ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 20, פרוטוקול מספר 683, 2018-07-16 12:30

יעקב מרגי: שלום לכולם.

יעקב מרגי: אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת, 16 ביולי 2018, ד' באב תשע"ח.

יעקב מרגי: הנושא – השפעת טרור העפיפונים ובלוני התבערה על ילדי עוטף עזה.

יעקב מרגי: דיון יזום של חבר הכנסת חיים ילין.

יעקב מרגי: כדרכנו בקודש אנחנו נותנים את רשות הדיבור לחבר הכנסת היוזם, אבל אי אפשר שלא לומר כמה מילות פתיחה, במיוחד שאת הריח, מהריח אני עדיין לא סובל בטווח 20 הקילומטר, אבל שרידי העפיפונים מגיעים כבר ליישוב שלנו.

יעקב מרגי: בשבת הזו חווינו גם את הדי הפיצוצים והאזעקות, והמציאות היא בלתי נסבלת.

יעקב מרגי: אני כבר לא מדבר על החיים של מי שחי שם.

יעקב מרגי: קודם כל, אנחנו רואים תערוכה מדהימה, רעיון, להביא לפה תערוכה, שנשלב גם את התא-שמע וגם את התא-חזי, גם לשמוע, גם לראות, אני חושב שזה דבר חשוב.

יעקב מרגי: כי אני זוכר, שכשהתחילו עם הטפטופים, האוזן התרגלה.

יעקב מרגי: לצערנו הרב, התרגלנו לכך שעוד בלון תבערה שרף 20 דונם, 50 דונם, 300 דונם.

יעקב מרגי: והאנשים, אני אומר לכם, אם אני לא הייתי גר במושב, גם אני לא הייתי יודע כמה זה 600 דונם, ומה הם מכילים, איזה חי, איזה צומח ואיזה דומם נמצאים בתוך 600 הדונם האלה.

יעקב מרגי: עזבו את ההשלכות האקולוגיות, עזבו את תחושת החיים, ותסלחו לי שאני אומר, השריטה שתלווה את האנשים שחיים שם.

יעקב מרגי: זכה עם ישראל לראות בסרטונים ברשתות את אותה אמא בהתקף חרדה אונליין.

יעקב מרגי: עכשיו, שתבינו, זה לא צף לה באותו רגע.

יעקב מרגי: אני מלווה בת דודה, שהיא אחרי 15 ניתוחים מפגיעה ישירה של טיל גראד.

יעקב מרגי: אחיינית, איזו בת דודה.

יעקב מרגי: זה שהיא חיה, זה דבר לא סביר, וכל אזעקה אנחנו כבר לא דואגים לנו, אנחנו כבר חושבים – מה איתה, איך היא מגיבה.

יעקב מרגי: לא אגיד לכם, שלפעמים אם יש איזה ברנר שעובר לידה, מה זה עושה לה.

יעקב מרגי: לחיות את החרדות האלה, שתבינו, זה דבר בלתי אפשרי, בלתי מציאותי.

יעקב מרגי: ואנחנו לא אומרים שכדי להזדהות כולנו צריכים לסבול את החרדה הזו.

יעקב מרגי: לא.

יעקב מרגי: אני לא בא משם.

יעקב מרגי: אני בא ואומר – בואו נדבר על זה, בואו נשים את זה.

יעקב מרגי: הלוואי והייתי משתכנע שהממשלה החליטה לשים לזה סוף.

יעקב מרגי: הלוואי ולא הייתי צריך את הגל של ההתקפות של השבת האחרונה כדי לומר – הנה, הממשלה הולכת לשים לזה סוף.

יעקב מרגי: הלוואי ולא הייתי צריך את זה.

יעקב מרגי: אני לא שמח כשאני שומע את הדי התותחים.

יעקב מרגי: אני לא אומר – וואללק, דופקים אותם.

יעקב מרגי: לא.

יעקב מרגי: אני לא שם.

יעקב מרגי: אני גם חושב על הילדים שאוכלים שם חצץ, בגלל אותם אנשים בלתי אחראים שמדליקים את כל האזור הזה.

יעקב מרגי: אבל רבותיי, צריך לשים לזה סוף.

יעקב מרגי: ומדינת ישראל, כשהיא רוצה, היא יודעת לעשות לזה סוף.

יעקב מרגי: ולא רק שהיא תעשה לזה סוף, כשמיד אחרי שהיא עושה לזה סוף, לראות איך משקמים את האזור הזה, איך משפים את האזור הזה מכל הנזקים האלה, ולצמצם פערים מבחינת זמנים, שנים, שכל העסק הזה יחזור לקדמותו.

יעקב מרגי: אני אומר לכם, זה חבל ארץ אחד היפים במדינה, השקטים.

יעקב מרגי: כשמגיעים לאזור הזה יש תחושה מאגית.

יעקב מרגי: אני, בכל אופן, ככה מרגיש, ואני חי לא רחוק משם.

יעקב מרגי: אז אני אומר לכם, רבותיי, חיים, תודה שיזמת את הדיון הזה, ואם השארתי לך מה לומר, אנא תשלים.

חיים ילין: כבוד יושב הראש, תודה.

חיים ילין: אני באמת רוצה להודות לך, מרגי, כחבר, וגם לא מובן מאליו להרים פרויקט כזה בחמישה ימים.

חיים ילין: אנשים לא מבינים איך הכנסת עובדת, אבל בחמישה ימים להרים את זה - - -

יעקב מרגי: לא פשוט.

חיים ילין: זה לא פשוט.

חיים ילין: אז קודם כל, נמצאת גם שרון פה, אז אני באמת מודה לך מכל הלב.

חיים ילין: היא אחראית על התערוכות בכנסת ישראל, והיא הגיעה לפה להיות בתערוכה.

יעקב מרגי: את יכולה לשבת.

חיים ילין: ואני גם רוצה להודות ליולי אדלשטיין ולמנכ"ל, שהתגייסו באמת והבינו את צו השעה, מה שנקרא, האמיתי, ולצוות המדהים שלי, סתיו שנמצאת במילואים עכשיו, עושה – שים לב, זה לא סתם – מתאמנת על מה שנקרא עז"ה, על פרויקט עז"ה, היא במילואים עכשיו, מגויסת, אז יש לנו גם שם נציגה; והגר וגילי שהרימו את הפרויקט הזה, שהוא לא ברור.

חיים ילין: אני, כל מה שעשיתי, זה להרים טלפון לאדי.

יעקב מרגי: אני בגיל שלי תרמתי את העוזר שלי מהבוקר, שאמרו לו – צו גיוס יומיים, צו 8.

יעקב מרגי: אבל מי יודע מתי זה יסתיים.

חיים ילין: וכל מה שאני עשיתי, זה להרים טלפון לאדי, ולנסות להפיק בשבוע האחרון של הכנסת איזושהי תערוכה, שמעל הכל היא לא פוליטית, בכלל לא מדובר פה על ימין ושמאל, לא מדובר על - - -

יעקב מרגי: אין שם מסר פוליטי כלל.

יעקב מרגי: כלום.

חיים ילין: מדובר על רגש, נטו הרגש של החיבור שלנו לאדמה, ומה אנחנו מרגישים כשהדבר הזה נשרף.

חיים ילין: ואני חושב, אומרים שצילום אחד שווה אלף מילים, אז אני חושב שאני לא צריך להוסיף, מעבר לזה שתראו את התערוכה, תחוו אותה.

חיים ילין: ואני מאוד מקווה, ואני אומר את זה פה, מעל פני כולם וכנסת ישראל, אדי, התערוכה הזאת היא שלכם, אתם תוכלו לעשות בה שימוש, תצאו לכל מדינת ישראל, שיבינו שחבל ארץ מדהים של עוטף עזה זה קודם כל ציונות והתיישבות, וזה לא מונופול של אף אחד, אלא של כולנו, והשטחים האלה שנמצאים שם הם של כולנו.

חיים ילין: ורק שתדעו, מעטים יודעים את זה, אבל הפגיעה הכי גדולה בשריפות, מעבר לבעלי החיים, זה המרעה של הבדואים.

חיים ילין: דו הקיום הזה שמתקיים בעוטף עזה, שמעטים יודעים אותו ומכירים אותו, בין המתיישבים שגרים שם לבין הבדואים, שמגיעים תשעה חודשים בשנה – זה מה שהלך.

חיים ילין: המרעה שלהם הלך.

חיים ילין: וזו האמירה הפוליטית היחידה שיש לי להגיד, שכשהרשימה המשותפת פה נלחמת על הזכויות של החמאס ברצועת עזה, ושורפים את השדות, אפילו מילה אחת על מי שבחר בהם בנציגים של הכנסת.

חיים ילין: אבל בזה התחלתי וסיימתי את אמירותיי הפוליטיות.

חיים ילין: אני חושב שהבמה צריכה להיות, שאדי יסביר איך הגיע לדבר הזה, לפרויקט הזה, מה הוא גייס ומה הוא עשה.

חיים ילין: אני אגיד משהו לגבי הכותרת – השימוש בבלונים ובעפיפונים, שהם משחקי ילדים, עוד יהיו דיונים פה, אני אומר לך, כבוד יושב הראש, יהיו דיונים לא-מעטים, איך מתמודדים מול זה, שהיום ילד לא רוצה לראות בלון, לא רוצה לשמוע על בלון, ולא רוצה להפריח עפיפון, כי מבחינתם זה נשק, טרור לכל דבר.

חיים ילין: איך הפכו משחקי הילדים שלנו של הילדות, להפוך להיות - - -

יעקב מרגי: זה כמו להפוך יונה צחורה, לבנה צחורה, יונת שלום, להפוך אותה ליונת מלחמה.

חיים ילין: עדיין מוקדם להבין מה ההשלכות של זה, אבל אני מעריך שבמושב הבא אנחנו נתחיל לחוות את הדברים האלה, והדיון הזה יתקיים.

חיים ילין: תודה רבה לך, אדוני יושב ראש.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: נעשה לסירוגין – אדי, ולאחר מכן מירב בן ארי.

אדי ישראל: שלום לכולם.

אדי ישראל: תודה רבה על ההזמנה, חיים, תודה על היוזמה.

אדי ישראל: בהחלט מבצע של פחות מחמישה ימים להרים תערוכה, זה כנראה שרק אתה מסוגל עם מה שעשית כל השנים.

אדי ישראל: אני רוצה גם להגיד תודה בהזדמנות הזאת לכל הצלמים ולנציגים.

יעקב מרגי: תספר לנו.

יעקב מרגי: לפני שאתה אומר תודה, נדע על מה אתה הולך לומר תודה.

יעקב מרגי: תספר לנו מה, מו, מי, איך.

אדי ישראל: אוקיי.

אדי ישראל: אז אנחנו התחלנו מזה שאני תושב הדרום.

אדי ישראל: הייתי גר בשדרות שבע שנים.

אדי ישראל: גדלתי וגידלתי ילדים לתוך - - -

יעקב מרגי: מאיפה באת לשדרות?

אדי ישראל: הייתי גר באשקלון, עברנו לשדרות, וחזרנו חזרה לאשקלון.

יעקב מרגי: יפה.

לאה פדידה: שדרוג מצוין.

אדי ישראל: זו הייתה הפלטפורמה לשדרות.

משה פריאל: צלם "מעריב" לשעבר.

אדי ישראל: כן.

אדי ישראל: וכמו שהוא אמר, הייתי צלם של עיתון "מעריב" 25 שנה, עד שסגרו לנו את הבסטה ושחררו אותנו החוצה.

אדי ישראל: כנראה שהאדרנלין נשאר שם איפה שהוא.

יעקב מרגי: יש חיים אחרי.

יעקב מרגי: תמיד יש.

יעקב מרגי: מסתבר שיש חיים אחרי.

אדי ישראל: יש חיים אחרי, כן.

אדי ישראל: בחרתי להרים את הראש ולהמשיך קדימה.

יעקב מרגי: איך נולד הרעיון?

אדי ישראל: הרעיון התחיל מזה שאני יושב בבית, עורך תמונות, ומדי פעם פותח את הפייסבוק ורואה תמונות שעולות מהדרום, ועוד תמונות, ועוד תמונות, ואני מקבל הודעות בוואטסאפ על עוד שריפה באור הנר, ובארי, וניר עם, וגברעם, ואני אומר – לא, זה המקומות שלי, זה לא יכול להיות שזה נשרף כל זה.

אדי ישראל: וירדתי לשטח, התחלתי לצלם.

אדי ישראל: מחזה מזעזע.

אדי ישראל: העליתי לפייסבוק תמונה-שתיים – 800, 900, 1,000, 2,000 לייקים.

אדי ישראל: אמרתי – אוקיי.

אדי ישראל: , אנשים באמת מרגישים רע עם זה.

אדי ישראל: איך אני עושה שאני מצליח להציף את הרשת ולהגיע לכמה שיותר אנשים בבת אחת?

אדי ישראל: הוצאתי קול קורא לצלמים, גייסתי את כל החברים, קולגות מכל התחומים, יש פה צלמי newborn, צלמים של הריון, צלמי יום הולדת, צלמים של בריתות, אירועים, הכל, אמרתי להם – 'חבר'ה, אני רוצה שכל אחד יבוא מכל מקום אחר בארץ ויביא את נקודת המבט שלו, שנתכנס ביום אחד, בבת-אחת נצא לשטח ונציף את הרשת בחומרים'.

אדי ישראל: מהרגע שזה יצא, תוך פחות משעה זה הפך להיות ויראלי, 300, 400, 500, 600 שיתופים.

אדי ישראל: יום שישי, 9 בבוקר, 350-400 צלמים מגיעים, מתייצבים ביד מרדכי, צומת יד מרדכי.

אדי ישראל: לא ידעתי.

אדי ישראל: אמרתי – נהיה שם 30-40 צלמים מקסימום.

אדי ישראל: מה שהיה שם זה מטורף.

אדי ישראל: קיבלנו הנחיות מדובר כיבוי האש לגבי סכנות ושריפות.

אדי ישראל: קיבלנו מיפוי של כל אזורי השריפה, מכרם שלום בדרום ועד שמורת כרמיה בצפון.

אדי ישראל: תוך כדי - - -

יעקב מרגי: תבינו, זה שטח ענק.

אדי ישראל: שטח ענק.

חיים ילין: אנשים לא יודעים את זה.

אדי ישראל: זה שעה-פלוס נסיעה להגיע מקצה לקצה.

יעקב מרגי: שטח ענק.

אדי ישראל: שטח מטורף.

אדי ישראל: עוטף עזה נראה עוטף, אבל מי שלא חווה את - - -

יעקב מרגי: שטח ענק.

יעקב מרגי: המרחבים הם עצומים.

חיים ילין: יש כאלה שחושבים שזה שני בנייני עזריאלי בעזה, שמורידים אותם, ויהיה שלום כאילו.

אדי ישראל: כן, זהו, ו'מה אתם עושים רעש משכונה קטנה?

אדי ישראל: ' אז תוך כדי תדריך שאנחנו מקבלים, באמת מתעופפת מעלינו קבוצת בלונים שעפים, ותיארנו לעצמנו שעוד מעט נשמע על השריפה.

אדי ישראל: כמה דקות, שריפה מתפתחת באור הנר, ממש לידינו, כולם עולים לרכבים ומתחילים לרוץ לשטח.

אדי ישראל: כל אחד הביא את נקודת המבט שלו, את הצילומים שלו.

אדי ישראל: פתחנו קבוצה ייעודית בשם "דרום שחור, פרויקט הצילום הגדול", ביקשנו מכולם לתייג תיוג "דרום שחור, Israel Under Fire".

אדי ישראל: אמרנו שהתמונות האלה, המטרה שלהן זה לתרום להסברה בישראל, לנסות לשנות את דעת הקהל.

אדי ישראל: אנחנו שותקים, ושותקים, ושותקים, ומבליגים, ולא עושים כלום, אבל אנחנו באיזשהו שלב צריכים שיידעו שקורה פה משהו.

אדי ישראל: לא יכול להיות שנשרפים פה דונמים, אלפי דונמים, 50 אלף דונם לדעתי הגענו, והעולם שותק.

אדי ישראל: אני חושב שבאותו סוף שבוע עלו מעל 20 אלף תמונות לרשת.

אדי ישראל: הן זכו למעל חצי מיליון שיתופים.

אדי ישראל: חצי מיליון שיתופים זה אומר מיליונים של צפיות בכל השפות.

אדי ישראל: כל אירופה מוצפת.

אדי ישראל: קיבלנו בקשות מהאו"ם להציג ביום רביעי שם תערוכה, שזו פעם ראשונה שתוצג שם תערוכה של 30 תמונות של מה שקורה בישראל, ודיון על זה.

אדי ישראל: כל הרשתות, כלי תקשורת, כולם ירדו לדרום, כולם סיקרו את זה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: מירב, רוצה, או רוצה לשמוע קודם?

מירב בן ארי: אני אדבר בקצרה, כי באתי לשמוע אותם.

מירב בן ארי: הייתי גם בחוץ, ראיתי את התערוכה.

מירב בן ארי: אני רק רוצה להגיד לכם תודה.

מירב בן ארי: אני חושבת שעשית קודם כל דבר אדיר.

מירב בן ארי: דיברתי גם איתך, דיברתי עם הצלמים שהיו.

מירב בן ארי: אני חושבת שהרבה פעמים ההסברה הכי טובה שלנו, של המדינה, מגיעה מהאנשים, מהחברה האזרחית, ולצערי לא מספיק מאצלנו.

מירב בן ארי: גם הסתכלתי על התמונות, ממש עברתי אחת-אחת, מעבר למסר לעולם, שיבינו את ההתמודדות גם של אנשי העוטף, אבל בכלל של המדינה שלנו, זה לא רק בעוטף עזה, מדינת ישראל מתמודדת עם טרור של עפיפונים, של בלונים, לא משנה איך תקראו להם, שבסופו של דבר, מעבר לפגיעה בחיי היומיום, פשוט אנשים לא מבינים.

מירב בן ארי: אני רוצה להגיד לך, שהדבר הכי מרתק בעיניי זה שההסברה היא גם לנו, לחברה הישראלית עצמה.

מירב בן ארי: כשאתה מדבר על קילומטרים, כשחיים בא ובאמת כל הזמן מדבר על זה, ללא הרף, אבל כשמגיעות תמונות כאלה, גם לנו, לחברה הישראלית, לא פלא שמישהו כאן אמר לי – 'ציפינו ל-40, באו 400'.

מירב בן ארי: כי גם אנחנו, הישראלים, לא מצליחים להבין את ממדי הנזק.

מירב בן ארי: והתמונות שלכם, גם עם בעלי החיים, גם עם הילדים שמשתלבים שם, זה באמת מעביר מסר עצום לנו ולעולם, אז רק רציתי ובאתי לפה במיוחד כדי להגיד לכם תודה רבה ויישר כוח על תערוכה חשובה מאוד.

יעקב מרגי: תודה.

אדי ישראל: אני רק אוסיף, שבאמת נוצר פה נזק.

אדי ישראל: אני מטפל בפוטותרפיה.

אדי ישראל: פוטותרפיה זה ריפוי בנפש בעזרת צילום.

אדי ישראל: אני עובד עם נוער עוטף עזה בשלושה החודשים האחרונים עם באמת עשרות ילדים, שממש רואים את זה.

יעקב מרגי: אנחנו נשמע אחר כך, כשנגמור את הדיון.

יעקב מרגי: לפני לאה, אני אתן, כמו שאמרתי, לסירוגין.

יעקב מרגי: צלמת, בבקשה, מישהי מהצלמות?

יעקב מרגי: ככה אומרים?

יעקב מרגי: צלמות?

יעקב מרגי: רוצים לעשות איזונים.

אדי ישראל: אחת הצלמות שהשתתפה בפרויקט - - -

יעקב מרגי: מה, רוצים לעשות איזונים, מה.

קריאה: למה לא?

קריאה: דברו, מה.

קריאה: אני מוכן.

לאה פדידה: הוא רוצה בת.

לאה פדידה: בת.

לאה פדידה: אישה.

יעקב מרגי: בבקשה.

קריאה: אני אעשה ניתוח.

לאה פדידה: צלמת.

חני אייזנשטיין: בשמחה.

חני אייזנשטיין: אני לא גרה בעוטף.

יעקב מרגי: תציגו רק את עצמכם, כל מי שמדבר.

חני אייזנשטיין: שמי חני אייזנשטיין.

חני אייזנשטיין: אני גרה באזור ירושלים, במטה בנימין.

חני אייזנשטיין: אני לא גרה בעוטף עזה בכלל, אני לא מכירה את השטח.

חני אייזנשטיין: אני הכרתי את השטח בגלל שלמדתי צילום אצל אדי בבית הספר.

חני אייזנשטיין: למדתי צילום בבית הספר של אדי באשקלון, וכך הכרתי את אזור הדרום.

מירב בן ארי: אפשר להצטמצם.

מירב בן ארי: בואו.

לאה פדידה: מה הבעיה?

קריאה: שב.

מירב בן ארי: תצרפי לו כיסא.

יעקב מרגי: כן.

יעקב מרגי: מה שטוב בכנסת, גם מה שלא בעייתי, הוא בעייתי.

לאה פדידה: אנחנו מתגבשים.

יעקב מרגי: אילן הגיע.

אילן גילאון: מדי פעם.

יעקב מרגי: יאללה, דיון על אילן עכשיו.

יעקב מרגי: אילן, ברוך הבא.

אילן גילאון: תודה רבה.

יעקב מרגי: מה שלומך, אחי?

אילן גילאון: וואללה, בסדר.

יעקב מרגי: בבקשה, גבירתי.

אילן גילאון: אני מעוטף עזה, דרך אגב.

אילן גילאון: תדע לך, אשדוד גם עוטף עזה.

יעקב מרגי: נכון.

קריאה: עוד לא.

קריאה: עוד לא.

יעקב מרגי: כולנו עוטפים את עזה.

יעקב מרגי: בבקשה.

חני אייזנשטיין: גם אני לא מגיעה מאזור העוטף, אפילו לא מהדרום, אני מגיעה מאזור ירושלים, מטה בנימין.

חני אייזנשטיין: הכרתי בכלל את אזור הדרום דרך בית הספר לצילום של אדי, אני תלמידה.

חני אייזנשטיין: הייתי מגיעה לדרום פעם בשבוע.

חני אייזנשטיין: כששמעתי על המיזם של הצילום, ירדתי לדרום פעם ראשונה כדי לראות את השריפות מקרוב.

חני אייזנשטיין: וכשראיתי את ממדי הנזק, פשוט נשרף לי הלב, מה שנקרא, תרתי משמע.

חני אייזנשטיין: הממדים הם עצומים.

חני אייזנשטיין: זה לנסוע בכבישים ולראות פשוט את הכבישים מפויחים מהגלגלים של מכבי האש.

חני אייזנשטיין: עצרתי בצדדים כמה פעמים אפילו בנקודות שלא מצוינות במפה, פשוט כי ראיתי בצדדים שדות שרופים, מקומות שאפילו לא נחשבים שאני צילמתי, זה היו מרחבים עצומים, זה משהו שאי אפשר לתפוס.

חני אייזנשטיין: שדות, שאני יודעת, שהיו מצוינים מלכתחילה במפה כמקומות, שבחורף עוד הייתי כצלמת אמורה להגיע לשם לצלם שדות כלניות, שדות חמניות, מקומות שהייתי אמורה לצאת לשם עם הילדים שלי לפיקניקים.

חני אייזנשטיין: זה לא יאומן.

חני אייזנשטיין: זה משהו שאם לא מגיעים לשטח, זה פשוט לא נתפס.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: לאה.

לאה פדידה: תודה.

לאה פדידה: כשראיתי, עברתי על התמונות ובגלל זה גם נכנסתי, כי בשריפה הראשונה בכרמל אני הייתי מדריכת טיולים, והיה לנו מסלול שנקרא "משחור לירוק", והיית נכנס לשחור בנחל כלח, והיית פשוט מוריד דמעה, וראיתי שם יערן בוכה ליד עץ.

לאה פדידה: הוא אמר שהוא, ככה, שתל אותו וגידל אותו, והוא אומר לי – 'את לא יודעת כמה זמן לוקח לעץ לגדול חזרה ולהתאושש'.

לאה פדידה: והשריפה שם גם פגעה בבעלי חיים, מי שיודע על היחמורים וכן הלאה.

לאה פדידה: זאת הייתה פגישה ראשונה שלי עם שריפה ועם נזקים, וגם שם אני חייבת להגיד, שהיו צילומים מצד אחד מרהיבים, ומצד שני מרטיטים ומבעיתים את הלב, כי הלב מבועת לראות את הצילומים האלה.

לאה פדידה: והייתי חייבת להיכנס כדי להגיד תודה על העברת התחושות האלה, על הזעקה, על הזעקה של אותם שדות שלא מסוגלים לזעוק, ואותו טבע שהוא דומם בעינינו, הפכתם אותו למוחשי וחי, ושאומר – חבר'ה, אני נשרף, תשמרו עליי.

לאה פדידה: וההזדהות הזאת, אני באמת אומרת יחד עם החברה שלי, חברת הכנסת מירב, כשאתה לא שם ואתה לא מודע - - -

מירב בן ארי: אתה לא מרגיש את זה.

לאה פדידה: אתה לא מרגיש את זה.

לאה פדידה: כשאני טיילתי בנחל כלח, ולקחתי בתור מדריכה את המטיילים שלי "משחור לירוק", ועמדנו מתחת לעץ והרגשנו את הפחם, ועוד יכולנו להריח את ריח השריפה, וראינו את הפסיעות של בעלי החיים שבורחים, יכולת לחוש מה האסון הכבד.

לאה פדידה: ואני מקווה מאוד, שבאמת עפיפונים ובלונים יישארו משחקי ילדים, ואנחנו נוכל לראות את התמונות האלה רק כזיכרון וכעדות, ולא כהמשך צילומים.

לאה פדידה: ותודה רבה לכל מי שעוסק במלאכה הזאת.

יעקב מרגי: מיכל פנט.

מיכל פנט פלג: שלום.

מיכל פנט פלג: אני מייצגת פה, יחד עם דורותי, את "נשים עושות שלום".

מיכל פנט פלג: אנחנו ירדנו לפני שלושה שבועות לעוטף עזה, והתכנסנו באיזה מקום בשדה - - -

קריאה: תל ג'מה.

מיכל פנט פלג: תל ג'מה, כן.

מיכל פנט פלג: בשדה שחור לגמרי, והרחנו, וזה נכנס לנו לעיניים, וזה מצב בלתי נסבל, כמו שאמר אלי.

חיים ילין: אדי.

חיים ילין: הוא עבר מקום.

לאה פדידה: הוא פשוט עבר מקום, אז היא - - -

אדי ישראל: רק לציין ששמורת כרמיה כרגע עולה באש, ממש עכשיו.

יעקב מרגי: כן.

חיים ילין: עשו את זה לכבוד ראש הממשלה שהגיע.

מיכל פנט פלג: זה מצב בלתי נסבל.

מיכל פנט פלג: זה מצב בלתי נסבל.

מיכל פנט פלג: זה נורא.

מיכל פנט פלג: זה אי אפשר בכלל לתאר את זה.

מיכל פנט פלג: אנשים חיים בצפון כאילו כלום, ולא מבינים מה קורה שם.

מיכל פנט פלג: אבל אם אתם זוכרים, אחרי "צוק איתן" - - -

יעקב מרגי: דווקא בצפון מבינים, כי לעתים מקטיושה אחרת כל המצוקים של מנרה והסביבה בוערים.

מיכל פנט פלג: אבל פה זה נמשך יום אחרי יום ושבוע אחרי שבוע.

מיכל פנט פלג: אבל אם אתם זוכרים, אחרי "צוק איתן" כשהגיעו להסכם הפסקת אש, החלק האחרון שלו היה, שנוסעים לקהיר להגיע להסכם ארוך טווח, וזה לא נעשה.

מיכל פנט פלג: והנה, אנחנו עוד פעם בעוד מחזור.

מיכל פנט פלג: ואני לא צריכה לספר לכם על שעוטף עזה, כמה מחזורים של אלימות היו – "צוק איתן", ו"עופרת יצוקה", ו"עמוד ענן", ואין סוף, ובין כל המבצעים האלה גם כן, שקט לא היה לכם.

מיכל פנט פלג: אז הדרך היחידה שעוד לא נוסתה היא הדרך המדינית, ואנחנו חייבים לאנשי עוטף עזה ולילדים, לילדה של אדי החמודה הזו, שעומדת שם עם הדובון בתמונה.

קריאה: לא, זו התמונה של מיכאל.

אדי ישראל: של מיכאל.

מיכל פנט פלג: אהה, מיכאל.

מיכל פנט פלג: סליחה.

מיכל פנט פלג: לא משנה, התמונה היא מקסימה.

מירב בן ארי: לא, זה בגלל שזו גם הבת שלו, אז זה בכלל מעצים את העניין.

מיכל פנט פלג: כן, כן, נכון, נכון.

מיכל פנט פלג: אנחנו חייבים לילדים האלה, לייצר להם אופק של חיים נורמאליים.

מיכל פנט פלג: וחיים נורמאליים יהיו רק בהסכם, ובלי הסכם לא יהיה לזה סוף.

יעקב מרגי: תודה.

מיכל פנט פלג: אז ממשלת ישראל יכולה ליצור הסכם.

מיכל פנט פלג: ואם צריך לדבר עם האויב המר הזה, והוא אויב מר מאוד, אז צריך לדבר איתו.

יעקב מרגי: תודה רבה.

יעקב מרגי: רק אחרי הדיון תספרי לי עם מי, ואני אלך לעשות הסכם.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: ואמרנו בלי פוליטיקה.

יעקב מרגי: תבחרו לכם לסירוגין.

יעקב מרגי: בבקשה, אדוני, בבקשה, תציג את עצמך.

יעקב מרגי: אילן, אחרי זה אתה.

משה פילברג: אני משה פילברג, אני צלם, ואני לשעבר תושב יד מרדכי, היום אני בוחר באפשרות לחזור לגור שם.

יעקב מרגי: אתה תושב?

קריאה: לא שומעים.

קריאה: לא שומעים.

מירב בן ארי: מיקרופון, בבקשה, אדוני.

יעקב מרגי: יש מיקרופון סתם עומד, מבוזבז.

יעקב מרגי: תתכופף.

משה פילברג: אני אומר, אני משה פילברג, אני צלם, ואני לשעבר תושב יד מרדכי.

משה פילברג: היום אני גר בגדרה, אבל אני עובר חזרה ליד מרדכי.

משה פילברג: אני ירדתי כמה ימים לפני שאדי עשה את הפרויקט הגדול והמדהים שלו לצלם עצמאית, ונתקלתי בשריפה, והבנתי מה זה עושה הדבר הזה.

משה פילברג: ברגע שאמרו ששמורת כרמיה, עכשיו כשאדי אמר, זה עוד פעם צבט לי בלב, כי יד מרדכי וכרמיה זה המקומות שבהם שיחקנו.

משה פילברג: ואחרי שהייתי בשמורת כרמיה השרופה, נסעתי וראיתי בלון נוחת על יד ניר עם, ושריפה של שדה חקלאי, ואז מגיע טרקטור ומנסה להציל את מה שאפשר להציל.

משה פילברג: מעבר לנזק שבשדות, זה הצינורות, מחשבי ההשקיה, המגופים הכל נשרף.

משה פילברג: הכל.

משה פילברג: כל התשתית הזאת נעלמת.

משה פילברג: זה עצוב, זה צובט בלב, וזה פשוט, מי שחי שם, אני ביד מרדכי הייתי כוורן והתעסקתי עם דבורים, לראות כוורת שרופה זה צובט בלב.

משה פילברג: והפרויקט הזה שעשינו עם אדי זה פשוט מדהים.

משה פילברג: דעת הקהל בעולם אין ספק שמתחילה לזוז לכיוון שלנו.

משה פילברג: זה לא אנשים מסכנים שגרים ברצועת עזה, והם מסכנים, ואין להם אפילו נשק לתקוף אותנו, רק בלונים.

משה פילברג: לא.

משה פילברג: זה בלונים שעושים נזק, ואוי ואבוי אם זה ייפול על איזה בית ילדים בקיבוץ או במושב או משהו כזה.

יעקב מרגי: זה בקבוק תבערה שמושלך באמצעות בלון.

חיים ילין: נכון.

יעקב מרגי: ואפשר לומר בקבוק תבערה.

משה פילברג: עם השהייה.

יעקב מרגי: זהו.

יעקב מרגי: ועוד יותר, משוכלל, עם השהייה.

חיים ילין: משוכלל.

חיים ילין: נכון.

משה פילברג: ודעת הקהל, אני מקבל תגובות על התמונות מכל העולם, ואני רואה שדעת הקהל - - -

יעקב מרגי: אני לא מאחל לאף אחד לחטוף בקבוק תבערה לרכב, או לג'יפ, או לזה.

יעקב מרגי: זה חוויה - - -

קריאה: אדי, תספר לו על הבקבוק שנפל על הרכב שם.

אדי ישראל: קודם כל, זה עצוב שאנחנו היום קוראים לזה עפת"ב ובלת"ב – בלון תבערה ועפיפון תבערה.

אדי ישראל: זה כאילו מושגים שלא נראה לי איך הם נכנסו בכלל ללשון של הטרור.

אדי ישראל: אבל כן, צלמים שלנו נכנסו לשטח וצילמו, ותוך כדי נסיעה בתוך החורשות, כי היה צריך לצלם את זה, נוחת על האוטו שלהם עפיפון ענק שמחובר לחוט.

אדי ישראל: הם פשוט יצאו מהאוטו וברחו החוצה, ואחרי כמה שניות זה פשוט נדלק.

קריאה: מזלם.

קריאה: מזל.

קריאה: ניצלו.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: בבקשה.

מתנאל בושרי: מתנאל בושרי, אני צלם חובב.

יעקב מרגי: אמרנו אילן.

אילן גילאון: בסדר.

יעקב מרגי: טוב, לא משנה.

מתנאל בושרי: מתנאל בושרי, אני צלם חובב.

יעקב מרגי: מאיפה?

מתנאל בושרי: גר בבאר שבע.

יעקב מרגי: באר שבע?

מתנאל בושרי: כן.

מתנאל בושרי: אני עובד באזור - - -

יעקב מרגי: מהבושרים?

יעקב מרגי: בושרים של א' דרום?

מתנאל בושרי: כן, אתה באר שבעי, אנחנו - - -

מירב בן ארי: הוא מכיר את כולם.

מתנאל בושרי: הוא באר שבעי.

מתנאל בושרי: אז אני עובד באזור עוטף עזה אצל כל הקיבוצים.

יעקב מרגי: במקור באר שבעי.

יעקב מרגי: אני גר במושב היום.

מתנאל בושרי: אתה לא יכול לברוח מבאר שבע.

לאה פדידה: איזה מושב אתה גר?

יעקב מרגי: שדה צבי, מי שלא יודע.

מתנאל בושרי: אז ביום שישי האחרון הגעתי שוב פעם ליום צילומים, זה היה כבר יוזמה שהיא קצת יותר קטנה, הגעתי לשמורת גברעם, שמי שלא יודע – נמחקה כליל.

מתנאל בושרי: לא נשאר כלום משמורת גברעם.

מתנאל בושרי: זה אזור קסום, יפהפה, מלא בטבע, ואני חושב שפה זה דווקא גם צריך להעיר את ארגוני זכויות האדם, זכויות בעלי החיים.

מתנאל בושרי: היה שם פשוט - - -

יעקב מרגי: הם עסוקים בדברים יותר חשובים.

מתנאל בושרי: כן.

לאה פדידה: אתם מעסיקים אותנו בחוק הלאום.

מתנאל בושרי: באמצע כל השריפה, ממש מסביב, היה עדר של בקר, וכל הטרקטורים, כל החיילים, כל כיבוי האש התרכזו פשוט בלהציל אותו, וזה היה ממש טירוף.

מתנאל בושרי: יש לי תמונות גם של זה.

מתנאל בושרי: וזה היה - - -

יעקב מרגי: דילמות תוך כדי.

מתנאל בושרי: איך את זה לא מצלמים, ואיך את זה לא מראים בעולם, שאנחנו בסופו של דבר צריכים להגן על החי, ומהצד השני פשוט לא איכפת, מהצד השני זה לא מעניין איפה זה נוחת, על מה זה נוחת.

מתנאל בושרי: חוץ מזה, הייתי באמת רוצה לציין, הוא ציין על כל הדברים שלוקחים כסף, בעצם גוזלים משאבים מבעלי הקרקעות, מבעלי העסקים.

מתנאל בושרי: בסופו של דבר, יש גם את המדינה, שזה כסף לחיילים שגויסו למילואים, וזה כסף לאנשי כיבוי אש.

יעקב מרגי: עוד לא דיברנו על כל העלויות של כל הנזקים האלה, ודאי.

מתנאל בושרי: כן.

מתנאל בושרי: גם שיקום הקרקע.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: ממשיכים.

יעקב מרגי: אילן, ואני מיד אתן לזאב, אחרי אילן.

אילן גילאון: תודה, אדוני.

אילן גילאון: תודה לחיים ילין וליושב הראש ולמי שהעלה את הנושא הזה.

אילן גילאון: ואני לא חבר ועדה, אבל אתה יודע שיש לי - - -

יעקב מרגי: חיים ילין.

אילן גילאון: אמרתי לו תודה.

יעקב מרגי: לא, מי שהעלה את זה, אמרתי לך חיים ילין.

מירב בן ארי: הוא אמר.

מירב בן ארי: אמר.

מירב בן ארי: הוא רצה לחבר.

יעקב מרגי: שמעתי את התודה.

יעקב מרגי: הוא אמר – מי שהעלה את הנושא.

יעקב מרגי: חיים ילין.

חיים ילין: תמשיכו להגיד.

חיים ילין: זה יופיע באפרת הרבה פעמים, חיים ילין.

מירב בן ארי: אתה יודע מה?

מירב בן ארי: על כל הופעה אתה משלם.

אילן גילאון: אני מכיר די טוב את הנוף הזה, אפילו את הנוף של אחד התקופות הטובות יותר בחיי, הייתי גרעיניצ'יק בניר יצחק, אני מכיר את המקום היטב-היטב.

אילן גילאון: אני רוצה לדבר איתכם על כך שילדים משלמים מחיר על מעשים של מבוגרים מטומטמים, חסרי אחריות, שמשתמשים באופן ציני בתושבים במרחב הזה.

אילן גילאון: הרי ניסינו את כל הדברים האלה.

אילן גילאון: כל השקרנים שמדברים על 'תנו לצה"ל לנצח', ואני מאלה שאומרים 'תנו לצה"ל לנצח', הם לא מבינים שזאת היא מציאות שצה"ל לא יכול לנצח אותה.

אילן גילאון: איך אומר קלאוזביץ?

אילן גילאון: – המדיניות היא המשך המלחמה באמצעים אחרים.

אילן גילאון: הרי ניסינו פעם אחרי פעם אחרי פעם.

אילן גילאון: אלא אם כן אתם רוצים לנהל דוקטרינה של – אין מה לעשות, אין עם מי לדבר, אין מדיניות, אין פרטנר.

אילן גילאון: כי ניהול משבר, לפי מי שהיום מוביל המדינה, יושב הראש, זה דבר שמתחזק אותו היטב בשטח.

יעקב מרגי: אני לא מנהל את המדינה.

אילן גילאון: במחיר שהילדים האלה משלמים אותו.

יעקב מרגי: ראש הממשלה מנהל.

אילן גילאון: ואני בא לדיון הזה מהדיון על בריאות הנפש.

אילן גילאון: אני אומר לכם, שבשנת 2030 שליש מהאזרחים של מדינת ישראל יהיו מוגבלים בבריאות הנפש.

אילן גילאון: ואני אומר לכם, שמה שהיה פעם מעמד הפועלים הוא יהיה המעמד החרדתי, ומדובר בילדים האלה, שזה נזק, אם תסלחו לי מאוד, ואני רוצה שתשמעו, זה נזק בלתי הפיך.

אילן גילאון: אין פיתרון לדבר הזה.

אילן גילאון: אני לא רוצה להיכנס להיסטוריה, כי אין לנו זמן.

אילן גילאון: יש סיבה למה החמאס נמצא במקום הזה, יש סיבה למה לא פותרים את המקום בעזה.

אילן גילאון: ואני מציע לעצמנו לומר דבר אמת.

אילן גילאון: עכשיו, תפקידו של ההורה בוודאי הוא קודם כל לדאוג לילדים שלו.

אילן גילאון: ואני אומר, עניי עירי קודמים, ועניי עירי בדרום קודמים לכל אחד אחר.

אילן גילאון: גם לעניי עזה.

אילן גילאון: אבל-

יעקב מרגי: ולסיכום?

אילן גילאון: ולסיכום, אי אפשר יהיה לפתור את זה בדרך שרוצים לנהל משבר.

אילן גילאון: שמעתי רעיונות מפה עד להודעה חדשה.

יעקב מרגי: בשונה מאלה שמצייצים את עצמם לדעת, אנחנו לא אומרים - - -

אילן גילאון: אה, באמת, יום אחד - - -

יעקב מרגי: רגע, אילן, אני איתך.

יעקב מרגי: אנחנו, אני חושב שלפחות פה סביב השולחן, לא אומרים לממשלה איך לעשות את זה.

יעקב מרגי: מבקשים לסיים את זה.

יעקב מרגי: איך?

יעקב מרגי: שהיא תחליט איך.

אילן גילאון: אני רוצה שהעידן שהילדים משלמים מחיר עבור מעשים של מבוגרים מטומטמים ייפסק מכל הצדדים, וזה בידי הממשלה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: משפט מנצח.

יעקב מרגי: זאב גולדבלט, ולאחר מכן אנחנו עוברים לשמוע את משרד החינוך על דרכי הטיפול.

זאב גולדבלט: קודם כל, כבוד לצלמים.

יעקב מרגי: תציג את עצמך, קודם כל.

זאב גולדבלט: זאב גולדבלט, מנכ"ל פורום ועדי ההורים היישוביים.

זאב גולדבלט: אז כבוד והערכה לצלמים על עבודתם.

זאב גולדבלט: אבל, ותרשו לי להיות הילד הרע, אני מזכיר שנושא הדיון, כפי שיזם אותו חבר הכנסת ילין, זה השפעת טרור העפיפונים על ילדי עוטף עזה, ועד לרגע זה אף אחד כאן לא הזכיר את ילדי עוטף עזה.

זאב גולדבלט: דיברו על הצלמים, על השדות השרופים.

חיים ילין: יש עוד סעיף.

יעקב מרגי: אמרתי.

יעקב מרגי: לכן אמרתי – אחריך.

חיים ילין: יש עוד סעיף.

יעקב מרגי: רציתי שתוכיח אותנו על צורת ניהול הדיון, כדי לעבור, אז בסדר, תמשיך.

יעקב מרגי: נו, בסדר.

אילן גילאון: אני כרגע אמרתי, ש-30 אחוז מאזרחי מדינת ישראל יהיו לוקים בבריאות הנפש.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: תודה.

זאב גולדבלט: תרשה לי רק לסיים.

יעקב מרגי: בבקשה.

אילן גילאון: מחלת העפיפונים.

זאב גולדבלט: פורום ועדי ההורים היישובים כמובן מזדהה ומוקיר את תושבי עוטף עזה, ובמיוחד את הילדים, ולא בכדי יזם יושב ראש ועד ההורים של חוף אשקלון, יחד עם כל חברי הפורום ממטולה ועד אילת, מבצע של אירוח משפחות בעורף להפוגה, וצבירת כוחות, דבר שכבר התחיל לעבוד מיום שישי.

זאב גולדבלט: אנחנו מריצים את זה עכשיו לכל השבוע.

זאב גולדבלט: וממטולה באמת עד אילת, כולל אילת, מזמינים את ילדי עוטף עזה להתארח ולנוח.

זאב גולדבלט: כמה דברים שאני חושב, או אנחנו חושבים, שצריכים לשפר – 1.

זאב גולדבלט: יש להוסיף ולעבות את התקנים של העובדים הסוציאליים והמטפלים במרכזי החוס"ן, שנותנים מענה לטיפולים, בעיקר לכל נושא החרדות של הילדים, והם סובלים מהיעדר תקנים, דבר שמוביל להמתנה ממושכת בטיפול, או לחילופין טיפול במועצות מרוחקות ממקום מגוריהם.

זאב גולדבלט: דבר שני שצריכים לחשוב עליו כבר, גם במהלך בית הספר של החופש הגדול, אבל גם לקראת פתיחת שנת הלימודים הבאה, בהנחה שהבעיה הרי לא תיפתר, כי היא לא הולכת למקום, לא תיעלם לנו מהעולם, צריכים לתת מענה ותקצוב הולם לכל מה ששייך למלווים בוגרים לכל מערכת ההיסעים.

זאב גולדבלט: כי כשיש צבע אדום בזמן הנסיעה רצוי שיהיו שם כמה אנשים מבוגרים על האוטובוס, כדי שיטפלו בילדים, בטח במצב שקורה משהו.

זאב גולדבלט: תודה רבה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: משרד החינוך, בבקשה.

חנה שדמי: אני חדשה במנהלת השירות הפסיכולוגי ייעוצי.

חנה שדמי: אני רוצה לומר, שמאז "צוק איתן", ארבע שנים, אנחנו מטפלים במעל 5,000 ילדים, אנחנו מטפלים, אנחנו נותנים הדרכה להורים, לצוותים חינוכיים, תוגברו היועצים בבתי הספר.

חנה שדמי: כל זה נוכח, באמת, אני מחזקת את מה שאמרת על הילדים.

חנה שדמי: מצב החרדה והמצב של הילדים, שכבר יותר מעשור חיים בצבע של תוך שניות מספר הם צריכים להיכנס, אז לפעמים ללכת לשירותים הם חושבים פעמיים אם אני הולך לשירותים, או אם אני רוצה להתרחץ, מה יקרה כשאני מתרחץ.

חנה שדמי: אפילו הדברים היומיומיים האלה מעיבים.

חנה שדמי: אנחנו מתגברים תוכניות של חיזוק חוס"ן, ואנחנו מטפלים בהרבה ילדים בזכות, אני רק אומרת לך שזה לא מרכזי החוס"ן, אני אומרת, המערכת של השירות הפסיכולוגי, הפסיכולוגים והמטפלים באומנויות טיפלו במעל 5,000 ילדים.

מירב בן ארי: אז זה גם וגם.

חנה שדמי: גם וגם.

חנה שדמי: מרכזי חוס"ן מטפלים גם במבוגרים, אנחנו מטפלים בעיקר בילדים.

חנה שדמי: אני מנצלת רגע את הבמה פה, ואני מנצלת אותה בכל צורה – החלטת הממשלה על תגבור שעות הטיפול האלה ושעות הייעוץ נגמרת ב-2018.

חנה שדמי: אנחנו על פתח של פתיחת שנת לימודים, עוד אין לי 1,200 שעות ייעוץ שצריך להחזיר לבתי הספר, אין לי עוד שעות טיפול לשנה הבאה, ואני אשמח שיזרזו את החלטת הממשלה, כדי שיהיה - - -

אילן גילאון: תעבירו את הכתובת ליהודה ושומרון.

יעקב מרגי: לפני שאני אתן לפנינה, אני אתן לך לדבר, הדיון הוא דיון משולב בשני נושאים.

יעקב מרגי: אנחנו התמקדנו יותר עכשיו, אנחנו מיד במעבר חד – אי תשלום המשכורות לפסיכולוגים.

יעקב מרגי: אתה רוצה להציג את הבעיה?

חנה שדמי: אני רוצה רק - - -

מירב בן ארי: כן, קודם כל הוא יסביר.

חנה שדמי: אני רוצה רק לדייק את זה.

חנה שדמי: זה לא רק תשלום לפסיכולוגים.

יעקב מרגי: נחזור אליך.

יעקב מרגי: רגע, תני לו.

יעקב מרגי: נחזור אליך.

מירב בן ארי: היא רוצה להתייחס לילדים.

יעקב מרגי: נגיע.

יעקב מרגי: נגיע.

יעקב מרגי: זה דיון משולב.

יעקב מרגי: תשאלו אותי אחרי זה על מה שאתם רוצים.

חיים ילין: טוב, כבוד יושב הראש, תודה.

חיים ילין: פשוט היה צריך לעשות איזושהי הפרדה, למרות שהכל מתחבר, מתחבר ביחד והכל מחובר.

יעקב מרגי: לא נורא.

יעקב מרגי: זה דיון משולב.

יעקב מרגי: הייתה דילמה אם בכלל לקיים את הדיון הזה.

יעקב מרגי: לא רציתי לבטל אותו, כי אנחנו באילוצי חקיקה בעייתיים.

חנה שדמי: אני גם אתייחס ספציפית.

מירב בן ארי: וטוב שלא ביטלת.

חיים ילין: טוב מאוד שעשית את זה.

יעקב מרגי: את המחירים אני אשלם אחר כך.

מירב בן ארי: תקבל עוד תעודה.

חיים ילין: הוא קיבל חבר כנסת מצטיין.

לאה פדידה: הדיונים האלה על תושבי הדרום צריכים להיות על השולחן.

יעקב מרגי: בסדר.

יעקב מרגי: אנחנו אחרי זה.

יעקב מרגי: בבקשה.

חיים ילין: אתה לא סתם קיבלת חבר כנסת מצטיין.

יעקב מרגי: הלאה.

חיים ילין: מה אתה צנוע?

מירב בן ארי: תנו לו להציג, חבר'ה, יש פה רביזיה עוד עשר דקות, יש חוק, חבל.

יעקב מרגי: הדיון הוא יזום של חבר הכנסת חיים ילין ושל לאה פדידה, בבקשה.

אילן גילאון: סליחה, לאה פדידה, לא אמרתי.

חיים ילין: כבוד יושב הראש, תודה.

חיים ילין: זאת שנה שלישית ופעם ראשונה שאני מגיע לוועדת חינוך, כי אני נאלץ להגיע לוועדת חינוך, שבעצם הפסיכולוגים של השפ"ח או שפ"י, יש לזה שמות שכל אחד עם האינטונציה שלו, לא מקבלים משכורות בעוטף עזה, והסיבה היא ביורוקרטית, היא לא סיבה שלא רוצים, או שמתנכלים להם, אלא לא מעבירים את הכספים, בגלל שבעצם הם סוג של קבלנים, הם לא מועסקים ישירות, לפסיכולוגים.

חיים ילין: לכן עד עכשיו בשנתיים הראשונות אנחנו פתרנו את ההעברה על-ידי זה שפניתי לשר החינוך ישירות.

חיים ילין: הפעם פניתי שוב, אבל אין קול ואין עונה.

חיים ילין: אין קול ואין עונה.

חיים ילין: אז נאלצתי להביא את הדיון לכאן, ואני שמח מאוד שלאה גם הצטרפה, כי אחרת, אם היא לא הייתה מצטרפת, אם לא היינו שניים, אתם מכירים את החוקים, גם זה לא היה קורה.

חיים ילין: ואני אומר את הדברים כמו שהם – אנחנו צריכים לקבל תשובות כדי לענות לילדי עוטף עזה ולפסיכולוגים למה הם לא מקבלים.

חיים ילין: זה אחת.

חיים ילין: שתיים – אכן תוכנית עוטף עזה מ"צוק איתן", ארבע שנים, התוכנית הזאת מסתיימת ב-31 לדצמבר 2018, וכידוע שנת הלימודים, מתי מתחילה?

חיים ילין: בספטמבר.

חיים ילין: תמיד יש ספטמבר-אוקטובר-נובמבר-דצמבר, שהעסק עובד, אבל בינואר כבר לא עובד, אי אפשר לפטר ולהעסיק מחדש, זה לא חוקי וזה לא נכון.

חיים ילין: לכן יש הכרח גם שייצא קול ממך, שחובה - - -

יעקב מרגי: אבל אתה תוציא פנייה לראש הממשלה ולשרים הנוגעים בדבר.

חנה שדמי: אני רוצה רק לדייק, לדייק רק - - -

יעקב מרגי: אני אתן לך.

לאה פדידה: אין פה נציג ממשרד החינוך?

חיים ילין: שנייה.

חיים ילין: בלי קשר, אי לכך שאני גם כתבתי יחד עם לוקר ועוד כמה אנשים טובים את התוכנית עד סוף 2018, התבקשתי על ידי כל עוטף עזה, כולל ראש העיר שדרות, לטפל בסוגיה הזאת, ויש לי במשרד ראש הממשלה פגישה, ואני מאוד מקווה שאנחנו נצליח להעביר את זה כמה שיותר מהר.

חיים ילין: כי למה?

חיים ילין: אם עד נובמבר לא עובד, אז אני כבר מבין שאנחנו בברוךְ, כי לא יעבוד.

חיים ילין: תודה.

יעקב מרגי: תודה, חיים.

יעקב מרגי: לאה.

לאה פדידה: תודה.

לאה פדידה: תודה לחיים ותודה לכם שהעליתם את הנושא הזה.

יעקב מרגי: פנינה אחרי זה.

לאה פדידה: כשאתה נכנס לחדר אתה רואה את התמונה של ילדה שעומדת עם דובי באמצע שדה שרוף, או whatever, ואתה מבין כמה הילדים האלה זקוקים לשירות הפסיכולוגי, ולמלווים, ולייעוץ, ולעזרה.

לאה פדידה: ודווקא עכשיו, אחרי שלושה חודשים של סבב כל-כך קשה, אנחנו עדים לכך שמשכורות של עובדים ושל יועצים פסיכולוגים, שנותנים שירות לאותם ילדים ולאותם בני נוער, שזקוקים לזה יותר מתמיד, השכר שלהם מעוכב.

לאה פדידה: ולי לא איכפת אם זו בעיה ביורוקרטית, או אם זו בעיה כזאת או אחרת.

לאה פדידה: מדינה שלמה, ממשלה אמורה להעביר את הכספים מיד ולהיכנס לתהליך שאומר – איך אני פותר את זה, כדי לא לעשות את זה יותר.

לאה פדידה: ולמה שאלתי האם נציגת משרד החינוך נמצאת כאן?

לאה פדידה: – מה עוד צריך לקרות שתבינו, שאת היועצים הפסיכולוגיים האלה צריך להעסיק בהעסקה ישירה.

לאה פדידה: ומה, רגע, אני לא סיימתי - - -

יעקב מרגי: מי הפסיק אותך?

לאה פדידה: ומה עוד, והאם אפשר לעשות את זה כאן ועכשיו.

לאה פדידה: והייתי חושבת ואומרת שצריך החלטת ביניים – עכשיו מעבירים את התקציב, על מנת שהחבר'ה שלא קיבלו משכורות בחודשיים האחרונים יקבלו וימשיכו את העבודה שלהם.

לאה פדידה: גם אותן פסיכולוגיות הן נשים שצריכות להתפרנס.

יעקב מרגי: תודה.

לאה פדידה: שנייה.

יעקב מרגי: חייבים לקצר.

לאה פדידה: ומצד שני, אנחנו צריכים לדעת איך דבר כזה לא קורה.

יעקב מרגי: לסגור את הדלת, סדרנים.

יעקב מרגי: סגור את הדלת.

יעקב מרגי: לא להכניס לדיון הבא כרגע.

יעקב מרגי: חברי כנסת יכולים אבל.

לאה פדידה: ואנחנו בעצם בעת צרה, בעת משבר, יודעים להעמיד אנשים שיטפלו בילדים האלה, ומכאן אני גם קוראת באמת ובתמים, הגיע הזמן שהעובדים של השירות הפסיכולוגי לא יהיו עובדי קבלן, אלא עובדים במערכת החינוך.

לאה פדידה: תודה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: פנינה.

חנה שדמי: אני צריכה, יש המון אי דיוקים - - -

יעקב מרגי: אני אתן לך.

יעקב מרגי: אני אתן לך.

יעקב מרגי: פנינה.

פנינה תמנו: ראשית, אדוני יושב הראש, אני מברכת אותך, שלמרות שזה יום עמוס, אני חושבת שאין עמוס מדי בשביל לשים את הנושא הבוער היום, וזה תושבי עוטף עזה, ובטח ובטח הילדים שאותם אני רוצה לחזק, גם הילדים של העוטף וגם הילדים של שדרות, שכבר אמרו לפניי, שכבר למעלה מעשור הם מתמודדים עם סיטואציה שהיא בלתי אפשרית.

פנינה תמנו: לכן אני חושבת שהיוזמה שלכם, חבר הכנסת ילין וחברת הכנסת פדידה, היא ראשונה במעלה.

פנינה תמנו: אני חושבת שזה חלמאות ולא רק ביורוקרטיה לחשוב שאנחנו יכולים להרשות לעצמנו שעדיין לא אישרו את אותן שעות ייעוץ שצריך בבית הספר, על-ידי היועצים שנותנים את המענה הראשוני.

פנינה תמנו: אתה יודע, הרבה אנחנו מדברים על אחיות בית ספר, היום אין אחיות בית ספר, יש את היועצות, שהן מה שנקרא השער הראשון, הדלת הראשונה, וכמובן את מרכזי החוס"ן.

פנינה תמנו: אנחנו רואים שזה עולה גם עם הפסיכולוגים והשעות שמשולמות להם, ואני שואלת את עצמי – ריבונו של עולם, הם החוסן.

פנינה תמנו: כשאנחנו מדברים על חוסן, הרבה פעמים, אתה יודע, אומרים לנו – 'מדובר בתושבים חזקים', ו'העורף חזק'.

פנינה תמנו: אי אפשר להמשיך לתת על הכתפיים של התושבים, מצד אחד להמשיך לספוג את העפיפונים ולספוג גם ככה את כל ההתרעות והאזעקות, וגם בסוף לומר להם – אתם חזקים, תתמודדו, תקרסו.

פנינה תמנו: ואני חושבת שהאמירה שתצא פה מהוועדה היא צריכה להיות חד משמעית וברורה - - -

לאה פדידה: להעביר להם מיידית את הכסף.

פנינה תמנו: להביא להם את הכסף במיידי, לאשר את שעות הייעוץ ולחזק את מרכזי החוס"ן.

פנינה תמנו: אנחנו איתכם תושבי הדרום.

פנינה תמנו: תודה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: ארגון נפגעי פעולות איבה ואחרי זה משרד החינוך.

רותי פרימנגר: רותי פרימנגר, ארגון נפגעי פעולות איבה.

רותי פרימנגר: אני רוצה קודם כל להודות לכם על הדיון, אבל אני רוצה להגיד משהו – תראו, האנשים האלה שסובלים, היום הם ילדים סובלים, מחר הם יהיו אנשים מבוגרים סובלים, המשפחות שלהם סובלות, אלה אנשים שהטרור היומיומי חורת בנשמה שלהם.

רותי פרימנגר: ואני מבינה את הסימפטיה שעולה פה, אבל אדוני יושב הראש, אם לא יהיה הכסף הזה בבסיס התקציב, זאת סטירת לחי מצלצלת בפנים של התושבים ושל הנפגעים.

יעקב מרגי: צודקת.

רותי פרימנגר: אי אפשר לעבור לסדר היום.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: בבקשה, משרד החינוך.

יעקב מרגי: ספרי לנו למה לא שולם הכסף.

חנה שדמי: רגע, קודם כל לעשות הבהרה לגבי המונחים – השירותים הפסיכולוגים עובדים, הם לא קשור לסוגיה הזו.

יעקב מרגי: ברור.

יעקב מרגי: ברור.

יעקב מרגי: ברור.

חנה שדמי: הם לא מטפלים, כי יש להם הרבה מאוד משימות אחרות.

חנה שדמי: אבל לא מדובר על התקנים בתוך השירותים הפסיכולוגים.

חנה שדמי: מדובר שאנחנו מתקציב שאנחנו מקבלים - - -

יעקב מרגי: הבנו זאת.

חנה שדמי: מקבלים תקציב - - -

יעקב מרגי: מיוחד.

חנה שדמי: שהתקציב הזה לא בבסיס התקציב, הוא מגיע כל שנה באיחורים.

מירב בן ארי: בעיה.

מירב בן ארי: תקציב נכה.

חנה שדמי: ואני כל הזמן צריכה לתמרן בין הכסף שמגיע, מתי הוא לא מגיע, לקחת כסף מפה.

חנה שדמי: כי הדבר הכי חשוב לי זה שילדים לא יפסיקו להם את הטיפול במהלך השנה.

יעקב מרגי: הנה, אני אומר לך, תקשיבי, מאחר ואני באילוץ זמנים, הנה אני אומר לך, מזמין אותך, מזמין אותך - - -

פנינה תמנו: מה שר החינוך עושה?

יעקב מרגי: רגע.

פנינה תמנו: מה שר החינוך עושה?

יעקב מרגי: רגע, רגע.

פנינה תמנו: להגיד שהכסף שולם, הוא שולם רק חודשיים, כשהיה עיכוב.

יעקב מרגי: ברור.

יעקב מרגי: חודשיים.

יעקב מרגי: אוקיי.

יעקב מרגי: תקשיבי רגע, רגע.

יעקב מרגי: רבותיי, רבותיי, אני יכול לנעול - - -

חנה שדמי: אנחנו ביקשנו - - -

יעקב מרגי: רגע, אני נועל את הישיבה בלי סיכום.

מירב בן ארי: לא, לא, בבקשה לא.

יעקב מרגי: לא, לא, אם לא תתנו לי, הישיבה הבאה מתחילה עכשיו.

יעקב מרגי: תנו לי לסכם את הדיון, לא להפריע לי.

פנינה תמנו: אבל שר החינוך בקבינט מבטיח הבטחות, איפה הוא?

יעקב מרגי: לא להפריע לי.

יעקב מרגי: לא להפריע לי.

יעקב מרגי: נקודה.

יעקב מרגי: אני יש לי עוד דיון טעון, ויש לי עוד המשך של הדיון.

יעקב מרגי: תקשיבו, אני מזמין אותך, אבקש אותך, בדרך כלל אני לא עושה את זה, אני תוך כדי דיון כבר כתבתי את המכתב.

יעקב מרגי: מאחר ואנחנו בלחץ גם מנטאלי וגם זה, והנושא הוא חשוב לי, אני מבקש אותך, אצלי בלשכה מכתב לשר האוצר, מכתב לראש הממשלה בשמי, בשם הוועדה, בשם כל חברי הוועדה, רק תנסחי לנו אותו, כי את מכירה את הניואנסים איפה זה עומד, איפה זה חונה, כדי – א', שהשוטף ישולם; ב', שתתקבל החלטה היום על 2019, כי אנחנו לא רואים שהעסק, ואין ספק, שגם אם זה יסתיים היום, 2019 צריך טיפול.

יעקב מרגי: ושוב, אני מודה לחברי הכנסת היוזמים, מודה לחברי הכנסת שהשתתפו בדיון, מודה לצלמים, זה לא מובן מאליו, כל הכבוד, אדי, היוזמה, יחד עם כל מאות הצלמים שעשו זאת.

יעקב מרגי: אני קורא לכם, הנה, אני קורא לכם, מציע לכם, לא יודע איך תעשו את זה, תגייסו, הנה נבחרי הציבור לידכם, שתפו אותנו, לא יודע איך זה יקרה, זו חייבת להיות תערוכה נודדת.

מירב בן ארי: נכון.

יעקב מרגי: תערוכה נודדת.

יעקב מרגי: אין בתי ספר, הייתי אומר לכם מבית ספר לבית ספר, אין בית ספר.

מירב בן ארי: אבל אפשר במתנ"ס.

יעקב מרגי: רגע.

יעקב מרגי: יש חופשות.

יעקב מרגי: מרשות מקומית אחת לשנייה תקיפו.

יעקב מרגי: אדי, עשית מעשה טוב.

מירב בן ארי: עם השלטון המקומי.

יעקב מרגי: קדימה, צאו לדרך.

יעקב מרגי: תודה רבה לכולם.

קריאה: תודה רבה.

פנינה תמנו: יש פה אחד שרוצה להגיד כמה מילים, תושב.

מיכאל צרויה: רק שאלה.

יעקב מרגי: משפט.

יעקב מרגי: שאלה, כן.

מיכאל צרויה: אני תושב שדרות, הבת שלי זאת היא זאת שמצולמת שם.

יעקב מרגי: כן, עם הדובי.

מיכאל צרויה: כן.

מיכאל צרויה: לפני שנה היא שיחקה בעפיפון בשדות האלה.

מיכאל צרויה: יש תמונות וסרטונים, שהלוואי שהם יהיו האחרונים.

יעקב מרגי: כן.

מיכאל צרויה: וגם לפני שנה חגגה יום הולדת, והיום היא צריכה לחגוג עוד פעם יום הולדת.

מיכאל צרויה: עכשיו, מה אני אמור להראות לה, שמה הבלון הזה?

מיכאל צרויה: ומה העפיפון הזה?

מיכאל צרויה: עכשיו אני אביא לה עוגה עם בלון?

מיכאל צרויה: עם מה?

יעקב מרגי: כן, תגיד לה שהעולם הזה בנוי - - -

מיכאל צרויה: מה זה הבלון הזה?

יעקב מרגי: סליחה, אני לא פסיכולוג.

יעקב מרגי: נכון, שאלה קשה, אבל מה לעשות?

יעקב מרגי: צריך לומר לה שהעולם הזה בנוי מאנשים טובים ואנשים רעים, ואנחנו צריכים לאמץ את הטוב, ולא ללמוד מהם את המעשים הרעים.

לאה פדידה: הם פשוט לא קראו את "חמישה בלונים".

יעקב מרגי: תודה רבה.

יעקב מרגי: הישיבה נעולה.