא מובן מאליו, אנחנו מודים לכם, מודים לכם מקרב לב.

אבי בלשניקוב: אני יכול לומר לכם שבתור מנכ"ל הכנסת בעבר ישנם הרבה דיונים באוויר על תפקידם של חברי כנסת, כל מה שאנחנו יודעים שכל מה שקורה בתוך המליאה זה יומיים וחצי בשבוע, תכלס ישנה עבודה קשה במסגרת הוועדות, סיורים, בימי ראשון, ימי חמישי, ואתם רואים את זה מול הפרצוף.

אבי בלשניקוב: אתם כולכם כאן לומדים משפטים, אחת הנגיעות בקריירה זה להגיע לעולם הציבורי, לבית הנבחרים, למוסדות השלטון והשלטון היום מבקר אותנו והשלטון היום הגיע אלינו ובחר בנו.

אבי בלשניקוב: אז שוב, תודה רבה מקרב לב, זה לא מובן מאליו.

אבי בלשניקוב: תודה לך, אדוני יושב ראש הוועדה, חבר הכנסת מרגי, ופרופ' יונה.

אבי בלשניקוב: תודה רבה.

יעקב מרגי: תודה רבה.

נילי קרקוב: חברים, לפני שחברי הכנסת עוזבים אותנו, למי מכם יש שאלות?

נילי קרקוב: שאלה?

נילי קרקוב: אני אולי אעזור לכם, כמה מכם גרים כאן באזור?

נילי קרקוב: באזור ראשון, דרומה, וכו'?

נילי קרקוב: איזה חלק מהסטודנטים כאן משתתפים בקליניקות?

נילי קרקוב: סיפרו לכם, אני מקווה, קצת על הקליניקות, דיברתם על אחריות חברתית והיא מאוד מאוד בולטת כאן.

נילי קרקוב: קבוצת האוכלוסייה כאן היא גם אולי קצת שונה.

נילי קרקוב: מי מהסטודנטים עובד כדי לממן את שכר הלימוד שלו?

נילי קרקוב: ועכשיו מה אתם רוצים לשאול את חברי הכנסת?

יעקב מרגי: גובה שכר הלימוד.

נילי קרקוב: לא גובה שכר הלימוד, אלא מתי תתקצבו אותנו.

יעקב מרגי: לפי השאלות הייתה חפיפה.

נילי קרקוב: זה היה בשאלה, הנחיתי את העדים.

סטודנט/ית: למה לא מתקצבים את שכר הלימוד שלנו כפי שמתקצבים את האוניברסיטאות?

יעקב מרגי: אני מודה לך על השאלה.

יעקב מרגי: אני אומר לך את העמדה שלי.

יעקב מרגי: כפי שאתם מכירים, קודם כל קרתה במדינת ישראל בשני העשורים האחרונים מהפכה בהנגשת ההשכלה הגבוהה.

יעקב מרגי: לצערי הרב, מי שהיה אמור לדחוף ולהוביל את זה נשאר מאחור.

יעקב מרגי: - - - המל"ג-ות"ת המדינה, שהיא המדינה, היא הרגולטור של המדינה, הם נשארו עם החלוקה הזו, אוניברסיטאות, מכללות מתוקצבות, מכללות בלתי מתוקצבות.

יעקב מרגי: אני, בהשקפת העולם שלי, ואני מאמין שזו גם השקפת העולם של חבר הכנסת יוסי יונה, חושב שהגיע הזמן.

יעקב מרגי: מרגע שהרגולטור הוא רגולטור על כולם הוא קובע לכם גם את מספר היחידות, הכול הוא קובע, רמת הלימודים והכול, אין שום סיבה שהוא לא יתקצב גם את המכללות הבלתי מתוקצבות.

יעקב מרגי: לכן צריך לבטל את החלוקה הזו, ואני אומר באותה נשימה, זה לא צריך לבוא על חשבון אף גוף, אף מוסד להשכלה אחר, המדינה צריכה להוסיף כסף תוספתי כדי לתקצב את כלל המכללות.

יעקב מרגי: אין הצדקה שתלמיד א' לומד במכללה מתוקצבת ומשלם שכר לימוד 14,000, 15,000, 16,000 שקלים ותלמידים במכללות לא מתוקצבות - - -

סטודנט/ית: שכר הלימוד - - -

יעקב מרגי: מ-30,000 ועד תטפסי לאן שאת רוצה, גם 60.

יעקב מרגי: אין שום סיבה.

יעקב מרגי: לכן אני חושב שהגיע הזמן, השאלה שלך מהדהדת, והבטחתי בפתיחת הסיור היום במכללה שאחת הסוגיות שיידונו במושב הזה של הכנסת זו הסוגיה הזו.

יעקב מרגי: אני מקווה ששר האוצר יהיה קשוב לכך.

נילי קרקוב: אפשר שאלה נוספת?

סטודנט/ית: בעבר סטודנטים למשפטים יכלו לחתום על אבטלה במהלך מבחני הלשכה וכאלה, צמצמו את זה לתקופה מאוד מאוד קצרה, מה עושים בנידון?

יעקב מרגי: אני, בכנות, לא מכיר את הסוגיה הזו, אני אשמח לקבל שאילתה במייל שלנו ולהתמודד איתה.

סטודנט/ית: לא שמעו את השאלה.

נילי קרקוב: השאלה הייתה דמי אבטלה לסטודנטים בזמן הלימודים לבחינות הלשכה, מדובר בחודשיים-שלושה.

נילי קרקוב: שאלה אחרונה.

סטודנט/ית: השאלה היא כזאת.

סטודנט/ית: אני הייתי חייל, הייתי לוחם בצנחנים, מפקד, הרווחתי 700 שקלים בחודש, זו הייתה המשכורת שלי.

סטודנט/ית: היום מרוויחים הרבה יותר, מגיע להם, לרגע אני לא חולק על כך, אבל היום כשאני סטודנט אני מרגיש שהרבה הרבה הרבה יותר קשה לי להחזיק את עצמי, אם זה מבחינת מס הכנסה.

סטודנט/ית: אני רואה את ההקלות של החיילים ומה הם מקבלים וכל זה, ואני אומר לך את האמת, אני הכי ציוני וחושב שיש מי שצריך להגן על המדינה, אבל אני לא מצליח לסגור את החודש ואני חושב שחייל בגיל 18 חי הרבה יותר טוב ממני, בתור סטודנט שאני צריך לשלם לעצמי את שכר הלימוד וכל הדברים האלה.

יוסי יונה: אני גם תוהה, אף שאני מבין שלמשוחררי צה"ל יש איזה פררוגטיבה שהם מקבלים סיוע.

סטודנט/ית: - - - הם לא עושים שלוש שנים.

יוסי יונה: לשלוש שנים.

יוסי יונה: זאת אומרת יש את הסיוע הזה שעומד וקיים.

סטודנט/ית: מדובר בסיוע מינימלי ש - - -

יוסי יונה: אוקיי, אני מבין, פשוט מבחינת קודם לימוד העובדות.

יוסי יונה: אז הטענה היא לא למעשה אם מקבלים או לא מקבלים, אלא האם הסכום שאותו המדינה מעניקה לחייל משוחרר הוא כזה שמאפשר לו אכן להיכנס למוסד אקדמי ולחיות ברווחה יחסית.

יוסי יונה: זה הסוגיה שאתה מעלה, נכון?

יוסי יונה: אני לא יודע, אני לא מכיר את העובדות, אבל כפי שאמר יעקב, גם לגבי הסוגיה הזאת אנחנו בוודאי נהיה מוכנים לבחון אותה, נכון?

יעקב מרגי: תראה, אם אתה עוקב, יש תהליכים מבורכים וקידמנו מספר נושאים להטבות לחיילים משוחררים באקדמיה, כולל גם למילואימניקים.

יעקב מרגי: לא מספיק, מסכים איתך, השאיפה היא שחייל בשירות משמעותי, המדינה תדע לתת לו השכלה.

יעקב מרגי: אם לא נותנים חוק חינוך חובה, כולל השכלה גבוהה, כולל תואר ראשון, לפחות כדי לתמרץ, אני חושב שהגיע הזמן, המדינה יכולה לשאת בכך.

יעקב מרגי: אני אומר לכם, כמי שמלווה את תקציב המדינה פה ושם, אני חושב שהגיע הזמן, הגיעה העת מכל ה-, אני קורא לזה הטלאים, עוד הטבה כאן והטבה שם ותחבורה ציבורית וזה, אני חושב שאם זה היה מתבטא בתואר ראשון מלגה לכל התואר על חשבון המדינה, אני חושב שזה היה דבר מבורך.

יעקב מרגי: והלוואי, בעזרת ה'.

סטודנט/ית: אני לא מדבר דווקא על המלגה ועל - - -

יעקב מרגי: אם אני אחסוך לך בקטע של שכר הלימוד אני אפנה לך הכנסה.

סטודנט/ית: לאו דווקא על שכר הלימוד, אני מדבר על הקלות יותר, הקלות במס, הקלות בכל מיני תחומים קטנים.

יעקב מרגי: רגע, אני רוצה להבין, יש לך גם כסטודנט, הכנסה שעוברת את רף המס היום?

סטודנט/ית: לא, אבל עדיין לוקחים ממני - - - גבוה.

יעקב מרגי: אם אתה עובר את רף המס, התשובה שאני אקבל מפקיד האוצר, הוא יגיד: תשמע, גם סטודנט, גם מצליח להכניס הכנסה שעוברת את רף המס, והיום רף המס עלה יחסית לעומת שנים קודמות, צריך למצוא את האיזונים.

יעקב מרגי: האמפתיה קיימת, הרצון לסייע גם לחיילים משוחררים, גם לסטודנטים, והנטל על הסטודנטים הוא גדול, אבל שוב, צריך לדעת מה העיקר, מה נוגע לחתך יותר רחב והלוואי שהיה הכול חינם.

נילי קרקוב: נוכח הדברים האלה אין לי אלא לקוות שתמשיכו איתנו, או שהבחירות יוקדמו ולכן רק נצטער ש - - -?

יעקב מרגי: אני יהודי מאמין, אני אומר שזה תלוי בו, אבל במקרה הזה זה תלוי בו ובעוד נושאים.

יעקב מרגי: אם הוא ירצה הוא יעביר את חוק הגיוס כפי שהוא, ואם הוא ירצה הקדנציה הנוכחית תימשך.

יעקב מרגי: אם היא או הוא, אני לא יודע.

אבי בלשניקוב: תודה רבה.

אבי בלשניקוב: (בישיבת הסיכום)

אבי בלשניקוב: שוב צהריים טובים.

אבי בלשניקוב: אנחנו מברכים גם את הצטרפותו של חבר הכנסת אוחנה לסיור.

אבי בלשניקוב: נמצאים איתנו כאן ועדת החינוך של הכנסת בראשותו של השר לשעבר חבר הכנסת יעקב מרגי, יושב ראש ועדת החינוך של הכנסת, שהחליטה לציין את פתיחת השנה האקדמית במוסדות להשכלה הגבוהה כאן אצלנו במכללה.

אבי בלשניקוב: נמצאים איתנו גם חבר הכנסת פרופ' יוסי יונה, נמצא איתנו חבר הכנסת פורר, נמצאת איתנו חברת הכנסת בן ארי ונמצא איתנו אמיר אוחנה, שציינתי בהתחלה.

אבי בלשניקוב: אני ציינתי את זה קודם, אני כמנכ"ל הכנסת לשעבר, לא זוכר סיורים של ועדות כנסת בהרכב של חמישה חברי כנסת.

אבי בלשניקוב: בדרך כלל זה יושב ראש הוועדה עם שני עוזרים פרלמנטריים ומזכירת הוועדה ותו לא.

אבי בלשניקוב: אנחנו מעריכים את זה, אנחנו לא רואים את זה כמובן מאליו ואנחנו מודים לכם, זה בהחלט מלמד על רצינות חברי הכנסת, אבל אני האחרון שצריך לתת ציונים, אבל זה בהחלט מלמד על רצינות, גם של הוועדה, גם של השליחות וגם של הנושא עצמו ואני באמת באמת, כיושב ראש מועצת המנהלים של המכללה, מודה לכם שבחרתם בנו.

אבי בלשניקוב: אנחנו חוגגים השנה 40 שנה, אנחנו המכללה הראשונה במדינת ישראל, אנחנו הסנונית הראשונה של מהפכת המכללות, אחרינו זה כבר הכול היסטוריה.

אבי בלשניקוב: אנחנו מציינים במסגרת 70 שנה למדינת ישראל את ה-40 שנה שאנחנו קיימים כאן ואין ספק שבתור ראשונים, בתור החלוצים, יש לנו הרבה תובנות.

אבי בלשניקוב: אנחנו יותר מכולם בעלי הניסיון הרב ביותר, המקצועי ביותר, ואני יכול להגיד לכם כיושב ראש שאני גאה להיות יושבראש המכללה פה, אני די חדש.

אבי בלשניקוב: אני מכיר את המוסדות להשכלה גבוהה, אני יושב בדירקטוריון של הטכניון בחמש שנים האחרונות, אני מכיר היטב את אוניברסיטת בן גוריון, אנחנו עושים שם הרבה דברים, את המרכז הבינתחומי, את מרכז לאודר, שהקמנו שם בית ספר לאודר, שאני מנהל את העסקים שלו בארץ, לכן אני מכיר את זה טוב.

אבי בלשניקוב: אני מכיר את ההשכלה הגבוהה ואני אומר לכם שהמקום הזה, רבותיי חברי הכנסת, המקום הזה, המכללה למינהל, זה בהחלט מודל לחיקוי.

אבי בלשניקוב: אז בתור אלה שהובילו את המהפכה מהתחלה אציג לכם איזה שהיא תכנית לעתיד, שתצאו מפה, מהביקור של השעתיים, עם קצת חשיבה, שבדרך תחשבו קצת עלינו.

אבי בלשניקוב: אנחנו רוצים לתת לכם כמה רעיונות שתיקחו איתכם מהביקור הזה, כי באמת זאת המכללה והכול בעצם מתחיל כאן.

אבי בלשניקוב: עד אז היו רק אוניברסיטאות, היה מועדון סגור, ואנחנו היינו הראשונים.

אבי בלשניקוב: אגב, זה המקום, בייחוד כשנמצאים פה חברי כנסת, להגיד שדווקא מי שייסד את המקום הזה זאת ההסתדרות הכללית ומי שקיבל את ההחלטה לפני 40 שנה, חבר הכנסת יונה, שהמכללה הזאת תהיה לא מסובסדת, מנותקת מהעטינים ועצמאית, הייתה דווקא ההסתדרות, בהחלטה מלפני 40 שנה.

אבי בלשניקוב: החלטה בזמנים קצת אחרים, אבל זאת החלטה של ההסתדרות הכללית, שהמכללה הזאת תהיה בלתי מתוקצבת, עצמאית.

אבי בלשניקוב: כבר אז חשבו שיהיה לה קל לפרוץ.

אבי בלשניקוב: היום במבנה הבעלות שלנו להסתדרות הכללית יש 20%, ויש להם גם שני נציגים שנמצאים פה אצלנו בדירקטוריון.

אבי בלשניקוב: אז כמובן בשם פרופ' אורן, שהיא נשיא המכללה, בשם הרקטורית שלנו, פרופ' אורנה בן נפתלי, המנכ"ל שלנו, רפי גמיש, אחד המנכ"לים הצעירים במדינת ישראל, דה מרקר הכתיר אותו כאחד מ-40 המנכ"לים המבטיחים במדינת ישראל, הוא בסך הכול בן 36 והוא מנהל את המפעל הגדול הזה ביד רמה ובזרוע נטויה.

אבי בלשניקוב: פרופ' יונה קורא את המאמרים שלך מעת לעת, הוא גם מצטט אותם מעת לעת, הוא גם אמר לי - - -

יוסי יונה: לא, כי עשינו שיעורי בית.

יוסי יונה: אנחנו אקדמאים.

אבי בלשניקוב: הפרופסורים לפילוסופיה זה משהו, זה עם.

אבי בלשניקוב: אני רוצה להעביר את השרביט אליך, תזרוק כמה רעיונות.

אבי בלשניקוב: מילה אחת רק לגבי סוגיית הנגישות שדיברנו קודם לכן, שראיתי שכל חברי הכנסת מה שנקרא התעוררו על זה, סוגיית הנגישות וסוגיה של קליטת גם סטודנטים וגם עובדים עם מוגבלויות.

אבי בלשניקוב: אז אם אתה זוכר, בתקופה שלנו, בתקופה שהייתי מנכ"ל הכנסת, אנחנו נתנו דוגמה אישית, קלטנו חד פעמי 18, ח"י, עובדים עם מוגבלויות ששום מקום עבודה לא קלט אותם וגם נתנו להם אחרי שנה קביעות עד גיל 67 וקבענו בתקנות, ולחבר הכנסת מרגי הייתה יד בזה, הוא אחד מאלה שהלך איתי כמנכ"ל הכנסת יד ביד להוביל את הנושא הזה, קלטנו אותם באותו שכר של עובדי הכנסת, באותם התנאים, בשוויוניות מוחלטת.

אבי בלשניקוב: קלטנו 18 עובדים - -

יעקב מרגי: נהנים מהם עד היום.

אבי בלשניקוב: - - והתפללנו שיתר משרדי הממשלה יילכו בעקבותינו, דבר שלא קרה.

אבי בלשניקוב: דבר שלא קרה עד היום, זה באופן ספורדי, וגם בכל מה שקשור לנגישות.

אבי בלשניקוב: אנחנו משקיעים כאן הרבה כסף בנושא הזה.

אבי בלשניקוב: המכללה שלנו, אפילו שהיא המכללה היקרה, אנחנו והמרכז הבינתחומי, אנחנו היקרים, אבל אנחנו יודעים להוציא בחזרה את הכסף על הסטודנטים שלנו.

אבי בלשניקוב: הפעילות החוץ סטודנטיאלית שיש לנו מעבר ללימודים, הפעילות החברתית, הפעילות הקהילתית, היא פורחת.

אבי בלשניקוב: אני יכול להגיד לכם שיושב כאן טויל, שהוא יושב ראש התאחדות הסטודנטים, בדיוק לפני שבועיים הם חזרו מחודש בהודו.

אבי בלשניקוב: לקחו כאן קבוצה של סטודנטים, הלכו לפעילויות כאלה ואחרות עם משרד החוץ וכו' ומה שנקרא בתיקון עולם.

אבי בלשניקוב: הסטודנטים שלנו לא צריכים, אנחנו לא צריכים להגיד להם פר"ח, פרויקט פר"ח, כל הסטודנטים אצלנו פעילים בצורה כזו או אחרת.

אבי בלשניקוב: ואגב, סטודנט שמתקבל ורוצה ללמוד אצלנו לא יעזוב בגלל נושא שכר, אפילו שאנחנו 35,000 ו-38,000 שקל.

אבי בלשניקוב: לא יעזוב, אנחנו עושים הכול, יש לנו מנגנונים לכולם, כולל הלוואות, בלי ריבית, בלי הצמדה, לשש שנים, לפריסה, הולכים לקראת.

אבי בלשניקוב: מילה אחרונה, המנכ"ל שלנו ידבר על כל מה שקשור לוות"ת, לרגולטור שלנו, לרגולציה שלנו, אני רוצה שתדעו, לא קל לנו.

אבי בלשניקוב: לא קל לנו, אנחנו בהחלט ילדים חורגים, אף אחד, אפילו שנמצאים פה נציגים של הוות"ת, ואמרו לי, אני עם הפה הגדול שלי, אמרו לי: תיזהר, אל תגיד.

אבי בלשניקוב: אני לא מפחד מאף אחד - - -

יעקב מרגי: הם לא מפחידים, הם קשובים.

אבי בלשניקוב: אז אני לא מפחד מאף אחד.

אבי בלשניקוב: הייתי תקופה לא ארוכה גם מנכ"ל משרד מבקר המדינה, כך שבאמת אנחנו לא מפחדים מאף אחד, אבל במועצה להשכלה גבוהה המכללות הן לא בסדר העדיפות, הן לא באג'נדה, הן לא יוזמות שום דבר.

אבי בלשניקוב: הכול אנחנו צריכים בשיניים, בציפורניים, בהזעה.

עודד פורר: מה - - - בסדר העדיפות?

אבי בלשניקוב: מתחת לסדר העדיפות.

אבי בלשניקוב: אנחנו לצורך העניין מאוד מתחנפים אליהם, פרופ' יונה, אנחנו מאוד מנסים להיות בסדר, כי הם הרגולטור ואני הייתי רגולטור הרבה שנים על שוק התקשורת במדינת ישראל ואני יודע מה זה, בתקופה שהייתי מנכ"ל משרד התקשורת, אבל לא קל לנו.

אבי בלשניקוב: לא קל לנו והלוואי, אם ירצה ה' ובעזרתכם, סדר העדיפות, סדר החשיבה בכל מה שקשור בקשר בין הרגולטור, המועצה להשכלה גבוהה והוות"ת, היחס למכללות, כל שכן למכללות הבלתי מתוקצבות, ישתנה.

אבי בלשניקוב: כאן היום זה כור ההיתוך של החברה הישראלית.

אבי בלשניקוב: יש לנו סטודנטים מהפריפריה ומהמרכז והכי קל זה שהאוניברסיטאות האליטיסטיות לא מקבלים אותם, למה?

אבי בלשניקוב: ככה.

אבי בלשניקוב: לך דבר עם מל"ג.

אבי בלשניקוב: ואנחנו מקבלים אותם ופה הם רוכשים את ההשכלה ומפה הם צומחים.

אבי בלשניקוב: ממכללה כמו שלנו, שהיא הראשונה, טובי חברי הכנסת, המנכ"לים בשירות המדינה, מנכ"לים בשירות הציבורי.

אבי בלשניקוב: אנחנו המכללה הראשונה, אנחנו עובדים 40 שנה, הכנו רשימות, הבוגרים שלנו הם בטופ של החברה הישראלית ואנחנו גאים בזה, למרות המועצה להשכלה גבוהה, למרות הוועדה לתכנון ולתקצוב, בזכות ראשי בתי הספר שנמצאים פה, הרמה שנמצאת פה, הקלאס שנמצא פה ומה שנותנים פה לסטודנטים.

אורן קפלן: שלום.

אורן קפלן: אנחנו בלב המפגש, אז אני רוצה להתחבר גם לדברים שנאמרו קודם.

אורן קפלן: אני הנשיא הראשון, לדעתי בארץ, אבל בוודאי במכללה, שאת הקריירה המקצועית שלו עשה פה.

אורן קפלן: אני פותח את השנה ה-29 שלי פה ולמעשה כל הצוות שלי, בלי יוצא מן הכלל, הסגניות שלי, אפילו המנכ"ל, כל הדיקנים, צמחו פה.

אורן קפלן: יושבת פה גם פרופ' דפנה קריב, מצוות ההנהלה, שהיא אחראית על הפיתוח הגלובלי, אנחנו רוצים חלק מהאג'נדה שלנו להפוך את הסטודנטים הבינלאומיים שיגיעו לארץ לענף יצוא מאוד אטרקטיבי ואנחנו מנסים להוביל את הדבר הזה.

אורן קפלן: אני רוצה לעשות את ההבחנה בין המל"ג לוות"ת.

אורן קפלן: יש את מערכת הבקרה, אנחנו פה כל המוסדות, יושבת פה גם הנציגה שאנחנו עובדים איתה, ואני חושב שמערכת היחסים היא מאוד טובה ואנחנו בקשר מאוד טוב, ויש את הוות"ת שאנחנו כמובן לא נמצאים בו, אנחנו לא מתוקצבים, כמו שתיאר אבי מהבחירה שלנו.

אורן קפלן: הטענה שלנו היא לא על זה, כי הרי אם היינו רוצים להיות מתוקצב מלכתחילה, כמו שאבי אמר, לפני 40 שנה ההסתדרות הייתה, היא בטח הייתה יכולה לדחוף את זה.

אורן קפלן: על מה בעצם אנחנו טוענים?

אורן קפלן: אנחנו טוענים על איך אנחנו קמנו כמשהו שהוא לא הבעיה, אלא הפתרון, לפערים חברתיים, לבעיות וקושי להיכנס לתוך מערכת ההשכלה הגבוהה, ומה שכואב לנו זה בסופו של דבר הרעיון שהסטודנט שלנו לא מקבל את התקצוב, למעט, אגב, בקמפוס החרדי, ששם המדינה כן מצאה דרך לתקצב את הסטודנט באופן אישי.

אורן קפלן: הדבר הזה, גם אם הוא היה חלקי, אפילו לא מלא, היה מאוד עוזר לסטודנטים שלנו.

אורן קפלן: אנחנו לא חייבים להיות חלק מזה, אנחנו לא צריכים להיות שום דבר בתוך העוגה באופן אישי - - -

מירב בן ארי: הייתה גם החלטה בוועדת וינוגרד שכן - - -

אורן קפלן: והדבר השני הוא מהמקום של באמת התרומה החברתית.

אורן קפלן: נכנסתי לפני שנה לתפקיד, ביום הראשון, פחות או יותר, הגעתי לבית הנשיא, לפרויקט שהיינו כל הנשיאים של המוסדות הגבוהים בארץ, של תקווה ישראלית.

אורן קפלן: בכל מוסד הנשיא יזם שיהיה רפרנט שידחוף את הנושא הזה של צמצום פערים.

אורן קפלן: אצלנו אין רפרנט במימון המדינה ואנחנו בהתנדבות מנסים להשתלב בפרויקט הזה.

אורן קפלן: יש לי אחת המומחיות, פרופ' יפעת ביטון, לנושא של קידום הנושא של מעמד הנשים בישראל.

אורן קפלן: היא יועצת הנשיא שלי לענייני מגדר.

אורן קפלן: יש תקציב במדינה כדי לקדם את הסיפור הזה.

אורן קפלן: זה האינטרס, אני חושב, של המדינה, לקחת את המשאבים שיש לנו, את הפרופסורים, את המומחים, שנוכל למנף את הדברים שאנחנו עושים.

אורן קפלן: אנחנו לא מרגישים שאנחנו זקוקים לכסף לפעילות ליבה שלנו, כי את זה בחרנו במו ידינו, אבל ללכת ולדחוף את האג'נדות החברתיות שאנחנו יכולים לעשות, במקום הזה צריכה להיות איזה שהיא דרך שתעזור לנו לעשות את זה, ורפי יציג עכשיו כמה רעיונות פרקטיים שאותם היינו רוצים לקדם.

רפי גמיש: טוב.

רפי גמיש: קודם כל תודה שבאתם ואתם מכבדים אותנו בנוכחות.

רפי גמיש: אנחנו רוצים להיות יותר קונקרטיים, אנחנו רוצים להצביע על כשל אחד ושני פרויקטים.

רפי גמיש: אם אני אוסף את מה שאורן ואבי אמרו, אז באמת יש את נושא התקצוב.

רפי גמיש: זה לא סוד שמדובר פה בנושא סבוך, מורכב, אנחנו גם מוסד אחד מתוך כמה מתוקצבים, לי קשה לראות איך הופכים עכשיו את כל הסיפור הזה ואיך מתקצבים את אלה שלא מתוקצבים לא על חשבון אלה שמתוקצבים כמובן, כי מטרתנו היא לא לקחת מזה ולתת לזה, אבל אני כן רוצה להעלות בהקשר הזה סוגיה שלא עולה הרבה כסף, לדעתי, ומדברת על צרכים לאומיים.

רפי גמיש: יש לא מעט מקרים שמדינת ישראל באה ומגדירה צרכים לאומיים, זה מכמות הידיים העובדות בענף ההייטק, כדוגמה, ועד באמת נושא המגדר, להעלות אותו לשיח ובעצם לצמצם ויש עוד כל מיני פרויקטים כאלה.

רפי גמיש: כדי לעשות זאת יש תקציב שהוא תמיד אקסטרה, מעבר לתקצוב פר סטודנט שמקבל מוסד מתוך מטרה שאם לא מתעסקים בזה באמת, אם לא שמים מישהו שעוסק בזה או מייצרים לו תשתית שעולה כסף זה לא קורה.

רפי גמיש: אנחנו יכולים לסמן וי מול מל"ג ולהגיד: הנה, יש לי ממונה על ענייני מגדר, לצורך הדוגמה, כשאנחנו לא דוגמה טובה מפני שאנחנו המוסד בין היחידים שמלכתחילה יש פה שוויוניות נרחבת, אבל אז הנה עמדתי בתנאי מל"ג, אבל לא באמת קורה פה איזה שהוא שינוי.

רפי גמיש: ובהקשר הזה של צרכים לאומיים, מידיים עובדות, שלנו יש את בית הספר למדעי המחשב הגדול בארץ, יש בו כ-1,500 סטודנטים, אנחנו נדרשים לעשות קסמים עם תקציב – שתבינו, עבור סטודנט באוניברסיטה האוניברסיטה מקבלת עשרות אלפי שקלים מעבר לשכר לימוד, אנחנו במשאב שהוא כמעט חמישית מכך נדרשים לעשות את אותו קסם, אגב, שוב, מתוך צורך לאומי.

רפי גמיש: אמר אורן שלחרדים פתרו את זה ועשו תקצוב פרסונלי, אז אנחנו מבקשים לקרוא לכם להקים איזה שהיא ועדה שמדברת לפחות על הדברים שמוגדרים כצורך לאומי.

רפי גמיש: אם נושא המגדר כרגע חשוב בהיבט של ההשכלה הגבוהה, אז הגיעה העת שגם מוסדות לא מתוקצבים לא יודרו מהתקציב הנקודתי הספציפי הזה.

רפי גמיש: ואם רוצים לקדם את האוכלוסייה הבדואית או הערבית או החרדית, כמו שעשו, אני חושב שזה אינטרס של החברה שגם אנחנו, כמוסד, נוכל לתרום מהיכולת שלנו כדי שנוכל לעשות.

רפי גמיש: כי הרי לא ייתכן שמי שבסוף בא למכללה הוא יודר מהבינלאומיות, נושא המגדר לא יהיה על סדר היום כי אין מי שמתקצב את זה.

רפי גמיש: אז אני מדבר על זה, זה תקציב קטן עם אפקט גדול.

רפי גמיש: ועוד פעם, רק לנושא של הצרכים הלאומיים.

רפי גמיש: מה שמוגדר, אנחנו רוצים להיות שווים בני שווים בהקשר הזה.

רפי גמיש: זה דבר ראשון.

רפי גמיש: הדבר השני, אנחנו עכשיו יוזמים פרויקט.

רפי גמיש: לא ציינו, מי שהקים אותנו באמת זה ההסתדרות מתוך אג'נדה חברתית, אני חושב שמבין אחד מהשניים או השלושה שקוראים להם השוק הפרטי, אבל אנחנו לא באמת פרטיים, אנחנו מוסד לא מתוקצב, שהוא מלכ"ר אמיתי, 20% שייך להסתדרות, 20% שייך לסגל ועוד 60% לחבר נאמנים שהם אנשי ציבור שמקדישים את זמנם בהתנדבות מלאה.

רפי גמיש: אבי הוא אחד מהם.

רפי גמיש: אני חושב שיש לנו בורד מטובי המשק, יושבים שם באמת אנשים, מדורון שהרבני, שהוא מנכ"ל EY וכל מיני אנשים שחלק מהם עברו פה במוסד הזה, במהפכה הראשונה, וכל מה שהם רוצים זה להחזיר חזרה לחברה.

רפי גמיש: אני חושב שזה דנ"א מאוד מיוחד, מעבר לזה שיש לנו כ-63,000 בוגרים, אני חושב שהמוסד הזה, גם כשמסתובבים בו, מדבר בעד עצמו.

רפי גמיש: כל הכסף וכל הדבר הזה חוזר חזרה לסטודנטים.

רפי גמיש: אני חושב שגם בקטגוריה של שכר, בהקשר הזה יוסי יידע בטח, שם אנחנו לא מככבים בדה מרקר בסיפור של מכללות בשכר, מדובר פה במוסד – וגם בביקור האחרון של המל"ג, שהגדירו אותנו, זה מוסד אקדמי אמיתי.

מירב בן ארי: רפי, יש לכם ארגון בוגרים?

רפי גמיש: יש לנו ארגון בוגרים.

רפי גמיש: יש לנו, כמו שראית, 63,000 בוגרים, שאגב, מה שמייחד את כולם, כמוני, אנחנו חייבים הרבה למקום הזה.

רפי גמיש: אני יכול להגיד לכם שאני הגעתי לאן שהגעתי המון בזכות המקום הזה.

רפי גמיש: והסיבה היחידה, שאתה לפעמים בעל כורחך גדל במקום שהמודעות ללימודים לא גדולה, תעודת הבגרות שלך, לי מחאו כפיים שיש לי בגרות, אף אחד לא דיבר איתי על ממוצע 70 או 95, אף אחד לא ידע לכוון אותי.

רפי גמיש: אותי, ואני חושב שעוד הרבה כאלה שנמצאים.

יעקב מרגי: המונים.

רפי גמיש: המונים.

רפי גמיש: וכל הסיפור הזה בעצם בסוף מוליד השכלה.

רפי גמיש: זה ברור שאם אין לך את הבגרות הנכונה לא תתקבל ליחידות המיוחדות בצבא, לא תוכל אחר כך ואז, לא רוצה להגיד שהחזק מתחזק והחלש נחלש, אבל יש פה כשל שלא קשור לאקדמיה, דקה לפני.

רפי גמיש: וזה מוביל אותי לפרויקט הבא שאנחנו רוצים לעשות.

רפי גמיש: דווקא מכיוון שיש לנו בית ספר גדול למדעי המחשב ודווקא כי עכשיו גם הדה מרקר וגם כולנו עוסקים בשינוי של שוק העבודה, כולנו מבינים שמי שלא ישתלב, גם בלימודי רוח וטכנולוגיה, ואגב, גם בטכנולוגיה לימודי רוח, הקומבינציה הזאת היום היא כלי עבודה נדרש.

רפי גמיש: אנחנו רוצים לתפוס את החבר'ה האלה, החבר'ה שיושבים בפריפריה החברתית, אותם אלה שיכולים, שרוצים וגם יכולים, אותם אלה שלא היה להם את היד המכוונת ואת המשאבים הנדרשים כדי להגיע לשם, לזהות את החבר'ה האלה ובעצם לייצר מסלול כמו שיש לנו היום שנקרא אל"צ, אקדמיה לפני צבא.

רפי גמיש: היום יש בכל מיני מוסדות פרויקטים כאלה, אבל זה מותאם רק לאוכלוסייה הספציפית שההורים שלהם מודעים - - -

יעקב מרגי: זה נקודתי גם.

רפי גמיש: נקודתי.

רפי גמיש: אנחנו להיפך, אנחנו רוצים לאתר את אלה שיכולים, אלה שרוצים ויחד עם מעטפת שהמדינה תתמוך בה, ולא רק אנחנו כמוסד, אנחנו פשוט כבית ספר הכי גדול נשמח להיות חלק, אבל גם לא רק אצלנו, לקחת אותם, לבנות אותם ובאמת לבנות, לא את הסיירת, אלא להנגיש את הדבר הזה מתוך מקום להכניס אותם לצבא ליחידות הנכונות, אחר כך להשלים להם תואר בסוף השירות הצבאי ובאמת לפתוח לכולם שוויון הזדמנויות.

רפי גמיש: פה לא מדובר בהרבה כסף, יש לנו מהפכה גדול בכל מה שקשור לחמש יחידות מתמטיקה ובעצם זה לקחת שלב אחד קדימה.

רפי גמיש: אין שום סיבה בעולם שהפרויקטים האלה לא יהיו נחלת הכלל.

יעקב מרגי: ניסיתם פיילוט מול רשות מקומית מסוימת?

רפי גמיש: עשינו פה בראשון לציון, יש לנו כבר לא פיילוט, אנחנו כמה שנים טובות עושים את זה והתוצאות מדהימות.

רפי גמיש: בנינו מערכת שיודעת לקחת את הילדים האלה, עוד הפעם, שרוצים ויכולים.

רפי גמיש: יש פה מאמץ לא קטן מצד אותו ילד שנדרש לעשות את זה ובשיתוף פעולה עם מערכת החינוך, שמכירה להם בלימודים האלה ויש איזה שהיא הדדיות, והתוצאות מדהימות.

רפי גמיש: החבר'ה האלה, ברור לכם שאנחנו סוללים להם הצלחה ודאית בשוק העבודה לפחות.

יעקב מרגי: מה אחריותה של הרשות המקומית?

רפי גמיש: בית הספר.

רפי גמיש: יש להם יום אחד שהם משחררים אותם מבית הספר והם מכירים בזה, אבל צריך פה איזה שהיא שותפות - - -

אבי בלשניקוב: תסביר מה זה.

רפי גמיש: אקדמיה לפני צבא זה תלמידים בכיתה י' שבאמת מאותרים כבעלי יכולת ורצון, אמרתי, ולמעשה לוקחים אותם מהשלב הזה ומתחילים ללמד אותם תואר ראשון.

עודד פורר: ואיך אתה עושה את זה לא בראשון?

רפי גמיש: אין לנו שום בעיה.

רפי גמיש: כמו שאנחנו עושים את הקמפוס החרדי בבני ברק, או כמו שאנחנו רוצים מאוד לעשות, להקים קמפוס ערבי בצפון, אנחנו גם בימים אלה עובדים על הדבר הזה, מבחינת תשתיות אנחנו נערכים, יש לנו סגל של 1,400 מרצים, אנחנו יודעים לעשות את זה.

יעקב מרגי: יש את זה, עודד.

יעקב מרגי: יש ניצנים לאקדמיה, משרד החינוך עם המוסדות להשכלה גבוהה, אבל זה נקודתי וקטן.

יעקב מרגי: הוא רוצה להפוך את זה למשהו שבשלב מסוים זה יהיה מוצר מדף.

יעקב מרגי: החזון שלנו בסוף זה שזה יהיה מוצר מדף.

רפי גמיש: אין סיבה שלא.

רפי גמיש: חבר'ה, אין סיבה שלא.

רפי גמיש: אם אנחנו מדברים על חיזוק הפריפריה, החברתית אני מדבר, אין שום סיבה בעולם שלא.

רפי גמיש: האינטליגנציה פה ובדימונה ובכל מקום אחר היא זהה, זה פשוט עניין של שוויון הזדמנויות ועל זה אנחנו מדברים.

רפי גמיש: אני חושב שזו האג'נדה, על זה קמנו, על זה נוסדנו ויש מאות דוגמאות כמוני וליאור פה, ואני מסתכל, שבזכות השוויון הזה הם יודעים להחזיר אחרי זה חזרה לחברה.

רפי גמיש: אנחנו הופכים את עצמנו לאזרחים טובים יותר.

רפי גמיש: אחד כמוני, אני למדתי פה, אחר כך לא הייתה שאלה אם אחי ילמד, כן או לא.

רפי גמיש: אז אני לקחתי את שני האחים שלי שילמדו והאח השלישי בדרך.

רפי גמיש: צריך לעשות שינוי כזה.

רפי גמיש: אתה עושה שינוי עם בן אדם אחד ואז המעגל הזה מתפשט.

רפי גמיש: על זה אנחנו מדברים, על זה קמה המכללה ועל זה אנחנו חוגגים 40 שנה ואנחנו צריכים להביא את הדבר הזה לשלב הבא.

רפי גמיש: וזהו, זה מה שאנחנו קוראים לכם, להיות שותפים שלנו במהלך הזה, יחד עם המל"ג כמובן ו - - -

יעקב מרגי: זה לא יכול להיות בלי - - -

רפי גמיש: זה הסיפור.

מירב בן ארי: אני מתנצלת כי אני צריכה לצאת, אני רק רוצה להגיד לכם תודה רבה על הביקור.

מירב בן ארי: אני חושבת שאמרת דברים מאוד יפים, כמובן, אבל הדבר הכי משמעותי בעיניי זה שוועדת החינוך פותחת את שנת הלימודים האקדמית במוסד שהוא מכללה לא מתוקצבת.

מירב בן ארי: זה עוד פעם לנפץ משהו במה שנקרא, מה שדיברנו על האליטות הישנות.

מירב בן ארי: אני רק אומר לכם, אמר כאן יושב ראש הוועדה, ובצדק, שהוועדה במושב הזה תיקח לתשומת ליבה את הנושא של ההשכלה הגבוהה.

מירב בן ארי: בעבר היה שהמדינה תקצבה ישירות את הסטודנטים של המכללות, כשהנשיא דיבר הערתי על וינוגרד, שאני זוכרת בתקופתי שהסטודנט קיבל את אותו תשלום מהמדינה, כשבעצם המדינה באה ואמרה: לא משנה לי איפה אתה לומד, מה שמשנה לי שאתה סטודנט.

מירב בן ארי: אז זה אפשרי, זה קרה בעבר, אפשר לעשות את זה, לדעתי, גם השנה הזו.

מירב בן ארי: אני כמובן, אמרתי את זה גם בתחילה, מי שלא היה, אמרתי על חברי הכנסת שהגיעו, שאלה חברי הכנסת שנמצאים בוועדת החינוך גם לאורך כל השנה ופעילים בה.

מירב בן ארי: אז אלה האנשים, והם גם ידברו אחריי, שיבואו, אנחנו לרשותכם בכל דבר ועניין, באמת, לא רק בגלל ההיסטוריה, לפחות שלי ושל פורר, אלא באמת בגלל שאנחנו מגויסים.

מירב בן ארי: אני כל הזמן, ומרגי יודע את זה, מדברת על הפריפריה החברתית של מדינת ישראל.

מירב בן ארי: הגיאוגרפית, כבודה במקומה מונח, אבל את הפריפריה החברתית לפעמים, ואני אומר בזהירות, אנחנו נוטים להזניח, למרות, איך אמרת?

מירב בן ארי: שהשכל נמצא בכל מקום, גם בשכונות מוחלשות במרכז הארץ.

יעקב מרגי: אני רוצה שחברי הכנסת ידברו, אני אסכם בסוף.

מירב בן ארי: וגם יש לכם יו"ר אגודה מעולה.

מירב בן ארי: איפה ליאור?

מירב בן ארי: הוא נהדר, הוא בא לכנסת, הוא מקסים.

אבי בלשניקוב: נקודה אחת לפני שאת הולכת.

אבי בלשניקוב: אם אנחנו מדברים על - - - אז במסגרת הקמפוס החרדי שלנו, יש לנו בבני ברק, יש לנו שם 500 חרדים, אגב, 50% גברים, 50% נשים.

אבי בלשניקוב: באופן טבעי, לא באיזה הכוונה.

אבי בלשניקוב: זאת אומרת יש הרבה דברים שנעשים פה, מנפצים, וזה עובד וזה עובד יפה.

מירב בן ארי: תודה.

יעקב מרגי: יוסי, בבקשה.

שמואל איצקוביץ: רק דקה, אני רוצה לספר סיפור שימחיש את האתגר שאנחנו עומדים בפניו, מקרה שהיה.

שמואל איצקוביץ: חייל שחזר מאחד המבצעים בעזה, הוא למד פה, זה היה סוף השנה הראשונה שלו, הוא אמר לי: אני לא יכול להמשיך, אין לי כסף.

שמואל איצקוביץ: קיבלתי מכתב ממחלקת הרווחה של עיריית תל אביב ושם כתוב שהבחור הזה, האבא מטופל ב - - - האמא נכה 100%.

שמואל איצקוביץ: הבחור הזה לקח על עצמו לצאת מהמעגל הזה, הוא התנדב ליחידה קרבית, באותו מבצע הוא איבד עשרה חברים שלו, הוא חזר לפה, אחרי שלושה שבועות הוא שוב גויס.

שמואל איצקוביץ: הצלחתי להשיג לו תרומה והוא סיים את התואר, לא בהצלחה גבוהה, אבל הוא סיים את התואר בהצלחה והתקבל לאחת מהחברות המובילות בהייטק.

שמואל איצקוביץ: אני לוקח מקרה כזה ואני שואל האם אנחנו כמוסד לא מתוקצב צריכים לקחת על עצמנו את האוכלוסייה הזו?

שמואל איצקוביץ: למה שבאוניברסיטת תל אביב או במקום אחר, שהם מתוקצבים, לא ייקחו על עצמם את העול הזה?

שמואל איצקוביץ: זה מתקשר גם לעניין הזה של התפקיד של - - - אם יצא לכם לראות את החזון של בית הספר שאני הקמתי אותו, מדעי המחשב, כתוב שם 'ניצול מרבי של המשאב הארצי בתחום ההייטק', וזה כולל את האל"צניקים, את התיכוניסטים, זה כולל את השכבות בפריפריה ואני אישית לא רואה תרומה גדולה לחברה במוסד שלוקח את האוכלוסייה הטובה ביותר ובעצם מתקדם על גביהם.

שמואל איצקוביץ: האתגר שלנו הוא לקחת את האוכלוסייה שנמצאת למטה או מתחת לממוצע ואותם להעלות למעלה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: בבקשה, חבר הכנסת יוסי יונה.

יוסי יונה: ברשות

יוסי יונה: כם, אני רוצה להודות לכם, לאבי, לאורן, אורנה, הדירקטורית, ורפי גמיש, המנכ"ל, ו - - - שמן הסתם יש להם חלק בארגון הביקור.

יוסי יונה: תראו, העניינים שאתם מעלים הם מאוד מורכבים.

יוסי יונה: נגיד, מספר הנחות יסוד שאני מחויב להן.

יוסי יונה: קודם כל בוודאי שאני מברך על פתיחתן של המכללות ככאלה שיכולות אכן לתת מענה לצורך הנרחב באוכלוסייה כדי לקבל השכלה גבוהה.

יוסי יונה: מאוד מאוד פשוט וברור.

יוסי יונה: וגם אני מייצג, אם תרצו, בתוך האקדמיה, כי אני עדיין איש סגל של אוניברסיטת בן גוריון, גאה מאוד להכריז על כך, על האוניברסיטה המופלאה ששם התפתחתי אינטלקטואלית, מחקרית ועוד, אוניברסיטה מופלאה, אבל גם בתוך ההקשר הזה אני מוכר כמישהו שתמיד נאבק כדי שהאוניברסיטאות תפתחנה את שעריהן ותאפשרנה כניסה גדולה יותר של אוכלוסיות.

יוסי יונה: כן, אני מזהה את עצמי ומגדיר את עצמי, אני יודע שהתואר הזה הוא קצת בעייתי גם בכנסת, אני אליטיסט, אבל אני לא חושב שבאמירה שאני אליטיסט אני צריך לעשות את ההיררכיות.

יוסי יונה: מבחינתי זה כמה שניתן כדי להעלות את רמתן של המכללות, שגם הן תהיינה אליטיסטיות.

יוסי יונה: זאת אומרת אליטיזם זה - - -

יעקב מרגי: זה לא שלילי.

יוסי יונה: זה לא קללה.

יוסי יונה: אדרבה, בואו ונאפשר למכללות להתפתח, לתת תארים, דוקטורטים וכו', למה לא? זו בעצם הגישה שלי.

יוסי יונה: אני מצר על כך שהאוניברסיטאות הפכו להיות אליטיסטיות במובן הזה שהן מגודרות והן צמצמו את אפשרות הכניסה אליהם.

יוסי יונה: זו הנחת היסוד.

יוסי יונה: עכשיו, לגבי הסוגיה המאוד ספציפית.

יוסי יונה: ראו, אני עדיין לא יודע, אני באתי לכאן והתרשמתי מאוד, אין מה להגיד, אתם עושים עבודה.

יוסי יונה: התרשמות ראשונית, אבל המון פעמים התרשמות ראשונית היא זו שקובעת.

יוסי יונה: אז יפה מאוד, אתם עושים עבודה נפלאה.

יוסי יונה: המוסד הזה הוא מוסד פרטי, הוא הכריע מבראשיתו שהוא רוצה להיות מוסד פרטי.

יוסי יונה: כלומר משעה שהוא רוצה להיות מוסד פרטי, בהיבטים מסוימים הוא מקבל את תכתיביה של המדינה, כמו שציין אורן, מבחינת המל"ג, יש פיקוח לגבי איכותם של התארים שמוענקים במכללה, ואז יש את הקטע של הוות"ת שאומר אוקיי, בחרתם את המסלול הזה של פרטיות, רגע, יש פה בחירה.

יוסי יונה: כמו בתחום הרפואה הפרטית, הרי המלחמה שלנו בכנסת, מהי?

יוסי יונה: או שאתה ציבורי או שאתה פרטי.

יוסי יונה: עכשיו מה שיש לנו כאן, אני לא פוסל, שימו לב, אבל כדי שייצא מעז מתוק בסופו של יום, מה אני מתכוון?

יוסי יונה: אני גם בוגר של אוניברסיטה מאוד פרטית ומאוד אליטיסטית, אוניברסיטת פנסילבניה, שזו אחת מאוניברסיטאות העילית בארצות הברית, אז אני גם יודע שבאוניברסיטאות הללו, הליגה הגבוהה בארצות הברית, ישנה מעורבות של השלטון הפדרלי בהתנהלות, לא רק במובן של פיקוח על תארים, כן במקרים שבהם ישנן איזה שהן תכניות שהן ייחודיות או שהממשל מממן משום שזה מקדם את האינטרס הציבורי הרחב.

יוסי יונה: אז פה אנחנו צריכים להתכוון, לכך אני מתכוון שמעז ייצא מתוק, זה לא העניין שאוניברסיטה בסופו של יום תהיה מתוקצבת, אתם מבינים, אתם מקבלים איזה שהן חירויות על עצמכם, אתם צריכים לחשוב היטב מאוד מה אתם מוכנים אם אתם רוצים להיכלל כאוניברסיטה רגילה.

יוסי יונה: יבוא אליכם הרגולטור ויגיד לכם: חבר'ה, יש לי פה הגבלות על השכר של המרצים, על השכר של היושב ראש, על השכר של הנשיא וכו'.

יוסי יונה: אז אתם יודעים, יכול מאוד להיות שבאיזה שהוא דיאלוג - - -

אבי בלשניקוב: בהתנדבות מוחלטת.

יוסי יונה: יפה.

יוסי יונה: אם תהיו מוכנים לאיזה שהוא דיאלוג שמביא בסופו של דבר את מעמדה של המכללה למעמד של אוניברסיטה ציבורית, אז באמצע ניתן למצוא, כמו שכאן רפי הציג, איזה שהם פרויקטים כאלה ואחרים, שיכולים להיות שיתוף פעולה שהמדינה תרצה לבוא ולומר: יש לי אינטרס לאומי, אני אקדם א', ב', ג', ד'.

יוסי יונה: אבל, שוב, יחסי הגומלין תמיד יהיו רגישים ומורכבים.

יעקב מרגי: תודה, יוסי.

יעקב מרגי: עודד.

עודד פורר: ראשית, אני לא אחזור על השמות והתודות, כי אני חושב - - -

יעקב מרגי: אנחנו הולכים אחרי ההצגה של יוסי.

עודד פורר: אני אקח את מה שיוסי אמר וזה מבחינתנו כולל.

עודד פורר: אני רק אתייחס למה שאמרת, יוסי, ופה אנחנו אולי קצת חלוקים, אני חושב שהיום הסיטואציה היא שחלק מהמכללות יכולות להרים את האוניברסיטאות.

עודד פורר: זאת אומרת ישנן אוניברסיטאות שנותרו מאחור גם בתפיסת העולם שלהם והמכללות הן אלה ש - - - הרבה מהדברים.

עודד פורר: יש יותר ויש פחות, יש מכללות יותר טובות ויש מכללות פחות טובות, כמו שיש אוניברסיטאות יותר טובות ואוניברסיטאות פחות טובות.

עודד פורר: אני חושב שהמודל הישן של ההשכלה הגבוהה בישראל צריך להיעלם.

עודד פורר: אבל זה נושא הרבה יותר רחב ולא בו ניגע.

עודד פורר: אבל כן אני רוצה להתייחס לנושאים שאתם העליתם אותם והוא גם האתגר שעומד לא רק בפניכם, אלא בפני כלל מערכת ההשכלה הגבוהה וזה מספרי הסטודנטים התקועים עד יורדים במדינת ישראל.

עודד פורר: אם היה גידול מאוד מאוד גדול בשנים הקודמות, אז היום אנחנו נמצאים בצעד לאחור.

עודד פורר: אני חושב שהרעיון שאתם העליתם, לפחות לגבי בתי הספר הוא מדהים, הוא מדהים כי פעם אחת הוא עונה על פער שקיים היום במערכת החינוך.

עודד פורר: מערכת החינוך עצמה היום לא מכינה את התלמידים לעולם כפי שהיא צריכה להכין אותו, אנחנו מרגישים את זה בצבא ואחרי זה מרגישים את זה גם באקדמיה, אבל בטח במקומות העבודה ולכן בעניין הזה אני חושב, חבר הכנסת מרגי, אנחנו יכולים כוועדת חינוך להוביל את הנושא הזה בכל עיר ועיר.

עודד פורר: יש מספיק מוסדות להשכלה גבוהה שצריכים להירתם לזה, זה לא רק הביזנס של המכללה למינהל, זה איזה שהיא ראייה לאומית.

עודד פורר: הפעם השנייה, וזה משהו שאני מדבר עליו לא מעט, אולי אתם תרימו את הכפפה, ישנם כבר אחרים שכן מנסים להרים את הכפפה, גם כפוטנציאל שיעזור למדינת ישראל פעמיים, בעולם כולו, אם אנחנו צריכים להעריך ולפחות ההערכות האלה שמדברות לגבי מה שאנחנו יודעים, מתוך שמונה וחצי מיליון יהודים שלא חיים בישראל, שישה מיליון חיים בישראל ועוד שמונה מיליון וחצי לא חיים בישראל.

עודד פורר: יש כ-300,000 סטודנטים יהודים מרחבי העולם, אני לא מדבר על זכאי עלייה, כי אם אני אלך לזכאי עלייה, המספר בוודאי עוד יותר בערך בין פי שלושה לפי חמישה, שהם פוטנציאל ללימודים בישראל.

עודד פורר: מערכת ההשכלה בישראל היא מושכת, היא אטרקטיבית.

עודד פורר: אם יבנו תכניות שמתאימות לנושא הזה, פה אני חושב שממשלת ישראל יכולה להירתם מתוך מחשבה שלפחות חלק מהסטודנטים האלה הם, אם נפעל נכון, גם יישארו בארץ.

עודד פורר: אנחנו נשיג פה שתי מטרות משמעותיות, גם של עידוד עלייה לישראל וגם של הצלת, לא פחות, מערכת ההשכלה הגבוהה במדינת ישראל, כי להערכתי בשנים הקרובות אנחנו נראה מוסדות נסגרים.

עודד פורר: יהיו מכללות שייסגרו בשנים הקרובות.

עודד פורר: אלה, לדעתי, שתי הבארות שבהן אפשר לחצוב, האחת נמצאת בחינוך הממלכתי והשנייה היא בחינוך היהודי בעולם, למשוך אותו לארץ, צריך בשביל זה תכניות מתאימות, בשפה האנגלית, מעורבות, בשפות אחרות, אבל אני אומר לכם, מהידע שלי בתחומים האלה, מדינת ישראל היא אטרקטיבית לסטודנטים יהודים, היא מעניינת אותם, הם יבואו לפה, הלימודים פה הם הרבה יותר זולים והרבה פעמים גם יותר טובים במקומות שבהם הם לומדים.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: אמיר.

אמיר אוחנה: טוב, קודם כל תודה שאתם מארחים אותנו כאן.

אמיר אוחנה: לא יודע כמה יודעים, אבל אני אחד מ-60 וכמה אלף?

רפי גמיש: 63,000.

אמיר אוחנה: 63,000 הבוגרים של המכללה למינהל.

אמיר אוחנה: למדתי ממש כאן בפקולטה למשפטים.

אמיר אוחנה: כשראיתי את פרופ' סוזי נבות, אז אורו עיניי, וגם כמובן אורנה בן נפתלי, שלימדה אותי משפט בינלאומי, ובאתי אלייך, אני לא יודע אם תזכרי, באתי אלייך עם חוברת שהכנתי עם אוסף ציטוטים של חשין.

אמיר אוחנה: אז יש לי יותר מפינה חמה בלב למקום הזה, אז באמת תודה רבה שאתם מארחים אותנו, אבל בעיקר תודה וכבוד והערכה ליושב ראש הוועדה שהחליט לבוא דווקא למקום הזה כדי לפתוח את שנת הלימודים האקדמית.

אמיר אוחנה: אני חושב שהדברים שאני למדתי כאן

אמיר אוחנה: נתנו לי כלים פרקטיים, אחר כך עשר שנים עסקתי בעריכת דין, כלים פרקטיים להתמודד עם העולם שבחוץ, כלים שחלק מהחברים שלי שלמדו באוניברסיטאות לא קיבלו.

אמיר אוחנה: פה באמת עיקר הגדולה של המקום הזה, לפחות בפקולטה למשפטים שאני למדתי.

אמיר אוחנה: ועוד דבר, אני חושב שעיקר גאוות

אמיר אוחנה: כם צריכה להיות על זה שלא קיבלתם שקל מהמדינה, עשיתם את כל זה בכוחות עצמכם.

אמיר אוחנה: אני מבין שעכשיו יש אולי איזה מחשבה לשנות את המהלך הזה, אבל - - -

יעקב מרגי: הם לא רוצים שנקל עליהם, הם רוצים שנקל על הסטודנט.

יעקב מרגי: אני זיהיתי את הניואנס.

קריאות: נכון מאוד.

אמיר אוחנה: אז אולי הייתי צריך להגיד בפתח הדברים, אני מתנצל שלא הגעתי מהתחלה, אבל אני כן אשאר עד הסוף, אז אני אשמע גם את הניואנסים, אבל אני חושב שזה דבר שצריך להתגאות בו.

אמיר אוחנה: אני מחזיק מעצמי ליברל במובן הכלכלי, אני נמצא במפלגה הלאומית ליברלית, כלומר אני רוצה מדינה קטנה, אני רוצה הרבה יותר חופש לאזרחים, הרבה יותר חופש לפרט וזה אומר להשאיר יותר כסף בכיסים שלהם ופחות אצל המדינה.

אמיר אוחנה: אני רוצה ממשלה קטנה, לכן אני לא בטוח שלהרחיב את תחומי שליטתה של המדינה על עוד ועוד תחומים זה דבר שאני תומך בו, אבל אילו הייתי שר - - -

יעקב מרגי: השליטה קיימת.

אמיר אוחנה: רגע, אילו הייתי שר חינוך והייתי מחליט בכל זאת להכניס אתכם למעגל הזה של המתוקצבים, אז אני כבר אומר, אני כן הייתי עושה את זה על חשבון, כי אני מסכים עם האדון שאמר כאן שאתם עושים פה משימות חברתיות חשובות שאולי האוניברסיטאות היו צריכות לעשות אותן ולא בהכרח עושות.

אמיר אוחנה: אז כן הייתי עושה איזה שהוא תעדוף - - -

אבי בלשניקוב: פרופ' איצקוביץ, ראש בית הספר למדעי המחשב.

אמיר אוחנה: כן, אז הנקודה שלך הייתה נקודה מעניינת ונכונה.

עודד פורר: בהקשר הזה, אולי אני אצטרף למה שאתה אומר, אמיר, הסבסוד צריך להינתן לסטודנט ולא בהכרח למוסד.

אמיר אוחנה: יכול להיות.

אמיר אוחנה: שיטת הוואוצ'רים, אגב, בכלל במערכת החינוך, היא שיטה שמאוד שובה את לבי, אני מאוד נמשך לשיטה הזאת, היא לא נוהגת עדיין, אבל ככל שאני אוכל לסייע בלקדם אותה אני אעשה את זה.

אמיר אוחנה: תודה רבה.

יעקב מרגי: תודה רבה לך.

יעקב מרגי: שוב אני מצטרף לכל ההצגה, כל אחד לפי כבודו ומעלתו, חבל לחזור על הדברים.

יעקב מרגי: קודם כל אנחנו לא מלינים על הוות"ת והמל"ג, מי שרוצה לשנות שישנה את חוק המועצה להשכלה גבוהה, ישנה, יחליט, אנחנו מציגים עובדה.

יעקב מרגי: אין לנו שום טענה כגוף, לטעמי הגוף, הממשלה, יו"ר המל"ג, שר החינוך והממשלה, הם צריכים להגדיר לו יעדים אחרים, תחומי עבודה שונים ממה שהיה, זה לא מותאם למהפכה שנעשתה בהשכלה הגבוהה.

יעקב מרגי: רבותיי, הכי קל ללכת לאיבוד בדוגמה האישית, אבל אני רק אזכיר, דיברו לתת, אני התאפקתי מלומר לסטודנט הראשון שדיבר: עם כל כך הרבה קשיים איך בכלל העזת לבוא?

יעקב מרגי: אז אני החמצה של מערכת החינוך.

יעקב מרגי: אני דוגמה אישית, אני לא ידעתי את מנת המשכל שלי רק כשהגעתי למבדקי טיס ועברתי עוד שלב ועוד שלב, לא הבנתי - - - עוד שלב ועוד שלב ועוד שלב.

יעקב מרגי: הגעתי ליחידה שזה גדוד קשר, ובא השליש שמכיר אותי מהשכונה, אני גדלתי בבאר שבע, אני גר בנגב, אני עדיין שם, הוא אמר לי: תשמע, יש לך את הקב"א הכי גבוהה בגדוד.

יעקב מרגי: זו החמצה.

יעקב מרגי: לכן אני בא משם, אני מתחבר למה שאתה אומר.

יעקב מרגי: כן, המדינה בת 70 והיא יכולה להרשות לעצמה שכבר בכיתה ט' יידעו לעשות סדרה של, נקרא לזה אבחונים, אני לא רוצה השמות, אבל אבחונים, ומי שיש לו פוטנציאל כבר להתחיל את מסלול ההמראה לאקדמיה מכיתה ט', לתת לו.

יעקב מרגי: כן, לתת לו אותה, אני לא נבהל.

יעקב מרגי: אני עוקף את הרצון של המכללה למינהל לא להיות מתוקצבת, הסטודנט כאזרח מדינה, בעל תעודת זהות כחולה, לא צריך להיות מופלה בגלל שהוא לומד במכללה כזו או אחרת.

יעקב מרגי: כן, צריך לאמץ את המודל, הגיע הזמן שהמדינה תתקצב את הסטודנט.

יעקב מרגי: ואתם יודעים מה?

יעקב מרגי: גם החלוקה הזו, מתוקצבת, לא מתוקצבת, זה לא הלכה למשה מסיני, אפשר לשנות את זה.

יעקב מרגי: שוב אני אומר, כן, המדינה צריכה לדחוף את היד לכיס, להביא תקציב תוספתי, זה לא צריך לבוא על חשבון מה שקיים, כי מה שקיים היום נותן מענה למה שקיים, אם רוצים לפתוח את זה לכלל המכללות.

יעקב מרגי: יותר מקומם אותי שאני שומע סקירות בוועדת החינוך של הוות"ת על פרויקטים לאומיים שהמדינה שמה כסף וכשאתה שואל לאן זה הולך, אז רק למתוקצב, כשהחלק הארי לאוניברסיטאות, עוד איזה ליטרת בשר קטנה, סליחה שאני אומר, למכללות המתוקצבות, כי השם מכללה במועדון הסגור כמעט הוא - - - זה לא נכון.

יעקב מרגי: אני חושב שיש לנו מערכת השכלה גבוהה חזקה, טובה.

יעקב מרגי: גמרנו, המהפכה כבר קרתה, ההשכלה הגבוהה מונגשת, צריך להעצים את זה ולהסביר שאין תלמיד שירצה ללמוד, להיכנס בשערי ההשכלה הגבוהה, ושהסוגיה התקציבית תהווה לו משוכה בלתי עבורה.

יעקב מרגי: צריך לפרסם את זה, להביא את זה, ופה אני חושב שמערכת החינוך צריכה להקציב יותר ולתת את הרוח הגבית לתלמידים.

יעקב מרגי: להגיע, להתנסות, לא לפחד.

יעקב מרגי: אנחנו כבר יודעים להגדיר קשיים לימודיים ומוגבלויות ויודעים להתמודד איתם.

יעקב מרגי: אני אומר לכם, מגיעים תלמידים שעד כיתה י"א כתבו ברמה של כיתה ד' ולא נבהלים מבחינות הבגרות ועוברים את זה.

יעקב מרגי: לכן אנחנו שם.

יעקב מרגי: אני רוצה לומר, בסוף מי שצריך לקבל את ההחלטה אלה הפוליטיקאים, זה הממשלה, חברי הכנסת והממשלה, אבל לצערי הרב יש לחץ בלתי סביר, ואני לא אומר את זה כדי לקנטר, חברי המועדון הסגור, יש לחץ בלתי סביר.

יעקב מרגי: אני יודע איזה שינוי שר החינוך רצה לעשות במועצה והוא חטף, הוא חטף התנגדות עזה והגיע הזמן.

יעקב מרגי: הפתיחות הזו לא תבוא על חשבון אף מוסד מחקר, אף אוניברסיטה, אף מכללה כזו או אחרת, צריך לתת את זה במידה שווה לכל הסטודנטים ובמיוחד, כפי שאמרתי, הפרויקטים הלאומיים, אין שום סיבה שהם לא יהיו גם במכללות לא מתוקצבות, עד שנתקן את ה - - - אין שום סיבה.

יעקב מרגי: אם אני רוצה לעודד מקצוע מסוים, שהוא במצוקה כרגע, כך לדוגמה - - -

אמיר אוחנה: משפטים.

יעקב מרגי: הצלחת להצחיק אותי.

יעקב מרגי: קח לדוגמה את הענפים של הפסיכולוגיה, קלינאי תקשורת ומנתחי התנהגות, שיש מחסור.

יעקב מרגי: בפריפריה אנחנו נתקלים בהרבה תחומים שאנחנו דנים בהם בוועדה, הצרכים היומיומיים לילדים עם צרכים מיוחדים וזה, אז למה שזה יהיה נחלתם רק של המוסדות המתוקצבים?

יעקב מרגי: אין שום סיבה.

יעקב מרגי: כפי שאמרתי בתחילת הדיון, ובזה אני מסיים, אני אומר זאת בגאווה לא מוסתרת, בארבע השנים האחרונות עשינו עבודה בוועדת החינוך, מסות של דיונים, קרוב ל-700 דיונים, 600 ומשהו דיונים, בשיתוף של חברי ועדה נמרצים שבאים, מגיעים, אני נהנה, לעתים דיונים של 18 חברי כנסת, 12, 18, משישה ומעלה זה הישג, כי חברי כנסת מתחלקים בוועדות שונות ושישה זה כמעט עניין של שגרה בוועדת החינוך, אלה דברים שלא היו.

יעקב מרגי: זה הביא לשינוי.

יעקב מרגי: אני אומר לכם, אני מקבל את הריקושטים מהצמרת של משרד החינוך, צמרת המשרד, שאומרים: בזכותכם הדברים עלו אלינו מהשטח וקיימנו דיונים ודברים משתנים.

יעקב מרגי: אז אני יכול לפנות זמן איכותי, אחרי שסיימנו את הרפורמה בחינוך המיוחד, כמה - - -

יוסי יונה: עשינו לכם פיליבסטר עד חמש בבוקר, נכון.

יעקב מרגי: אנחנו גאים, נאבקנו, אבל בסוף סיימנו באהבה רפורמה שעוד לא התחילה.

יעקב מרגי: התחלנו את שנת הלימודים הנוכחים ב-1 בספטמבר במינימום תקלות שאפיינו את שנה שעברה.

יעקב מרגי: בעקבות הדיונים שהיו כבר המערכת התחילה לעבוד ואני יכול לפנות זמן איכותי להשכלה הגבוהה.

יעקב מרגי: ואני איתכם בהנגשה, הנגשה זה גם מודעות, הנגשה על כל המרחב שלה.

יעקב מרגי: ושוב, בהצלחה, לכם ולסטודנטים, אין מדינה בלי אקדמיה, אין מדינה בלי השכלה גבוהה.

יוסי יונה: אני רוצה להגיד מילה אחת על יעקב, באמת, מילה אחת, ברשותכם.

יוסי יונה: העובדה, כפי שאתה ציינת, אבי, שהגענו בהמונינו, במרכאות או ללא מרכאות, זה הודות ליעקב, שהוא מצליח לגייס אותנו לפעילויות כאלה ואחרות.

יוסי יונה: אנחנו התברכנו ביושב ראש ועדה נמרץ, מקצועי ויסודי.

יוסי יונה: במיוחד אני אומר זאת כמישהו ששייך לאופוזיציה ומנסה למרר את חייו, הוא איש הגון, באמת הדיונים מתקיימים בוועדת החינוך באופן מאוד מאוד הגון עם פתחון פה - - -

יעקב מרגי: עד לפני שנה הייתי מסמיק.

יוסי יונה: ולכן מרב המחמאות ליושב ראש ועדת החינוך, יעקב מרגי.

יוסי יונה: (מחיאות כפיים).

עודד פורר: זה היה בשם כל חברי הוועדה.