הוועדה המיוחדת לזכויות הילד, כנסת 20, פרוטוקול מספר 203, 2018-02-19 11:30

יפעת שאשא ביטון: בוקר טוב לכולם, אני מתכבדת לפתוח את דיון הוועדה בנושא עוני בקרב ילדים, אנחנו עושים את זה במסגרת הכנס של המועצה לשלום הילד ואני רוצה לפתוח קודם כל בדברי ברכה לוורד ולכל המועצה על העבודה השוטפת לאורך כל השנה ועל האירועים הייחודיים המאוד מאוד משמעותיים עבור הילדים בכלל.

יפעת שאשא ביטון: אני אתן לך לפתוח בכמה מילים ואחר כך אנחנו נתחיל את הדיון.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, ורד.

ורד וינדמן: תודה רבה, יפעת.

ורד וינדמן: אני רוצה לנצל את ההזדמנות החגיגית הזו לפני שניגשים לנושא של הדיון שעל סדר היום, להביע תודה ענקית והערכה גדולה ליושבת ראש הוועדה לזכויות הילד שעוסקת בזכויות ילדים ובמימוש שלהם ולא רק בדיבורים מדי יום במהלך השנה ומיישמת הלכה למעשה את המילים זכויות ילדים.

ורד וינדמן: אני חושבת שזכיתם, זכינו, בלוחמת אמיתית למען ילדים, למען הזכויות שלהם, למען שלומם ורווחתם.

ורד וינדמן: לא במקרה זו הוועדה שהעתיקה את מקום מושבה באופן זמני לאוניברסיטת בן גוריון בנגב ומכבדת אותנו בנוכחותה, לא רק ביום הכנס מחר, אלא גם באירוע המאוד חדש וחלוצי הזה, שהוא פרלמנט הנוער של כנס הנגב לשלום הילד.

ורד וינדמן: נדמה לי שאין דבר מכבד יותר מלחגוג את האירוע המיוחד הזה שהוא בפעם הראשונה מתרחש, דנים עם ילדים במסגרת כזו בפרלמנט בני נוער בנושא של קביעת מדיניות.

ורד וינדמן: אתם מוזמנים ונוכחים, ואני יודעת, כמי שיושבת בוועדה לזכויות הילד, ילדים ובני נוער נוכחים בכנסת ומשתתפים ומביעים את דעתם, וגם הדבר הזה לא ברור מאליו.

ורד וינדמן: כמו שאמרתי בפתיחה, הסוד של הצלחה, כשרוצים להניע שינויים גדולים, הוא שותפות ויש כאן בהחלט שותפות אמת וזכיתם וזכינו בשותפות אמת כזו שנועדה לקדם את מצבם של ילדים בישראל, את שלומם של ילדים בישראל ואת זכויותיהם.

ורד וינדמן: ואני רק אומר שרובכם ככולכם עברתם הכנה, למידה של הנושא, כדי לאפשר לכם השתתפות אמיתית בוועדה החשובה הזו שמתקיימת לרגל יום העוני הבינלאומי וחשוב שתמיד ילדים יהיו במרכז הדיון בכל מה שקשור לכל תופעה חברתית ונדבר על הדברים מהזווית הייחודית של ילדים.

ורד וינדמן: ושוב תודה רבה לך, יפעת, על שבחרת לקיים את הוועדה החשובה הזו כאן באוניברסיטת בן גוריון בנגב כחלק מהפרויקט הייחודי הזה.

ורד וינדמן: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, ורד, על המילים החמות, זה באמת מרגש, במיוחד כשאנחנו מוקפים בכל כך הרבה ילדים.

יפעת שאשא ביטון: אבל אנחנו נצלול פנימה לנושא הדיון שהוא קצת פחות שמח למרות שזה תלוי באיזה זווית מסתכלים עליו, אבל אין שאלה שהמחשבה על ילד שהולך לישון רעב מדירה שינה מעיני כל מי שעוסק במלאכה וצריך לחלץ את הילדים ממעגל העוני.

יפעת שאשא ביטון: נכון שאם אנחנו מסתכלים על הנתונים, בשנים האחרונות אנחנו יכולים לראות איזה שהיא מגמה של ירידה באחוז הילדים שנמצאים מתחת לקו העוני, אבל זה מעט מדי וזה לאט מדי ואנחנו עדיין נמצאים במקום שהוא לא טוב ביחס למדינות מפותחות אחרות ואנחנו צריכים לקחת בחשבון גם את הנתון הזה.

יפעת שאשא ביטון: ייאמר לזכות הממשלה הנוכחית בתהליכים שהיא עשתה, ובטח הם יבואו לידי ביטוי כאן סביב השולחן, שנעשו צעדים שבהחלט עשויים להוציא אותנו או לשפר את המצב שלנו מבחינת האוכלוסייה שנמצאת מתחת לקו העוני, אבל עדיין יש דברים מאוד מאוד אינטנסיביים שאנחנו נדרשים להם אם אנחנו רוצים באמת לעשות שינוי ומהפכה אמיתית.

יפעת שאשא ביטון: ובתחושה, אנחנו אולי מתקדמים לשם, אבל אנחנו לגמרי לא שם.

יפעת שאשא ביטון: אז אנחנו נתחיל עם נתוני הלמ"ס, עם כל המורכבויות שבהם ועם כל הפילוחים ואחר כך נשמע את הילדים כמובן ואת אנשי המקצוע.

יפעת שאשא ביטון: הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, ד"ר עדנה שמעוני, בבקשה.

עדנה שמעוני: אני אציג לכם את נתוני הלמ"ס על עוני.

עדנה שמעוני: אנחנו נתחיל בהגדרות ולאחר מכן אנחנו נעבור להשוואה בינלאומית ונדבר על אופן מדידת העוני במדינה שלנו.

עדנה שמעוני: אז עוני הוא מצב שבו אנשים אינם יכולים לקיים רמת חיים נאותה שמקובלת בחברה, חלק מהסיבות נעוצות בהכנסה נמוכה, מיעוט במשאבים כמו למשל חוסר יכולת להיות בעלים על דירה ואף חוסר יכולת לקנות מוצרי מזון שמספיקים לתזונה נאותה.

עדנה שמעוני: בנוסף לבעיות שנעוצות בהכנסות נמוכות הם יכולים לסבול גם מאבטלה, תנאי דיור ירודים, בעיות בנגישות לשירותי בריאות ואפילו שירותי תרבות.

עדנה שמעוני: תחשבו למשל על ילדים שלא יכולים ללכת לחוגים או ילדים שלא יכולים להשתמש בשירותי עזר כדי להצליח יותר בבחינות.

עדנה שמעוני: המושג הנוסף שאנחנו נדבר עליו הוא הדרה חברתית.

עדנה שמעוני: אותן קבוצות בשוליים שאינן מצליחות בשל מיעוט במשאבים להשתתף השתתפות מלאה בחיים האזרחיים של החברה.

עדנה שמעוני: אנחנו נדבר גם על שיעור העוני.

עדנה שמעוני: שיעור העוני מתייחס לשיעור משקי הבית שהכנסתם לנפש סטנדרטית נמצאת מתחת לקו העוני.

עדנה שמעוני: נתחיל בהשוואה למדינות האיחוד האירופי.

עדנה שמעוני: אנחנו תיכף נציג 15 מדינות נבחרות, החזקות ביותר באיחוד האירופי, ונראה מה קורה לשיעורי העוני במדינת ישראל בהשוואה לשיעורי העוני במדינות האלה.

עדנה שמעוני: נוכל לומר שגם מבחינה כללית וגם מבחינת אוכלוסיות שהן פגיעות יותר באוכלוסייה, אוכלוסיות שהן בסיכון לעוני, ילדים, קשישים ונשים, המצב של ישראל הוא הגרוע ביותר בהשוואה למדינות האלה.

עדנה שמעוני: בשנת 2016 שיעור הסיכון לעוני בקרב ילדים בישראל היה גבוה, 36.3 בישראל לעומת הממוצע של 20.7.

עדנה שמעוני: אם נסתכל כאן על הגרף נוכל לראות מצד שמאל את מדינת ישראל, תסתכלו על העמודה השחורה.

עדנה שמעוני: העמודה השחורה מתייחסת לילדים בני אפס עד 17.

עדנה שמעוני: המצב שלנו, של ילדים בישראל, הוא הקשה ביותר בהשוואה לשאר המדינות.

עדנה שמעוני: ואני אוכל לספר לכם דבר נוסף, אם אנחנו לוקחים את כלל ההכנסות של האנשים במדינת ישראל ומחלקים אותם לחמישונים, כך שאנחנו יכולים להגיד שיש לנו חמישון שבו אנשים מרוויחים את ההכנסה הנמוכה ביותר וחמישון שבו האנשים מרוויחים את ההכנסה הגבוהה ביותר, הפערים בין החמישונים במדינת ישראל הם מן הגבוהים ביותר בהשוואה למדינות האלה.

עדנה שמעוני: ילד במשפחה שבה מרוויחים את ההכנסה הנמוכה ביותר לעומת ילד במשפחה שבה מרוויחים את ההכנסה הגבוהה ביותר, הפער הוא פי שבעה.

עדנה שמעוני: איך אנחנו מודדים את נתוני העוני?

עדנה שמעוני: יש לנו סקר של הוצאות משקי בית, הוצאות והכנסות.

עדנה שמעוני: מצד אחד אנחנו מודדים את ההכנסות, מצד שני אנחנו מודדים את ההוצאות של משקי הבית.

עדנה שמעוני: יש לנו בשנה כ-8,500 משקי בית שבהם אנחנו נכנסים ובאמצעות שאלון אנחנו שואלים על ההוצאות שלהם לצד ההכנסות שלהם, אנחנו מבקשים לדעת עד כמה מסוגלים הפרטים בחברה שלנו לחיות בצורה טובה.

עדנה שמעוני: אנחנו מודדים את איכות החיים הכלכלית של הפרטים הללו.

עדנה שמעוני: אותם אנשים שעונים על השאלון מתבקשים לספר לנו כמה כסף הם מוציאים על מזון, ירקות, פירות, דיור, על תחזוקת הדירה, על ריהוט וציוד לבית, על הלבשה והנעלה.

עדנה שמעוני: אפילו נעליים, כשאתם הולכים לקנות, אוספים את החשבוניות ובצורה מסודרת במשך חודש אותם פרטים כמה הם הוציאו על כל הפריטים האלה, גם על בריאות, גם על חינוך, גם על חוגים, גם על שיעורי עזר, גם על בידור, האם הלכו לסרטים, האם הלכו להצגות, גם על תחבורה, גם על תקשורת, האם יש בעלות על מחשב, האם יש אינטרנט בבית, כמה סלולריים יש בבית וככה אנחנו מחשבים את היכולת של כל משקי הבית, את רמת החיים של משקי הבית בבית ואת הילדים באותם משקי בבית.

עדנה שמעוני: אנחנו יכולים ללמוד על דפוסי הצריכה שלהם, על רמת התזונה, על הרכב התזונה, על רמת ההכנסה, על תנאי הדיור וכמו שאמרתי קודם, איזה מוצרים יש להם בבית, כמו טלוויזיה, מחשבים וכו'.

עדנה שמעוני: יש לנו כאן את אותה חלוקה, הפעם לעשירונים.

עדנה שמעוני: אנחנו נוכל להסתכל על כל ההכנסות לפי נפש סטנדרטית, חולקו לעשירונים.

עדנה שמעוני: בצד השמאלי יש לנו את העשירון הנמוך ביותר, את הנפשות שחיות בבית שההכנסה שלהם משתייכת לעשירון הנמוך ביותר לעומת הנפשות שנמצאות בעשירונים הבאים.

עדנה שמעוני: בואו נסתכל על העמודות הירוקות.

עדנה שמעוני: העמודות הירוקות הם חוגים ושיעורי עזר.

עדנה שמעוני: תסתכלו על העמודה מצד שמאל, ששם נמצאים משקי הבית העניים ביותר לעומת העמודה השמאלית ביותר ותראו את העלייה מהעשירון התחתון לעשירון העליון.

עדנה שמעוני: אז מה קורה לנו מבחינת חוגים ושיעורי עזר?

עדנה שמעוני: כשאתה ילד עני אין לך את האמצעים להשיג, לא חוג ולא שיעורי עזר.

עדנה שמעוני: מה קורה מבחינת צהרונים?

עדנה שמעוני: אותו סיפור.

עדנה שמעוני: גנים פרטיים, ככל שאתה עשיר יותר ככה היכולת של המשפחה שלך לממן גן פרטי היא גבוהה.

עדנה שמעוני: ותראו איזה פערים.

עדנה שמעוני: הלכנו ועשינו צעד נוסף, אמרנו בואו נסתכל על עוני לפי קבוצות ייחודיות באוכלוסייה ואנחנו נסתכל על משפחות צעירות ונראה מה קורה במשפחות שבהן יש שני ילדים קטנים או יותר עד גיל שש, האם הסיכון לעוני בקרב המשפחות האלה גדל ככל שהמשפחות הן צעירות יותר והילדים קטנים יותר?

עדנה שמעוני: אז אני אקח רק את הנתונים העיקריים.

עדנה שמעוני: ההכנסה נטו, אם תסתכלו על הפסקה הראשונה, למשפחה שבה יש שני ילדים קטנים עד גיל שש היא 16,500 שקלים.

עדנה שמעוני: 85% בערך מגיעים מהכנסות מעבודה.

עדנה שמעוני: תזכרו שאנחנו מדברים על ממוצע, בתוך הממוצע הזה, שמתייחס לכלל המשפחות במדינת ישראל יש גם קבוצות אוכלוסייה ייחודיות.

עדנה שמעוני: יש ערבים, יש חרדים, יש אנשים שגרים במרכז, יש אנשים שגרים בפריפריה, יש עולים חדשים, מה קורה לממוצע הזה, מה קורה ל-16,500 שקלים כאשר אנחנו מחלקים, נכנסים לרזולוציה גבוהה יותר ומסתכלים על אוכלוסיות ספציפיות.

עדנה שמעוני: אז בואו נסתכל על המשפט האחרון, 'ההוצאה הכספית של משקי בית חרדיים וערבים עלתה על סך ההכנסה הכספית'.

עדנה שמעוני: מה זה אומר?

עדנה שמעוני: זה אומר שהמשכורות שלהם או ההכנסות היו הרבה יותר נמוכות מההוצאות שלהם, של חרדים ושל ערבים.

עדנה שמעוני: כלומר המצב של חרדים וערבים הוא הרבה יותר גרוע במשפחות עם שני ילדים מאשר המצב של אחרים.

עדנה שמעוני: זה הגרף שממחיש לכם את ההכנסה נטו למשק בית לעומת הוצאה נטו למשק בית.

עדנה שמעוני: בצד השמאלי אנחנו רואים את היהודים הלא חרדים.

עדנה שמעוני: בשאלון אנחנו מבקשים לדעת על רמת הדתיות ולפיה אנחנו יכולים להסיק לאיזה מגזר הם משתייכים.

עדנה שמעוני: אז יש את החלוקה ליהודים, חרדים.

עדנה שמעוני: אתם זוכרים את ה-14,500 שקלים, מה אנחנו רואים?

עדנה שמעוני: מה קורה לילדים הלא חרדים?

עדנה שמעוני: כמה הם מרוויחים?

עדנה שמעוני: 20,000 שקלים.

עדנה שמעוני: 20,629, זה יותר, נכון?

עדנה שמעוני: זה נטו.

עדנה שמעוני: כמה זה יותר?

עדנה שמעוני: כמעט 7,000 שקלים יותר.

עדנה שמעוני: מה קורה מבחינת ההוצאה שלהם למשקי בית?

עדנה שמעוני: נכון, אז מה זה אומר?

עדנה שמעוני: שנשאר להם עוד עודף.

עדנה שמעוני: תסתכלו מה קורה לערבים.

עדנה שמעוני: לא רק זה, אתם זוכרים את ה-16,000 שקלים שזה היה הממוצע?

עדנה שמעוני: כאשר אנחנו מסתכלים אנחנו מסתכלים על קבוצות ספציפיות אנחנו רואים שאופס, איפה ה-16 ואיפה ה-8?

עדנה שמעוני: הם מרוויחים 50% ומה קורה להוצאות שלהם?

עדנה שמעוני: הרבה יותר גדולות מההכנסות.

עדנה שמעוני: שימו לב כמה הם צוברים בכל חודש, כמה מינוס הם צוברים בכל פעם.

עדנה שמעוני: בואו נסתכל על החרדים, החרדים מרוויחים יותר מהערבים, הם מרוויחים 11,000 ולא 9,000 שקל וההוצאות שלהם הם קצת יותר גדולות.

עדנה שמעוני: זה די שוויון.

עדנה שמעוני: אבל תסתכלו, הסך הכול נמצא בדיוק במרכז.

עדנה שמעוני: תושבי פריפריה מרוויחים עוד קצת ותראו מה קורה לכל השאר.

עדנה שמעוני: זה מה שקורה לממוצע כשאנחנו מתמקדים בקבוצות מסוימות.

עדנה שמעוני: עכשיו אנחנו נדבר קצת על עוני.

עדנה שמעוני: עדיין אנחנו נמצאים במשפחות צעירות כאשר יש שני ילדים או יותר עד גיל שש ומה אנחנו מגלים?

עדנה שמעוני: יש לנו משפחות עם ילדים - - -

יפעת שאשא ביטון: ד"ר שמעוני, אני מציעה שתעברי ישר לגרפים ודרך הגרפים תסבירי להם כדי שנוכל לעמוד על הנתונים, אחרת לא יהיה לנו זמן.

עדנה שמעוני: אוקיי.

עדנה שמעוני: שיעור העוני, אנחנו נסתכל על הגרף הזה.

עדנה שמעוני: אותה חלוקה מוכרת לכם, מה אנחנו רואים?

עדנה שמעוני: זה שיעור העוני.

עדנה שמעוני: בקרב יהודים לא חרדים, כאשר יש משפחות צעירות, אנחנו נסתכל על העמודות הירוקות והעמודות הכחולות זה כל משקי הבית, לא קשור לילדים או לא.

עדנה שמעוני: אז קודם כל אנחנו רואים ששיעור העוני בקרב משפחות צעירות הוא הרבה יותר גבוה.

עדנה שמעוני: אם נסתכל על כל סוגי האוכלוסיות, הוא הרבה יותר גבוה, ואצל מי הוא הכי גבוה?

עדנה שמעוני: הערבים, ומי אחר כך?

עדנה שמעוני: יהודים לא חרדיים, זה שזה לא גבוה זה אומר שהם פחות עניים.

עדנה שמעוני: תחשבו על כך ש-72% בקרב הערבים הם משפחות צעירות, הם עניים.

עדנה שמעוני: מה שניסיתי להראות לכם כאן זה כיצד העוני מתמקד בקבוצות שונות במדינה ושכאשר מפלגים ממוצע הוא מראה לנו תמונה הרבה יותר גדולה.

עדנה שמעוני: תודה לכם.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, ד"ר שמעוני.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה על הנתונים.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לחדד את הנקודה, בעיקר את הסיפא של הדברים שלך, של ההתייחסות אל ממוצע אל מול התייחסות לקבוצות שונות באוכלוסייה.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שזו נקודה מאוד חשובה אם אנחנו רוצים לטפל באמת בצורה אמיתית ומותאמת לכל אחת מהאוכלוסיות כדי לסייע לה בעצם ביציאה מקו העוני.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו ראינו את זה גם בחלוקה למגזרים שונים, אבל מי שקורא את הדוח לעומקו אפשר לראות גם את סוגי המשפחות כפי שמופיע כאן בשורה השנייה, הרכבי המשפחות, משפחות חד הוריות אל מול משפחות שלמות, וגם שם אנחנו רואים את השינויים לאורך השנים ואנחנו יודעים שהשינויים האלה קורים בגלל תכניות ייחודיות נקודתיות שסייעו לאותן משפחות לצאת ממעגל העוני.

יפעת שאשא ביטון: ראיתי שם בשקפים את הנושא של צהרונים, הנגישות לצהרונים ולמסגרות חינוך.

יפעת שאשא ביטון: אז גם, כל תכנית הצהרונים שמונגשת עכשיו ליותר אוכלוסייה, גם מבחינת המחיר, אבל גם מבחינת האחריות והפיקוח שהמדינה לוקחת אמורה לסייע בנושא הזה ועוד שורה של צעדים.

יפעת שאשא ביטון: כשאנחנו נשמע את המשרדים אז אולי כל משרד יציג מה הוא עושה כדי לסייע לאוכלוסיות שונות לצאת ממעגל העוני.

יפעת שאשא ביטון: אני יודעת על פי הדוח שגם האוכלוסייה החרדית וגם המגזר, אם אני לא טועה הבדואי, שנחקר עכשיו, זה לא כל הערבים, גם בתוך המגזר הערבי יש חלוקה לאוכלוסיות שונות.

יפעת שאשא ביטון: בדוח העוני יש נתונים שמראים שהמגזר הזה נמצא במצב החמור ביותר ביותר, הכי קשה מבחינת מדדי עוני וגם שם צריך לראות איך מייחדים תכניות שיותאמו למגזר הזה.

יפעת שאשא ביטון: אגב, אם אנחנו ממקדים את השיח בנושא של עוני בקרב ילדים אז אנחנו רואים שבאוכלוסיות האלה הפער הוא מאוד מאוד גדול בעוד שבאוכלוסיות האחרות אנחנו מצליחים קצת להתחיל להתקדם למקום יותר טוב.

יפעת שאשא ביטון: שוב תודה, ד"ר שמעוני.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נשמע עכשיו את התלמידים, רותם.

רותם-תלמידה: שלום, אני רותם, אני ממקיף א'.

רותם-תלמידה: התבקשנו להכין מצגת על עוני, איך זה נראה גם בעינינו ולאו דווקא הגדרות.

רותם-תלמידה: אז ילדים בעוני, זה ממועצת תלמידים.

רותם-תלמידה: מהו ילד עני?

רותם-תלמידה: ילדים עניים הם ילדים שנאלצנו להסתפק ברמת חיים נמוכה יותר במידה רבה מזו של יתר האנשים בסביבתם הקרובה.

רותם-תלמידה: המצב הכלכלי של המשפחה שלהם נמצא על סף הכנסה נמוך למדי ביחס לשאר תושבי המדינה.

רותם-תלמידה: לילדים עניים אין ביטחון תזונתי, כלומר גישה ישירה וקבועה למזון.

רותם-תלמידה: לפעמים יש ולפעמים אין, זה תלוי, אם חודש אחד אמא או אבא, או מי שמטפל, מרוויח יותר, אז יהיה יותר אוכל או יהיו יותר אמצעים, ואם בחודש אחר הם מרוויחים פחות אז יהיו פחות אמצעים ופחות אוכל ולאו דווקא דברים שהם חומריים, לדוגמה מחסור בביגוד, תרופות, חפצים אחרים ולחלקם אפילו אין בתים משלהם.

רותם-תלמידה: נוסף על רמת החיים הנמוכה והמחסור הקיים רבים מהילדים סובלים מהזנחה חמורה ואף סובלים ממצוקה חברתית, רגשית ונפשית, כלומר זה לאו דווקא שההורים מזניחים אותם, זה פשוט אמא ואבא עובדים עד מאוחר ולא תמיד יש גישה לילד ויחס לילד.

רותם-תלמידה: לפי דוח 'ילדים בישראל 2017', של המועצה לשלום הילד, אחד מכל שלושה ילדים בישראל חי מתחת לקו העוני.

רותם-תלמידה: בהמון מקרים משפחות בעלות שתי הכנסות חודשיות נמצאות מתחת לקו העוני.

רותם-תלמידה: מדינת ישראל היא עדיין אחת המדינות המובילות ב-OECD בעוני מבין מדינות המערב.

רותם-תלמידה: כאן ניתן לראות לפי מספר הנפשות במשפחה כמה צריך להרוויח ואם אתם מתחת לרף הזה אתם בקו העוני.

רותם-תלמידה: אפשר לראות שחמש נפשות במשפחה צריכים להרוויח מעל 9,779 שקלים וזה הגרף.

רותם-תלמידה: איך אנחנו חשבנו שאפשר לעזור לילדים?

רותם-תלמידה: אז אפשר לפתוח מועדוניות וחוגי העשרה בשעות אחר הצהריים.

רותם-תלמידה: הילדים יקבלו מקופת המדינה מימון לחוגי העשרה על מנת לצבור כלים ומיומנויות בחברה.

רותם-תלמידה: העלאת המודעות בקרב ילדים ובני נוער, להעלות את הנושא בבתי הספר ובתיכונים, שתהיה מודעות לזה.

רותם-תלמידה: גם אני כילדת תיכון לא מודעת להרבה דברים.

רותם-תלמידה: כשהכנו את המצגת קיבלנו יותר מידע ויותר דברים שלא ידענו לפני, להראות להם גם את הצד השני של המטבע, שלכל משהו שאנחנו רואים כמובן מאליו, ללכת לחוג, הם לא רואים את זה כמובן מאליו.

רותם-תלמידה: להביא הרצאות של אנשים שבאו משכונות מצוקה, אבל בסוף יצאו רופאים או עורכי דין, שזה לא משהו שהוא אבוד, אתה יכול להתקדם בחיים.

רותם-תלמידה: בזארים ומכירות.

רותם-תלמידה: כל ההכנסות לטובת סבסוד לילדים בבתי הספר.

רותם-תלמידה: ילדים שהם מתחת לקו העוני לא תמיד יכולים לצאת לטיולים שנתיים.

רותם-תלמידה: אני חושבת שמפה זה נראה משהו שהוא שלנו, אז הם לא יכולים לצאת לטיולים שנתיים ולדברים שעולים כסף, אז אפשר לעשות התרמות, בזארים, מכירות, לאסוף כסף, ולאו דווקא להגיד שזה תרומה לילדים עניים, להגיד שזה תרומה לקופת בית הספר, להביא את זה למנהלת שתטפל ותוכל כן להוציא אותם לטיולים שנתיים ולהיות עם כולם.

רותם-תלמידה: תודה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: אפשר רק להתפעל, גם מאופן הצגת הדברים וגם מהנגיעה בנקודות הכול כך חשובות.

יפעת שאשא ביטון: אני גם כאן אתייחס רגע לסיפא של הדברים כדי שתדעו.

יפעת שאשא ביטון: אין דבר כזה שילד לא ייצא לטיול שנתי בגלל שההורים שלו לא שילמו.

יפעת שאשא ביטון: חשוב לי שתדעו את זה וחשוב לי שתאמרו את זה גם לחברים שלכם אם הם לא יודעים.

יפעת שאשא ביטון: אם מישהו מנסה לבדוק עד כמה באמת אפשר להוציא מכם, כן או לא, את הכסף לטיול, חברים, אסור על פי חוזר מנכ"ל לבית ספר לא להוציא ילד בגלל שההורים שלו לא שילמו עבור הטיול השנתי.

יפעת שאשא ביטון: אז תדעו את זה ואל תאפשרו את זה.

קריאה: אבל יש כאלה שלא רוצים לשלם.

יפעת שאשא ביטון: זה סיפור אחר, אבל אין מצב שילד רוצה לצאת לטיול ובית ספר לא מוציא אותו בגלל שההורים שלו לא שילמו שכר לימוד.

יפעת שאשא ביטון: זה משהו שחשוב שתדעו ובית ספר שלא מתנהל ככה אז - - -

אילת חליוא קרואני: בנושא של תשלומים לגבי טיולים זה נכון לגבי כאלה שיש להם בעיה.

אילת חליוא קרואני: בית הספר לא יכול למנוע מתלמיד לצאת לטיול גם אם יש בעיה כלכלית בבית וגם אם אין בעיה כלכלית בבית.

אילת חליוא קרואני: מכיוון שהכספים שמשולמים הם כספי הורים אז כאשר יש הורים, כמו שהילד מאחורה אמר, שיש כאלה שלא מוכנים, לוועד הורים יש את הנטייה הזאת, זאת אומרת יש את האפשרות למנוע, אבל אנחנו לא עושים את זה, שוב, כי הילד לא אשם.

אילת חליוא קרואני: וגם אתם צריכים לדעת, גם אם אתם יודעים שלילד יש הכול ולאבא שלו לא בא לשלם או משהו כזה, אין מצב שילד לא יוצא לטיול.

אילת חליוא קרואני: ילד לא אשם בשום מצב בהתנהגות של ההורים שלו.

יפעת שאשא ביטון: מאה אחוז.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה על ההבהרה.

יפעת שאשא ביטון: ולגבי הנטיות, אני לא עוסקת בנטיות של ועדי הורים כאלה או אחרים.

יפעת שאשא ביטון: זה פשוט אסור, נקודה, וחשוב שזה ייאכף.

יפעת שאשא ביטון: אני אתן למשרדים להציג את התכניות השונות, כדי שגם הם יוכלו להתגאות במה שהם עושים.

יפעת שאשא ביטון: אז אנחנו נתחיל עם משרד החינוך, הגב' עירית בירן.

יפעת שאשא ביטון: כל הצעדים והפעילויות שנעשו בשנתיים האחרונות בעיקר ומה עתיד להיות כדי שאנחנו נוכל לחלץ עוד ועוד ילדים ממעגל העוני.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

עירית בירן: צהריים טובים.

עירית בירן: אני אתחיל בנושא של הצהרונים והארכת יום הלימודים.

עירית בירן: ההחלטה הייתה של משרד החינוך יחד עם האוצר לטפל באוכלוסייה של הילדים הצעירים, כי מה שאנחנו ראינו זה שבעצם הילדים בגילאי גן עד כיתה ג' הרבה פעמים אין מי שישמור עליהם ואז הורה מתקשה לטפל בשעות האלה כי הוא צריך לצאת לעבודה וחשבנו שדווקא באוכלוסייה, במה שאנחנו קוראים יישובי הלמ"ס מ-1 עד 5, האוכלוסייה שהיישוב הוא סוציואקונומי מאוד נמוך, להורים יש קושי, לאפשר להורה לצאת ולהשתכר יותר שעות ולתת לילד בתוך מסגרת הגן או בית הספר בכיתות הנמוכות.

עירית בירן: יש תכנית שעובדת עכשיו ביישובים האלה.

עירית בירן: יש רשימות, אם אתם תיכנסו לאינטרנט תוכלו לראות בדיוק את הרשימות, כמה ילדים בכל יישוב, באיזה מסגרות וכן הלאה.

עירית בירן: במסגרות של מה שאנחנו קוראים תכנית 'ניצנים' או הארכת יום הלימודים, ילדים מקבלים את ארוחת הצהריים בתוך בית הספר או בגן ומקבלים העשרה תוך כדי היום הזה ומקבלים גם עזרה, אם יש שיעורי בית או ילד צריך לסגור פערים בנושאים מסוימים.

עירית בירן: זאת אומרת שהילדים בגילאים הצעירים מקבלים תכנית עם מעטפת.

עירית בירן: אנחנו יודעים שיש יישובים שזה רק בימים האלה מתחיל לעבוד.

עירית בירן: אם יש כאן ילדים מהדרום אז הם בטח יודעים שלא התחילו בזמן בגלל קושי של רשויות להתארגן.

עירית בירן: השותף שלנו בכל התכניות האלה, מעבר לוועדי ההורים כמובן או פורום הורים ארצי, הם גם הרשויות המקומיות כי דרכם ויחד איתם אנחנו עושים.

עירית בירן: הנושא הנוסף, וילדים בטח רואים את זה, וחלק מכם, מי שבחטיבת הביניים באולם הזה פגש את זה כבר, בארבע השנים האחרונות אנחנו התחלנו תכנית שנקראת תקצוב דיפרנציאלי לבתי הספר.

עירית בירן: בתי הספר שיש בהם ילדים שבאים מרקע סוציואקונומי יותר נמוך, לעזור לבתי הספר לתת יותר שעות לסגירת פערים.

עירית בירן: בתי הספר בפריפריה ובאזורים יותר מתקשים קיבלו תוספת לשעות הוראה מצד אחד, לקבוצות קטנות, לעזרה במקצועות היסוד, גם להעשרה, כי בתי הספר האחרים לא קיבלו תוספת לעשות חוג למוזיקה או להכניס נושאים נוספים, לאפשר לבית הספר לתת תנאים שילד אחר הולך לחוג וההורים שלו במקום מבוסס, וראינו את הפערים, משלמים.

עירית בירן: העלות הכוללת היא מעל מיליארד שקל לשנה לתכנית הזו וזה הולך וגדל.

עירית בירן: נושא נוסף שעלה, הילדים לא דיברו על זה כאן, אבל הפערים בנושא האבחונים.

עירית בירן: אם אתם בחטיבה עליונה אתם בטח יודעים שכשצריכים התאמות לבגרויות, ילדים לקויי למידה או קשיי למידה, צריכים לשלם על אבחון.

עירית בירן: מה שאנחנו עושים בשלוש השנים האחרונות זה לאט לאט הגדלנו סבסוד כדי לאפשר למשפחות שמתקשות, גם למגזרים דוברי ערבית וגם דוברי עברית, לסבסד לילדים שהבית לא יכול לאפשר את זה כדי שיוכלו לקבל את אותם תנאים, כמו ילדים ממשפחות מבוססות.

עירית בירן: אנחנו השנה התחלנו רפורמה ואנחנו אומרים, במקום שהורה יצטרך לקחת את הילד שלו למרכז פרטי או לניצן או למקום חיצוני לעשות אבחונים, התחלנו פיילוט ב-15 יישובים ואנחנו רוצים להגיע למצב שבכל הארץ הילד יעשה את האבחון דרך העירייה.

עירית בירן: בעירייה יש את המרכז הפסיכולוגי או השפ"ח, מה שאנחנו קוראים, שהילד יקבל את האבחון שם ואז ההורה לא צריך בכלל להוציא כסף ולא צריך לחפש סבסוד ולא מלגה וכן הלאה.

עירית בירן: אנחנו מקווים שתוך חומש כל ילד שיצטרך, יהיה לו את זה ויהיה לו את זה דרך הקהילה, דרך בית הספר, ואז באמת נסגור את הפער בין ילדים שההורים שלהם רצו איתם לכל מיני מומחים לילדים שבעצם כן היו זקוקים ולהורה לא היה והם לא הגיעו לעניין הזה.

עירית בירן: נושא נוסף שעלה והוא היה מאוד חזק.

עירית בירן: כשבדקו את נושא הנשירה וההתמדה של ילדים בבתי הספר.

עירית בירן: בחינוך היסודי אנחנו רואים שרוב הילדים באים לבית הספר, או כל הילדים באים לבית הספר בשוטף, בחטיבות ביניים יש ילדים שמתקשים, שלפעמים מסיבות כלכליות, לפעמים מסיבות של הישגים וראינו שלאט לאט יש ילדים שמפסיקים ללמוד במעבר בין ט' ל-י' או בין י' ל-י"א וכן הלאה.

עירית בירן: אנחנו משקיעים מאמץ מאוד גדול להגדיל את ההתמדה ולהחזיק ילדים בתוך בית ספר כולל הסתכלות מה קורה במשפחה וגם אם צריך לעזור ביציאה באופן חלקי לעבודה, כי הרבה פעמים ילדים מתבגרים אומרים שהמצב כל כך קשה במשפחה 'אנחנו צריכים לעזור בפרנסה', אז אם לפני כמה שנים בתי הספר אמרו שאם ילד לא לומד כמו שצריך אז שיילך לחפש עבודה ושירוויח, אנחנו אומרים הפוך, בואו ננסה להתאים את המערכת ואנחנו עובדים עם בתי הספר עם תכניות שאנחנו בנינו, כולל מי שנתקל בחינוך הטכנולוגי, לבְנות - - -

יפעת שאשא ביטון: בדיוק, החינוך הטכנולוגי הוא פקטור משמעותי פה.

עירית בירן: מאוד, זה מאוד חשוב.

עירית בירן: חשוב לנו שילדים גם יקבלו הסמכות לכל מיני דברים שהם יכולים לצאת איתם.

עירית בירן: גם אם אני לומד באיזה שהוא מסלול בתיכון, אבל אני רוצה לעשות הסמכה לתיקון טלפונים - - - הייתי היום בפגישה בבתי ספר וסיפרו לי שזה מאוד מצליח, אז קבוצת ילדים שצריכה את זה כי זה עוזר לה אחר כך לפרנס את עצמה, או תיקון מחשבים או כל מיני נושאים שילדים אמרו שהם רוצים ללמוד מעבר למסלול שהם לומדים, לבגרות או חינוך טכנולוגי.

עירית בירן: אלה הסמכות קטנות יותר שיכולות לאפשר אחר כך יציאה וגם הצבא רוצה את זה כמובן, מי שמתגייס, שיוכל אחר כך להתגייס עם מקצוע קטן.

יפעת שאשא ביטון: עירית, ברשותך, בגלל שהחינוך הטכנולוגי זה ככה קצת הבייבי שלי ונושא רגיש שאני מטפלת בו, שלא ישתמע שחינוך טכנולוגי זה לילדים עניים, כי זה לא - - -

עירית בירן: חס וחלילה.

יפעת שאשא ביטון: אז זה פקטור מאוד משמעותי בסיוע, בכלל כחברה, אבל בהחלט יכול להיות מאוד משמעותי גם עבור ילדים ממשפחות מבוססות, היכולת לבחור את המסלול שנכון לי וטוב לי ומעניין לי וגם מצד שני לרכוש השכלה.

יפעת שאשא ביטון: זה נכון לכולם, אבל כשמדובר על משפחות עניות, יש לזה ערך מוסף בכל זאת.

עירית בירן: זה עוד כלי שיכול לעזור לילד להתרומם, לגמור את הבגרות, ללכת לאוניברסיטה, לפרנס אותו תוך כדי הלימודים האקדמיים.

עירית בירן: אנחנו רוצים לראות כל ילד באשר הוא בישראל מסוגל ומתקבל ללימודים אקדמיים.

עירית בירן: אם שמעתם, אנשים אומרים 'אתם עושים פרסומות יותר מדי בטלוויזיה', אבל הנושא של 5 יחידות אנגלית ו-5 יחידות מתמטיקה הוא משהו שאנחנו עובדים עליו מאוד חזק היום בבתי הספר כי אנחנו חושבים שזה פותח, נותן לכל ילד באשר הוא את הכניסה לאקדמיה.

עירית בירן: אני לא אחזור על טיולים שנתיים, אבל אם יש ילדים, תמיד תתלוננו אם יש קושי ואתם חושבים שאתם יודעים על ילד שלא אפשרו לו, שפגעו בזכות שלו בעניין הזה, יש לבתי הספר אפשרות לקבל סבסוד, לקבל מלגות לעניין הזה, מנהלים צריכים לבקש את זה.

עירית בירן: אם אנחנו כבר מדברים אז גם סבסוד לנושא של טיול מונגש.

עירית בירן: אם יש ילד עם נכות פיזית והוא צריך עזרה, גם לדבר הזה הוקמה במשרד החינוך קרן לעזור לבתי הספר כדי שילד בכיסא גלגלים יגיד 'אני לא יוצא, הכיתה שלי יצאה, כי אני לא יכול', כי צריך להזמין אוטובוס מיוחד שבית הספר לא היה רגיל עד עכשיו.

עירית בירן: זו שנה שנייה שאנחנו עובדים על זה.

עירית בירן: אני מאוד מבקשת, אם יש לכם, אתם מנהיגות, תעזרו כשמידע לא מגיע, אם שמעתם תעזרו ותתלוננו, יש אתר במשרד החינוך, תפנו אליו, זה מיד מגיע לטיפול.

עירית בירן: וכל שאלה שתשאלו, אנחנו פה.

יפעת שאשא ביטון: חוג לכל ילד, זה גם נושא מאוד מאוד חשוב, הילדים שמו על זה דגש ובצדק.

עירית בירן: שכחתי, חוג לכל ילד.

עירית בירן: כן, זה גם חוג לכל ילד וגם עוגן בקהילה.

עירית בירן: כי מה שקרה, במקומות פריפריאליים שאין מתנ"ס, במיוחד במגזרי דוברי ערבית, שלא היו מתנ"סים, פתחנו בתוך בתי ספר אחר הצהריים, אמרנו שבית הספר הוא בתוך הקהילה, אנחנו קוראים לזה עוגן בקהילה, שהילדים מקבלים חוגים בתוך עוגן בקהילה.

עירית בירן: חוג לכל תלמיד, יש ילדים בכיתות מ-ג' עד ו' שמקבלים דרך בתי הספר, המנהלים רושמים מי ילד שיכול לשלם ישלם, ומי שצריך סבסוד מקבל סבסוד.

עירית בירן: אף אחד לא יודע, זה ממש סודי ואנחנו שומרים על כבודם של הילדים שאף אחד לא יידע שההורה שלו לא יכול לשלם את חוג הכינור או מה שהוא מבקש.

עירית בירן: גם הלכנו על חוגים איכותיים שילד מוכשר רוצה משהו, לא רק כדורגל, או פעם בתי הספר נתנו רק את הדברים האלה שאפשר לקחת קבוצה גדולה ולעשות כדורגל - - -

יפעת שאשא ביטון: גם כדורגל זה בסדר.

עירית בירן: לא, גם כדורגל, אבל גם את הדברים היותר קשים ויקרים כמו מוזיקה ודברים כאלה שהם יותר מורכבים.

יפעת שאשא ביטון: לכול יש מקום.

עירית בירן: זה מאוד חשוב.

עירית בירן: השנה, שווה לראות מסביב וזה בעיקר - - -

תלמיד: לגבי החינוך הטכנולוגי, זה משהו שאני מכיר נורא מקרוב, אני אישית הולך לחינוך אקדמאי, אבל זה משהו שאני מכיר מקרוב.

תלמיד: לא הרבה ילדים, אלה שהולכים לחינוך טכנולוגי זה אלה שנושרים מלימודים ועוברים מבית ספר לבית ספר לבית ספר וזאת האפשרות האחרונה שנשארה להם.

תלמיד: למה, בתור תלמיד שהולך למקצוע אקדמי, ללכת למקצוע טכנולוגי כשמראש מכוונים אותי למקצוע אקדמי?

עירית בירן: חלק מתפיסת המקיפוּת לתיכונים שאנחנו עובדים על זה יחד עם פורום ההורים זה כן לאפשר, יש רמות שונות של חינוך טכנולוגי, לילד לעשות גם וגם.

עירית בירן: זאת אומרת אתה יכול ללכת ואתה מחליט שאתה רוצה להיות במגמה לתיאטרון ל-5 יחידות ועל יד זה לעשות, לא יודעת, רובוטיקה או תקשוב, מה שאתה רוצה, מאחר שאתה יכול בתיכון לבנות שתי מערכות מקבילות, אחת כזאת ואחת כזאת, חלק מהעבודה היום עם כל התיכונים הגדולים זה שכן ייכנסו המגמות האלה בתוך התיכון ואז שילד לא צריך לנשור מבית ספר לבית ספר לחפש את החינוך הטכנולוגי.

עירית בירן: תראו, יש ילדים שמחפשים את המסגרת היותר קטנה ויכול להיות שזה גם יותר טוב להם.

עירית בירן: אני מסכימה איתך שצריך לתת תשובה בתוך מקיף בית ספרי, יחד עם כל החברים שלו, שתיתן תשובה לכלל הילדים, גם הילדים החזקים יותר וגם החלשים יותר, כל אחד מה שמתאים לו ובהרכבים שמתאימים לו.

עירית בירן: המבנה היום של הבגרות עם הרפורמה מאפשר לבנות משהו מודולרי בתוך בית הספר שנותן גם וגם.

תלמיד: אני בעצמי תומך בחינוך טכנולוגי כי אני חושב שזה מפתח יצירתיות שאתה לא יכול ליצור בחינוך אקדמאי.

תלמיד: אני חושב שצריך להביא את זה לכל בית ספר, אז למה עד עכשיו אצלי בבית הספר הרוב אקדמי?

תלמיד: יש מגמת אופנה, שזה פחות אקדמאי, אבל למה לא מכניסים לנו את זה לא רק במגמות, מגיל צעיר, מחטיבת ביניים, מיסודי?

יפעת שאשא ביטון: קודם כל אני מסכימה איתך לגמרי שזה צריך להתחיל הרבה קודם מהתיכון.

יפעת שאשא ביטון: אני מוכרחה לומר שאהבתי את המוזיקה שהייתה כאן מצד משרד החינוך, אם נצליח לחבר אותה למציאות ולשטח אז בכלל אנחנו נרוויח בגדול.

יפעת שאשא ביטון: הסיפור הוא באמת שבמסגרת המקיפוּת לכל ילד תהיה מונגשת האפשרות גם לטכנולוגי וגם למקצועות אחרים.

יפעת שאשא ביטון: לצערי הרב אנחנו לא שם, וגם כשמשרד החינוך מדבר על בתי הספר הגדולים אז ברור לי לחלוטין שהתפיסה שלך, כפי שהבאת אותה, שמי שנושר ומי שלא מצליח הולך לטכנולוגי ואחרים נשארים באקדמי, זה יישאר בעיקר במקומות שהם פריפריאליים ומקומות שהם חלשים יותר כי מן הסתם בתי הספר שם קטנים יותר בגלל היקפי האוכלוסייה ולכן אם אנחנו רוצים לעשות את השינוי אז אנחנו חייבים לעשות אותו באופן רוחבי בכל מקום בארץ.

יפעת שאשא ביטון: גם במקומות שבהם אי אפשר לעשות את זה בתוך בית הספר, אז לעשות את זה ברמה אזורית, אבל שלכל ילד בתוך האזור תהיה מונגשת האפשרות גם של חינוך טכנולוגי.

יפעת שאשא ביטון: ואתה יודע מה?

יפעת שאשא ביטון: אני הקשבתי לך בקשב רב, לא סתם גם ככה שתקתי אחר כך, עצוב לי שזו עדיין התפיסה ואם יש משימה למשרד החינוך זה להוציא את המקום הזה שנמצא בו החינוך הטכנולוגי בתפיסה, בתודעה, גם של בני הנוער וגם של המבוגרים ולהתחיל לתת לו את המקום שהוא באמת ראוי לו.

יפעת שאשא ביטון: ואמרת את זה יפה, יצירתיות, יזמות, הרבה מאוד דברים מגולמים בתוך החינוך הטכנולוגי שלא מגולמים בהכרח בחינוך האקדמי ואנחנו רואים הרבה פעמים שהם יכולים להיות גם אפקטיביים יותר מאשר סיום של תעודת בגרות במסלול עיוני.

יפעת שאשא ביטון: צריך לומר גם את זה וביושר ואני חושבת שהזכות של כל אחד ואחת מהתלמידים במדינת ישראל זה לבחור את המסלול שהם רוצים ולא שאנחנו נכתיב להם.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה על הדברים, גם למשרד החינוך וגם לנציג התלמידים.

יפעת שאשא ביטון: משרד הרווחה.

יפעת שאשא ביטון: עוני, משרד רווחה, הכי קלאסי, מה קורה שם?

אילנה בר יהודה: תודה על ההזדמנות להיות פה.

אילנה בר יהודה: אני באתי במקום איתנה.

תמי ברנע: תציגי את עצמך.

אילנה בר יהודה: אני מפקחת מוסדות במשרד הרווחה במחוז דרום, מסגרת פנימייתית שנותנת מענה לקצה.

אילנה בר יהודה: אין ספק שמשפחות עניות בלי משים הן מגיעות למקום שהן מתמודדות עם כל כך הרבה פרמטרים בתוך החיים שלהם שהן נאלצות לעשות בחירות מאוד קשות וזה הקצה, להגיע למסגרת הפנימייתית.

אילנה בר יהודה: אני רוצה להגיד שאסור לראות את זה כאין מוצא, כמשהו רע, אלא כמשהו שמאפשר הזדמנות לחיים כאשר המציאות בקהילה לא מאפשרת.

יפעת שאשא ביטון: רגע, אני רוצה להבין.

יפעת שאשא ביטון: זאת נקודה חשובה שאנחנו צריכים לפרק אותה כבר בהתחלה.

אילנה בר יהודה: לא, אני אפרט.

יפעת שאשא ביטון: את אומרת שיש קשר בעצם בין עוני לבין יציאה של ילדים למסגרת פנימייתית.

אילנה בר יהודה: לפעמים, אבל רק רגע, אני לא סיימתי את דבריי.

אילנה בר יהודה: אנחנו, כמשרד הרווחה, אני חושבת שהוא עושה את ההשקעה היום הכי גדולה והכי מקפת בתוך הקהילה, לתת את המענים המרביים בתוך הקהילה.

אילנה בר יהודה: אני יודעת שפה בדרום אנחנו בשיתוף פעולה עם האוניברסיטה, רק עכשיו הסתיים קורס מפקחים של למידה על העוני ואיך להנגיש את העבודה בתוך הקהילות ולתת מענים עם התכנית של 'נושמים לרווחה' ולתת את התקציבים ואת הלמידה בתוך הקהילה.

אילנה בר יהודה: בתוך העבודה הזאת, לשם אנחנו מכוונים.

אילנה בר יהודה: אבל אני חושבת שיש איזה שהיא דרך ושיש איזה שהם קצוות שגם ההורים בחדרי חדרים אומרים לנו ש'אנחנו צריכים עזרה אחרת ונוספת' שזה מסגרות שונות, שזה מסגרות בקהילה, ממועדוניות, צהרונים, מעונות רב תכליתיים, כל מה שאפשר לעשות בתוך הקהילה, ואם נוצר המצב, ופה אני מייצגת, אני כבר 13 שנה בתפקיד של מפקחת פנימיות ומסגרות חוץ ביתיות, בסופו של דבר אם נאלצים והמציאות מזמנת ומחייבת את היציאה יש מקום לתת לזה מקום ולגיטימציה כדי לאפשר את ההתפתחות הנכונה והטובה של הילד בתוך המסגרות.

אילנה בר יהודה: בסופו של דבר זה תמהיל משותף, שילדים נושרים מבתי ספר, נושרים מהמסגרות, ולא תמיד מוצאים להם את המענים ואיכשהו במסגרת החוץ ביתית מאפשרים את מתן המענים הכולל שהמשרד נותן בשיתוף עם הקהילה, בשיתוף עם ההורים, כי אנחנו עובדים עקב בצד אגודל עם ההורים והמשפחות.

אילנה בר יהודה: לעולם אנחנו לא מדירים אותם מתוך העבודה איתנו במסגרות.

אילנה בר יהודה: באיזה שהוא מקום צריך לתת, אני חושבת שזו גם הרוח היום בתוך המשרד, שזה חלק מהפתרון, עדיף שהוא יהיה בסופו של דבר הפתרון האחרון ולעשות את כל המאמץ בתוך הקהילה.

אילנה בר יהודה: אני חושבת שהיום מושקע תקציב מאוד גדול במענים בתוך הקהילה, בתוך כל המגזרים, עם משפחתונים בפזורה הבדואית, עם מועדוניות בפזורה הבדואית, משפחתונים קטנים, משפחתונים גדולים, לתת את התשובה בתוך, ולפעמים, לא תמיד מצליחים, בוא נודה על האמת ונאלצים לצאת לאומנה ולפנימיות.

אילנה בר יהודה: אבל זו הרוח של המשרד.

יפעת שאשא ביטון: אני מוכרחה לומר משהו ואני אומר אותו חד משמעית, גם אם הוא קצת בוטה, אסור אסור אסור שיהיה קשר בין עוני לבין הוצאה של ילד מהבית.

יפעת שאשא ביטון: אין דבר כזה.

אילנה בר יהודה: זו לא הסיבה.

יפעת שאשא ביטון: הסיבה להוצאה של ילדים, וכן, אני יכולה לומר לך שיש מקרים שבהם הוצאה של ילד היא הצלת נפשות, אבל זה לא בגלל שהוא עני.

יפעת שאשא ביטון: לא מספיק הם עניים בחוגים והם עניים באוכל ועניים במשאבים חומריים, אז גם לקחת אותם ולהפוך אותם לעניים מבחינה רגשית כי הם לא נמצאים בתוך הסביבה של הבית שלהם, בעיניי זה פשע.

אילנה בר יהודה: אין מצב שמוציאים - - -

יפעת שאשא ביטון: רגע, אני מוכרחה לומר את זה כי זה חשוב שזה ייאמר וייכתב ושזה יהיה חד וברור, לא מוציאים ילד על רקע של עוני.

יפעת שאשא ביטון: המדינה צריכה לעשות הכול, ואני יודעת שעושים לא מעט, לעשות הכול כדי שיסייעו למשפחה בתוך הקהילה, המשאבים שמשלמים לפנימייה ולמשפחות אומנה, יכולים לשלם אותם לאותה משפחה כדי שהילד יישאר בבית.

אילנה בר יהודה: מסכימה איתך.

יפעת שאשא ביטון: מה שמפריע לי פה זה התפיסה והחיבור בין עוני לבין יציאה למסגרות חוץ ביתיות.

יפעת שאשא ביטון: אני מודה שעצם ההקבלה פה ככה יצרה אצלי חוסר שקט ולכן היה חשוב לי לומר את זה.

יפעת שאשא ביטון: אני אומר לך עוד משהו שלא קשור רק לרווחה, את ציינת פה את העניין של נשירה מבית הספר, נשירה ממערכת החינוך זה כישלון של מערכת החינוך.

יפעת שאשא ביטון: הנה אני אומרת לך את זה פה בצורה הכי ברורה.

יפעת שאשא ביטון: מערכת החינוך צריכה לעשות הכול כדי שכל הילדים ישרדו בתוכה, גם אם זה כמו שזה נשמע, הישרדות, היא צריכה לעשות את הכול כדי שהילדים ישרדו בתוכה ובאמת רק ילדים שהם בקצה בקצה בקצה, מאלף ואחת סיבות, אגב אחרות, שהן לא עוני ולא המסגרת שעליה אנחנו מדברים כאן, נושרים מבית ספר.

יפעת שאשא ביטון: את יודעת, 33% מהילדים שלנו נמצאים היום מתחת לקו העוני, זה אומר שאנחנו צריכים להוציא 33% מהילדים מהבתים שלהם או להנשיר אותם מבית הספר.

יפעת שאשא ביטון: אסור שבשום מקום במחשבה שלנו תהיה התפיסה הזאת.

אילנה בר יהודה: אם המדינה לא נותנת - - - המדינה נותנת את מה שהיא יכולה ועושה מאמצים אדירים לתת, אני חושבת שיש תמהיל של מצב אישי, של חוסר יכולת לתפקוד כלכלי וחוסר יכולת לטפח את הילד שנמצא בקהילה שבסופו של דבר זה מוביל אותו למקום שמוביל אותו.

יפעת שאשא ביטון: תנו לו את היכולת הכלכלית.

אילנה בר יהודה: אני חושבת שאנחנו כמדינה, גם כמשרד, גם אם הוא רוצה, אם ב'נושמים לרווחה' נותנים לאיקס משפחות, הם לא יכולים לתת - - - אני לא יודעת מה הסיבה, אני לא שם פועלת באופן ישיר, אבל נותנים תמיד למשפחות מצומצמות, נותנים למספר מוגבל, הלוואי שהיה - - -

יפעת שאשא ביטון: אין מוגבל.

יפעת שאשא ביטון: הוצאת ילד מהבית, שילמתי 4,000 שקל, במקרה הטוב, נכון?

יפעת שאשא ביטון: אם זה לטווח הקצר.

יפעת שאשא ביטון: יש גם מקרים שבהם אנחנו משלמים 16,000 שקלים - - - אני אומרת, זה תלוי באיזה שלב את נמצאת שם על הרצף, תני למשפחה.

אילנה בר יהודה: אבל אני לא מוציאה בגלל העוני וגם לא יוציאו בגלל עוני, מוציאים בגלל חוסר יכולת של ההתמודדות עם מה שמביא הילד עצמו, היכולת של ההורים לטפח את הילד עם כל מה שניתן.

אילנה בר יהודה: זאת התוצאה.

יפעת שאשא ביטון: קשה לי עם זה.

יפעת שאשא ביטון: אני חייבת לומר, אילנה, אני יודעת שאת מייצגת עמדה של משרד וגם צריך להיות הוגנים ולומר שאם אנחנו מסתכלים היום על התקציבים של שיקום בתוך הקהילה, של תמיכה בתוך הקהילה, אל מול הוצאה מהבית, אנחנו רואים שהנושא של הקהילה הולך ותופס יותר מקום, גם מבחינה תקציבית, אבל עדיין אני אומרת, בתפיסה שלנו, במה שמנחה אותנו, בקווי היסוד שאיתם אנחנו מגיעים, אנחנו חייבים להוציא את הפרדיגמה הזאת של עוני והוצאה מהבית, של עוני וחוסר יכולת לטפח את הילד.

יפעת שאשא ביטון: יש הורים עניים במדינת ישראל והם נותנים לילדים שלהם את נשמתם - - -

אילנה בר יהודה: והילדים איתם.

יפעת שאשא ביטון: את נשמתם, את הלחם שלהם ואת המים שלהם ולכן חשוב לי שזה מה שינחה בעצם כל מי שבא לטפל במשפחות.

יובל סער היימן: אפשר להגיב?

יפעת שאשא ביטון: אני אתן גם לך, רק נציגת ביטוח לאומי ואחר כך, אילנה, אם תרצי להוסיף, אז בשמחה.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

סימה אברהם: תודה רבה.

סימה אברהם: שמי סימה אברהם, אני סגנית מנהלת תחום גמלאות בביטוח הלאומי פה בבאר שבע, הדרום.

סימה אברהם: שמעתי את נציגת משרד החינוך ואת משרד הרווחה, אני רוצה להגיד לך שיש הרבה מאוד כשל בין המשרדים.

סימה אברהם: אני יכולה לטפל במשפחה בהבטחת הכנסה, שזה יכול להיות שזה כבר דור שלישי שמקבל גמלת הבטחת הכנסה, דיברו פה על 16,000 שקל, דיברו פה על 9,000, אנחנו מדברים על סכומים של 3,200 למשפחה, שהם סופר סופר קו העוני, ואנחנו לא מקושרים.

סימה אברהם: זה אומר שאם באוגוסט אנחנו צריכים לשלם מענק לימודים אז אנחנו משלמים ישירות למשפחה וכמובן המשפחה, מכורח המציאות, משתמשת בכסף הזה למטרות קיום ולא למטרת חינוך.

סימה אברהם: יש מענק לימודים עד גיל 18 שמקבלת המשפחה על כל ילד מכיתה א', גיל 6, אחת לשנה, 1,600 שקלים, אנחנו לא יודעים אם הילד מגיע עם ספרים, לא מגיע עם ספרים, מגיע עם מחברות, לא מגיע עם מחברות, הכסף הזה שולם.

סימה אברהם: אני באה ואומרת, בואו נעשה כי הרי העוני זה משהו שמתמשך.

סימה אברהם: אם אנחנו ניתן מלמטה ונשקיע בחינוך שם למטה וניתן את הכלים, יכול להיות שהילדים האלה כבר לא יהיו דור שני למקבלי הבטחת הכנסה, אלא המדינה תיתן להם את הכלים שבתחילת שנת הלימודים הוא מגיע, מחכה לו שם ערכה, כולל טיול שנתי וכולל ספרים וכולל מחברות וכולל עטים וכל מה שכרוך, הוא לא צריך להרגיש שונה מאף ילד אחר ולתת את זה גמלה בעין.

סימה אברהם: ביטוח לאומי משלם 1,600 שקלים כל שנה למשפחה עם ארבעה ילדים אבל הילדים לא מגיעים עם תיקים, לא מגיעים עם ספרים, לא מגיעים עם מחברות.

סימה אברהם: לא מגיעים עם דברים אלמנטריים לחינוך.

יפעת שאשא ביטון: טוב, גם 1,600 שקלים לארבעה ילדים, בואו נודה על האמת - - -

סימה אברהם: לילד.

סימה אברהם: כל ילד מקבל 1,600.

סימה אברהם: אז במקום זה להחליף את הכסף בעין ובאותו בית הספר תחכה לו הערכה שכוללת הכול, שכר לימוד וכל מה שקשור בנושא הזה.

סימה אברהם: עניין הרווחה, אין לנו קשר.

סימה אברהם: יכול להיות מצב שאמא פונה אליי ב-28 ואומרת לי 'ניתקו לי את החשמל בבית ונא אם אפשר להכין איזה מפרעה', או 'אין לי מה לתת לילד לאכול', ואנחנו מקבלים עשרות פניות כאלה בחודש.

סימה אברהם: ברווחה הם לא מוכרים, אנחנו נאלצים לתת איזה שהיא מפרעה על חשבון כדי לתת משהו קיומי בסיסי, אין אוכל, אין תרופות.

סימה אברהם: אותו ילד, ושמעתי לא מעט מקרים של ילדים בנושא של הסעדה, היא דיברה על נושא של ארוחות, זה עד גיל מסוים, שהילד בכלל לא אכל, הוא לקח את זה לאח שלו שמגיע בערב הביתה.

סימה אברהם: אז הוא לא אכל בבית הספר והוא לקח את הארוחה הזו כי אמא מגיעה מהעבודה אז לא יהיה לה מה לאכול כי אין אוכל בבית.

סימה אברהם: אנחנו לא מצליחים להגיע, אני מדברת כרגע על הפן לא של האנשים העובדים, כי אני יודעת שגם בקרב אנשים עובדים יש את הבעיה הזו וראינו את הנתונים, אני מדברת על מקבלי הקצבאות של הביטוח הלאומי, שיש הרבה מאוד שאנחנו לא יודעים אם מזון מגיע לפיהם של אותם ילדים או לאותן משפחות ש-3,200 שקלים בהבטחת הכנסה, שזה סכום - - - נכון, יש הטבות נלוות בצהרונים ובחשמל, אבל זה עדיין הבסיס של הבסיס, להביא אוכל הביתה, שאני חושבת שזה הדבר הבסיסי ביותר, ולחבור יחד עם כל משרדי הממשלה.

סימה אברהם: אם יש משפחה שמוכרת בהבטחת הכנסה אין שום סיבה שהרווחה לא תדע מזה, שום סיבה שמערכת החינוך לא תדע מזה.

יפעת שאשא ביטון: הם לא רשומים אצלכם ברווחה?

סימה אברהם: לא רשומים.

אילנה בר יהודה: הם רשומים בלשכות.

סימה אברהם: הם לא רשומים, אנחנו לפעמים מפנים אנשים מביטוח לאומי לרווחה - - -

אילנה בר יהודה: אבל כדי להגיע, בן אדם בוחר להגיע - - -

סימה אברהם: אני חושבת שמשרדי הממשלה צריכים להיות סביב אותם אנשים ולא הם סביב אותם משרדי ממשלה.

יפעת שאשא ביטון: אני מסכימה, מסכימה לגמרי שהתפיסה צריכה להיות כזו שהמדינה נותנת את המעטפת ולא המשפחה צריכה לחפש.

סימה אברהם: זה שהוא מתמודד מול משרד השיכון, מול עמידר בנפרד, מול החינוך בנפרד, מול רווחה בנפרד.

סימה אברהם: אם הוא מוכר אצלנו כמקבל גמלה, גמלה שהיא רשת הביטחון האחרונה במדינת ישראל, איך יכול להיות שמשרדים אחרים לא יודעים מזה?

אילנה בר יהודה: אתם חלק ממשרד הרווחה, אולי זה משהו שצריך לעדכן את - - -

יפעת שאשא ביטון: אבל זה עוד יותר אבסורד, שהיא חלק ממשרד הרווחה והם לא מתכתבים ביניהם.

סימה אברהם: אנחנו אותה כותרת.

אילנה בר יהודה: לא, אני אומרת, אם את יודעת שיש מקבלי קצבאות שאין להם קשר עם הרווחה, אולי באמת לשלוח לרשות ולעדכן אותם.

סימה אברהם: ובנושא הוצאת ילדים, אסור לנו, כמו שאמרה חברת הכנסת יפעת, ואני חושבת שאוי ואבוי לנו שילדים עניים יוצאו מהבית, מחר נוציא למשפחות עשירות - - -

אילנה בר יהודה: לא, זה פשטני להגיד את זה.

סימה אברהם: גם הקשישים היום, דרך אגב - - -

אילנה בר יהודה: לא, אני דיברתי על העניין של הדה לגיטימציה, שכשיש את הילדים שצריכים לצאת ממסגרות חוץ ביתיות והם יכולים ליהנות משירותים איכותיים - -

יפעת שאשא ביטון: כן, אבל זה סיפור אחר, זה לא קשור לעוני.

אילנה בר יהודה: - - משירותים טובים כדי לקדם אותם - - -

סימה אברהם: גם הקשישים היום, כבר לא מוציאים אותם מהבית, אנחנו נותנים גמלאות בעין ומביאים מטפלות כדי שהוא יישאר בחיק המשפחה ואני חושבת שזה הדבר הכי נכון.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, תודה רבה, סימה.

יפעת שאשא ביטון: פנימיית אהבה, בבקשה.

יואב אפלבוים: לגבי ההערה על הוצאת ילדים מהבית, ילדים יוצאים היום מהבית על ידי משרד הרווחה כשהסביבה שלהם פוגעת, כשהסביבה שלהם עבריינית, אני מדבר על הרמה המשפחתית, כשהסביבה שלהם צורכת סמים, כשההורים מזניחים וההורים לא מתפקדים.

יואב אפלבוים: אלה הן הסיבות הראשוניות והעיקריות ואני מבקש לזכור את זה.

יואב אפלבוים: יחד עם זה אותן סיבות כרוכות גם במצב של עוני, אי אפשר להתעלם מזה.

יואב אפלבוים: אני מכיר לא מעט משפחות עניות שעושות - - - אני יציר של משפחה ענייה, אבל הוריי שכבו על הגדר כדי שאני אגיע לאן שהגעתי.

יואב אפלבוים: אני מכיר לא מעט משפחות כמו המשפחה שלי, יחד עם זאת היום, ויש לי מה לומר, יפעת, את יודעת, סל מלא על משרד הרווחה, אני לא מכיר הרבה מקרים במשרד הרווחה שהילד יוצא כי חשבון הבנק של ההורים מורה על פער כלכלי עצום לעומת השכנים.

יואב אפלבוים: אני מכיר את כל אלה שיוצאים מהבית בגלל סיבות שמניתי קודם שלזה, מה לעשות, מתווסף גם העניין של עוני ושל מצב כלכלי ולא 4,000 שקל ולא 6,000 ולא 1,600 שקל לבית הספר הם שיצילו את הילד או את המשפחה הזו, כי האבא הזה לא מוציא את ה-1,600 שקל, כי אין מי שלימד אותו, הוא לא מתפקד הורית.

יואב אפלבוים: תיתני לו גם 2,500 שקל הילד לא יגיע עם ילקוט לבית הספר.

יפעת שאשא ביטון: בשביל זה צריך ללוות את המשפחה.

יפעת שאשא ביטון: החוכמה היא לא לתת כסף, החוכמה של הרווחה של המדינה היא לא לתת כסף ובזה אנחנו בעצם סיימנו את תפקידנו.

יפעת שאשא ביטון: להיפך, אנחנו רק מתחילים שם את תפקידנו, המטרה היא שבסופו של דבר אנחנו נדע ללוות את המשפחות האלה ולתת להן את הכלים.

יפעת שאשא ביטון: אם אני לוקחת רק את העניין של הזנחה שלצורך העניין היא פועל יוצא של עוני, כי אין את האפשרות לתת את הכול, אז אלה דווקא כן המקרים שאני הייתי עוזרת למשפחה לטפח את עצמה, לשקם את עצמה בתוך הקהילה ולא לקחת את הילד החוצה.

יפעת שאשא ביטון: ואנחנו יכולים.

יפעת שאשא ביטון: אתה יודע מה?

יפעת שאשא ביטון: גם אם לא נצליח ב-100% מהמקרים ונצליח ב-90%, אז אנחנו הצלנו כמה ילדים שיכולים להישאר בסביבה החמה והאוהבת שלהם.

יואב אפלבוים: בשביל זה משרד האוצר צריך לפתוח את היד.

יפעת שאשא ביטון: בסדר, בסוף אנחנו תמיד מגיעים למשרד האוצר.

יפעת שאשא ביטון: אין שום בעיה, אני מוכנה לקבל, אבל יש מספיק כספים, יואב.

יפעת שאשא ביטון: אם יודעים לתת 4,000 שקל למשפחה אומנת או 16,000 שקלים לפנימייה אז תאמין לי שאפשר לתת את מחצית הסכום לאותה המשפחה כדי לסייע לה ולתת לה כלים - - -

יואב אפלבוים: יפעת, חזרת שוב לכסף.

יואב אפלבוים: אני אומר, זה לא העניין של הכסף.

סימונה שטיינמץ: אני, ברשותכם, רוצה לומר משהו.

סימונה שטיינמץ: סימונה שטיינמץ, אני נציבת פניות ילדים בהשמה חוץ ביתית.

סימונה שטיינמץ: אני רוצה לומר בקצרה, כמי שמייצגת מצב של ילדים שהוצאו מהבית בשלב שהם כבר הוצאו מהבית.

סימונה שטיינמץ: אני כן רוצה לבוא ולהגיד, משרד הרווחה, ואת זה אני יודעת, לא מוציא ילדים מהבית על רקע של עוני.

סימונה שטיינמץ: יש לא מעט השקעה, גם את זה אני יודעת, בנושא של עוני בכלל וטיפול בילדים עם ניסיון רב לעשות ככל הניתן כדי שילדים יישארו בקהילה.

סימונה שטיינמץ: זו אמירה שחייבת להיאמר.

סימונה שטיינמץ: אם הדברים כאן הובנו לא נכון אז צריך לדייק אותם.

סימונה שטיינמץ: אני כן אגיד שבתור נציבת פניות ילדים בהשמה חוץ ביתית אני גם עובדת בצמידות עם מי שאחראי, למי שלא יודע, כל יציאה של קטין מהבית מחייבת ועדה שיושבים בה לא מעט אנשים ואנחנו מבקשים כרגע לקדם את חובת ההשתתפות של הילדים בתוך הוועדה הזו, לא כאמירה - - -

יפעת שאשא ביטון: כן, אבל, סימונה, אני - - -

סימונה שטיינמץ: רגע, דקה.

סימונה שטיינמץ: רק אני אסיים, בבקשה.

סימונה שטיינמץ: כאמירה, ואנחנו גם, אם צריך, בעקבות הדיון הזה, תהיה הדגשה לעניין הזה שלא יקרה מצב שבגלל עוני ילד ייצא כי אלה דברים שלא קורים.

סימונה שטיינמץ: צריכים להיות שם דברים, בדיוק כמו שיואב אמר, צריכים להיות שם מצבים שמחייבים הגנה שהם יהוו סיבה שהמקום של הוצאה חוץ ביתית תיטיב עם הקטין יותר מאשר השארתו בקהילה.

יפעת שאשא ביטון: סימה, אני רוצה רגע לומר לך משהו.

יפעת שאשא ביטון: שימו לב מה קרה כאן, כמה שאנחנו כולנו, באי נגיד ברמת התודעה של למעלה, ברור לכולם שלא מוציאים ילד מהבית על רקע של עוני, אנחנו בדיון על עוני בקרב ילדים, אנחנו מנסים לראות איזה צעדים אנחנו צריכים לנקוט כדי להוציא כמה שיותר ילדים ממעגל העוני וחצי מהדיון הזה פתאום הפך להיות דיון על הוצאת ילדים מהבית.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת שמשהו בשורשים שלנו ובתת המודע שלנו מובנה בצורה כזו שיש קשר בין הדברים.

יפעת שאשא ביטון: גם אם אנחנו לא רוצים כרגע להודות בזה וגם אם כולנו משוכנעים במאת האחוזים שאנחנו לא שם, בעובדה זה נושא השיחה.

יפעת שאשא ביטון: זו הסיבה גם שעצרתי אותך.

יפעת שאשא ביטון: הסיפור הוא בכלל לא הוצאת ילדים מהבית.

יפעת שאשא ביטון: אני לא באתי לכאן לדון על הוצאת ילדים מהבית.

יפעת שאשא ביטון: זה נושא חשוב, אנחנו דנים בו במסגרת הוועדה במפגשים שהם פרופר לנושא של אומנה ואימוץ ודברים אחרים, אבל הדיון של היום פה הוא דיון על העוני, על עוני בקרב ילדים ובאיזה צעדים אנחנו צריכים לנקוט.

סימונה שטיינמץ: נכון, אבל אני רוצה להדגיש, בגלל שאני מסתכלת על כמות הילדים שנמצאים כאן ואני לא רוצה שילדים ייצאו כאן מהדיון באיזה שהוא חשש שמא החברים שלהם, או אולי חלק מהם, שחיים במשפחות שיש להם קושי, שמחר הם עשויים למצוא את עצמם - - -

יפעת שאשא ביטון: אז זה לא היה צריך להיות כאן על השולחן.

סימונה שטיינמץ: אבל היה לי חשוב שהאמירה הזו תיאמר לאוזניהם של הילדים, שלא יחששו שמישהו מהם, או השכנים שלהם, ייצאו מהבית בגלל מצב כלכלי.

סימונה שטיינמץ: זאת אמירה שצריכה לתת את הביטחון לילדים שנמצאים כאן באולם.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, סימונה.

קריאה: אני יכולה להגיד משהו?

יפעת שאשא ביטון: רק ניתן לנציגי האוניברסיטה ואחר כך.

יפעת שאשא ביטון: רק תציג את התפקיד, יובל.

יובל סער היימן: אהלן.

יובל סער היימן: אני יובל, אני נציג מקיף א', אני תמיד אומר.

יובל סער היימן: אני יובל סער-היימן, אני דוקטורנט לעבודה סוציאלית במחלקה כאן באוניברסיטת בן גוריון ועובד סוציאלי.

יובל סער היימן: אני באתי להביא סוגיה קונקרטית אחת, זה מה שהתבקשתי, אבל כן רציתי להגיד בכל הדיון הזה קודם כל שצריך לשאול את עצמנו מה זה עוני, ואם אנחנו מסתכלים על תיאוריות היום של עוני, אני חוקר עוני והורים וילדים וכל הסוגיה הזו ואני גם במשרד הרווחה בכל מיני הקשרים, עוני הוא קודם כל מחסור חומרי, אבל הוא בעוד שני מעגלים, הוא גם מחסור בהזדמנויות חברתיות והוא גם מחסור ביחס חברתי הולם.

יובל סער היימן: אם לוקחים את כל הדברים האלה ביחד אנחנו מבינים את ההקשר של עוני של ילדים ואנחנו יכולים להבין שאין עוני של ילדים בלי עוני של ההורים שלהם, ואי אפשר לנתק את זה ובגלל זה מאוד מאוד חשוב, ואני חושב שהמשרד כן בכיוון הזה, של לעשות כמה שיותר תכניות של טיפול בקהילה ותכניות שרואות את ההורים כדי שהם יוכלו לראות את הילדים.

יובל סער היימן: אני חושב שזה מאוד משמעותי.

יובל סער היימן: אני רוצה גם להגיד שאני שמח שזה דיון שמתקיים בוועדה לזכויות הילד, על עוני, כי עוני הוא גם סוגיה של זכויות אדם, הוא סוגיה של פגיעה בזכויות אדם, גם של הורים וגם של ילדים.

יובל סער היימן: ולא הרבה פעמים אנחנו מסתכלים על זה ככה, זו גם פגיעה בזכות לחיות בכבוד וזה גם פגיעה בזכות לדיור וזו פגיעה בהרבה הרבה זכויות חברתיות שקיימות וחשוב שנדבר בשיח של זכויות ושנבין את זה בתוך ההקשר הזה.

יובל סער היימן: הסוגיה שאני בחרתי להביא זה כן איזה נקודה, אני רוצה להגיד שעוני בסופו של דבר הוא דבר מבני.

יובל סער היימן: אני חושב שהוא לא בגלל האבא הזה שלא יודע להתנהל כלכלית נכון, אלא יש הקשר חברתי והזדמנויות חברתיות שמייצרות לאנשים אפשרויות.

יובל סער היימן: לכל בן אדם יש אפשרויות אחרות, תלוי מאיפה הוא בא.

יובל סער היימן: דיברתי על זה עם התלמידים כשדיברנו לקראת הדיון הזה.

יובל סער היימן: אנחנו צריכים לחפש את המקומות שבהם המערכת לא מאפשרת להורים להיות ההורים הכי טובים שהם יכולים כדי שילדים יקבלו את הטיפול הכי טוב שהם יכולים.

יובל סער היימן: אני חושב שאלה מקומות שהתפקיד שלנו, כביטוח לאומי, כמשרד הרווחה, כן לשים את הזרקור עליהם.

יובל סער היימן: אז אני בחרתי להביא דוגמה קטנה על סוגיה שאני פוגש כעובד סוציאלי ואני פוגש בתוך הקשרים אחרים שאני עובד ומחקרים שאני עושה, זו סוגיה של זכות הילד להיות במסגרת חינוכית מגיל אפס עד שלוש.

יובל סער היימן: היה על זה דיון השבוע בעיתון.

יובל סער היימן: זו סוגיה רחבה מאוד, שלא ניכנס לכל הפרטים שלה, אבל משהו קונקרטי שאני כן חושב שמשמעותי להביא, אני לא יודע כמה הילדים יודעים, אבל היום יש שתי אפשרויות לקבל עזרה מגיל אפס עד שלוש, לשים את הילד במעון או לקבל מענק על עבודה, או לקבל דרך משרד הרווחה ילדים שנמצאים בסיכון.

יובל סער היימן: הורים שלא נמצאים בשתי הקטגוריות האלה בעצם לא מקבלים סיוע והיום להכניס ילד למעון, אני מכיר את זה כאבא צעיר, זה 2,200 שקל, לוויצ"ו, נעמ"ת וכו'.

יובל סער היימן: הסוגיה שאני רוצה להביא, שאני חושב שהורים שחיים בעוני וילדים שחיים בעוני מתמודדים איתה, זה העניין שכשהורה נכנס לחובות וחובות זו סוגיה שבוודאות הולכת צמוד צמוד עם עוני, הורים נכנסים לחובות מול מעונות היום ומגיעים למצבים שבהם ילדים מוצאים מהמעון בגלל חוב של ההורים שלהם כשבע

יובל סער היימן: צם פוגעים בזכות שלהם לחינוך בגלל שההורה לא יכול לממן את השהות של הילד במעון.

יובל סער היימן: אני מבין גם את הארגונים, לכל אחד יש אינטרסים, זה נכון שהורים צריכים לשלם, אבל כן צריך לשאול את עצמנו האם זה לא כמו ניתוק מים, להוציא ילד ממעון, לגבי היציבות שהוא יכול לקבל בחיים, מה הדברים שהמדינה לוקחת על עצמה כחובות שלכל ילד מגיע לקבל.

יובל סער היימן: אני כן רוצה לסמן את זה, זו תופעה שאין עליה הרבה מחקר, אבל אנחנו פוגשים אותה הרבה בשטח.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, גם על הרחבת השיח למה שקורה עם ילדים בגילאי לידה עד שלוש, כי גם בדיונים כאן אנחנו ראינו שמבחינת המדינה כאילו הילדים נולדים ישר בגיל שלוש, מתחילים לקבל את כל השירותים.

סימונה שטיינמץ: גם זה חדש, היו המון שנים שילד התחיל מסגרת בגיל חמש שהמדינה לקחה אחריות, ורק בשנים האחרונות חוק חינוך חובה ירד לגיל שלוש.

יפעת שאשא ביטון: כן, זה לא מוסיף לנו כבוד בעניין הזה, אבל אנחנו בהחלט צריכים לדאוג לילדים כבר מגיל לידה, שלא לדבר באמת על פעוטות בסיכון שזה צריך להיות ההארד קור, לפחות במציאות שאנחנו נמצאים בה היום.

יפעת שאשא ביטון: ואני לגמרי מסכימה איתך, זה אפילו יותר גרוע מניתוק מים, כשמוציאים ילד ממשפחה בסיכון ומוציאים אותו מהפעוטון, שאגב, הוא מלכתחילה נכנס למעון על רקע זה שהוא ילד ממשפחה בסיכון.

יובל סער היימן: רק משהו קטן להוסיף, שאני חושב שוועדת אלאלוף אמרה בצורה ברורה, עוני זה לא רק עניין של משרד הרווחה, אפרופו - - -

יפעת שאשא ביטון: זה כל המשרדים.

יובל סער היימן: וזה לא יכול להיות, חייב להיות חיבור כדי שיהיה מאמץ, זה דיור, כמו שאמרנו, שילדים מקבלים, וזו הבריאות שהם מקבלים וזה החינוך וזה לא רק במשרד הרווחה, זה חייב להיות מהלך כולל.

יפעת שאשא ביטון: נכון, מערכתי.

יפעת שאשא ביטון: אני מסכימה לגמרי, כתבנו את זה בהמלצות.

ליאל-תלמידה: רציתי להגיד לגבי העוני שיש הרבה ילדים שבאים מבתים בעוני ושיש להם כישרון, שהם במובן הטכנולוגי יש להם מה להציע ובגלל העוני שלהם הם לא יכולים להיכנס לחוגים של סייבר וכל הדברים האלה.

ליאל-תלמידה: צריך לעשות תכנית כדי לעזור להם כי יש להם אולי מה להציע ולפתח דברים.

יפעת שאשא ביטון: מה זאת אומרת הם לא יכולים להיות בחוגים?

יפעת שאשא ביטון: בתוך בית הספר הם לא מגיעים?

ליאל-תלמידה: הכוונה שבגלל שהם בעוני הם לא יכולים להיות בחוגים ולשלם על זה.

ליאל-תלמידה: הם חכמים, יש להם כישרון.

יפעת שאשא ביטון: פה זה התפקיד, אגב, אפרופו המערכתיות של משרד החינוך לאפשר לילדים את האופציות להשתלב במקומות שבהם הם חזקים.

יפעת שאשא ביטון: לצערי הרב אנחנו לא עד הסוף שם, אנחנו עדיין מקובעים באיזה שהיא קונספציה ישנה של מה צריך להיות בתוך בית ספר ומה מודד אותנו אם אנחנו מוצלחים או לא.

יפעת שאשא ביטון: לצערי הרב זה בדרך כלל לא הדברים שרובנו מוכשרים בהם.

ורד טובין: אני מורה בתיכון רגר בבאר שבע.

ורד טובין: בגלל שיש פה נציגות של משרד החינוך ודובר בנושא האבחונים ואני רוצה גם להתחבר לתלמיד הנחמד במקיף א', דיברו פה על הקטע של אבחונים, שעכשיו רוצים להכניס את זה לקהילה, לשפ"ח, שזה לאט לאט יירד מההוצאות של ההורים, שזה בהחלט מבורך, כי אנחנו יודעים שהדברים האלה עולים הרבה כסף למי שניגש ועושה באופן פרטי, אבל יש פה איזה סוגיה שהיא לא ברורה לי.

ורד טובין: תלמיד, ילד בגן, בכיתה א', מגיעים לאיזה שהיא החלטה עם המחנכת, יועצת, הילד זקוק לאבחון, נעשה אבחון, בין אם פרטי, בין אם בקהילה, הילד צולח את היסודי, מגיע לחטיבת הביניים ושם שמים לו סטופ ואומרים לו 'חמוד, בהתאמות שקיבלת לא ניתן לעשות שימוש עד שתעבור ועדת התאמות בכיתה י'.' מה אמור לעשות הילד הזה מכיתה ז' עד ט'?

ורד טובין: שם הוא כבר נופל בדרך, אולי הוא מקבל שעת שילוב פה או שם, התאמות במבחנים הוא לא מקבל ואז הוא מגיע ל-י', כשעושים לו את ההסללה לאיזה נתיב הוא יילך, לצערנו הרבה אחר כך לא צולחים את הדרך הזו בלי הקביים האלה.

ורד טובין: ילד לא משתנה, אם הוא צריך עזרה הוא צריך עזרה, אם הוא צריך הקלות והתאמות הוא צריך אותן, הילד מאובחן מ-א', זה לא משהו שנולד ב - - -

יפעת שאשא ביטון: התאמות, לא הקלות.

יפעת שאשא ביטון: היום זה כבר in ללכת לעשות אבחונים בשביל לקבל הקלות.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא רוצים להיות שם.

ורד טובין: אבל ילד מ-א', זאת אומרת שהוא מאובחן, זה לא שהוא נזכר בכיתה ז' כשהוא הגיע - - -

יפעת שאשא ביטון: לא, אני אומרת התאמות.

ורד טובין: התאמות, לא משנה, התיוג המתאים.

ורד טובין: אנחנו מדברים על ילדים שמאותרים ושזה לא נקנה כביכול כדי להשיג להם הצלחה בתיכון.

ורד טובין: כשהילד הזה יגיע ל-י' ולא ימצא את עצמו אחר כך בכיתה עיונית, כי אנחנו מכוונים ללמידה אקדמאית, אין לנו בבית הספר הרבה מגמות שיתאימו לו, ואז הוא באמת אמור להגיע לחינוך הטכנולוגי שמה לעשות, כן, היום זה נחשב לסטיגמה שלילית.

יפעת שאשא ביטון: חבר'ה, לא כל מי שעושה אבחון צריך מגמה טכנולוגית.

יפעת שאשא ביטון: מה קורה איתכם?

יפעת שאשא ביטון: ההתאמות גם הן לא בהכרח התאמות טכנולוגיות.

ורד טובין: לא, נכון, אבל אם הוא לא צולח, אני רוצה לחזור לסוגיה, שמכיתה ז' עד ט' הוא לא קיבל את ההתאמות והוא יושב אחר כך על ציונים שהם לא באמת משקפים את היכולות כי הוא לא קיבל את ההטבות, כי הוא לא נבחן בעל פה, כי הוא לא קיבל עזרה, כל מיני דברים בהתאם להקלות שלו, שבאים ואומרים לו - - - אני אגיד לך פשוט מדם לבי, מהבן שלי, שאומרים לי 'בכיתה ח' לא מקבלים התאמות בלשון כי אין מבחן מותאם', והוא צריך לעשות הכול ונותנים לו כל כך הרבה טקסטים, אז הילד נכשל.

ורד טובין: אז כשישימו אותו בהסללה ב-י' לא יהיה לו מסלול שמתאים כי בית הספר מכוון לכיתות בגרותיות עיוניות.

ורד טובין: זה טוב, שאפו לחברה הישראלית, אבל לא לכל אחד זה מתאים והיכולות של כל אחד לא עומדות בזה ואז כשאני אצטרך לבחור אם להמשיך למערכת אחרת אולי, שאולי תיתן לו איזה שהוא מענה אני נורא חוששת, כי יש סטיגמות שזה פשיעה שם, שאין מסגרת מאורגנת, שאין - - - ובאמת אני חושבת לאן הילדים האלה אמורים ללכת בשלב המאוחר יותר.

עירית בירן: הרפורמה אומרת שילד לא יקבל התאמות אם לא יהיה לו תיק תלמיד שמתחיל כבר בחינוך היסודי, או בכיתה ז', המוקדם ביותר, כדי שלא יופיעו ילדים, כמו שאמרת, 'הקלות'.

ורד טובין: ואם יש לו מ-א' הוא מקבל את ההקלות?

עירית בירן: קודם כל יש חוזר מנכ"ל ומאחר שאת מורה את יכולה להיכנס, כל אחד יכול, את יכולה לקרוא, חוזר מנכ"ל חדש שיצא שבדיוק מסביר את התהליך.

עירית בירן: כבר היום הילד שלך, אם הוא בתוך התהליך ובית ספר עוקב ומטפל כמו שהוא צריך לטפל, חלק מהתהליך של ההתאמות יותאם גם לחטיבות הביניים.

עירית בירן: אנחנו לא רוצים הקלות, אנחנו חושבים שגם ילד עם ליקויי למידה צריך להתאמץ - - -

יפעת שאשא ביטון: צריך לקבל את הכלים.

עירית בירן: לקבל את הכלים לעבוד, המורים צריכים לקבל את הכלים לעבוד, אנחנו בתהליך.

עירית בירן: אני לא חושבת שזו הבמה להסביר איך אנחנו נעבוד ואיך עובדים כבר, אבל אם יש לכם יועצת בבית הספר, היועצות קיבלו השתלמות השנה, שווה לחזור כבר עכשיו ליועצת עם הילד הפרטי שלך, לקבל הדרכה איך ומה כדי שבית הספר ייתן לו את השירות שהוא צריך לתת לו.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, עירית.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו לפני שבוע קיימנו דיון בוועדה לזכויות הילד בנושא האבחונים, אז אנחנו לא נמחזר את הדיון, אנחנו רוצים לחזור לנושא של העוני.

יפעת שאשא ביטון: אז בית הספר הטכני, בבקשה.

תלמידה: אנחנו תלמידי הטכני, אתמול ישבנו והכנו תכנית על מהו עוני בעינינו.

תלמידה: הכנו פה מין פירמידה, יש את פירמידת מאסלו, זו בעצם הפירמידה ההפוכה.

תלמידה: אנחנו חושבים שהדבר הכי הכי חשוב קודם כל, שחייב להיות לילד זה הצרכים הבסיסיים שלו, שזה מים, מזון וקורת גג.

תלמידה: אחר כך זה צריך להיות המוסריות והביטחון שלו, משפחה וחברים ואז אחר כך זה צריך להיות מימוש עצמי.

תלמידה: אנחנו אתמול ישבנו ודנו בכמה פתרונות שאנחנו חושבים שאפשר - - - בקרב ילדים בארץ ישראל.

תלמידה: כל עוד המשפחה שלו לא חיה במותרות אז הם יכולים לחיות בסדר.

תלמידה: הם לא יכולים לקבל את מה שיש לאחרים ביחס לרוב, כל משפחה צריכה לחשוב קודם כל לשנות את תשתית החשיבה הבסיסית שלהם, משכורת בסיסית ריאלית לשוק, יותר מלגות קיום לנוער, לשנות את תפיסות העולם של מקבלי ההחלטות.

יפעת שאשא ביטון: בואי נתחיל בחמש.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, לנציגים של הטכני.

יפעת שאשא ביטון: אני רק אומר לגבי השורה הראשונה, זה בסדר שמשפחה שיכולה להרשות לעצמה לחיות במותרות ועדיין הכול יהיה בסדר, העניין פה זה שיש הרבה מאוד משפחות בגלל לחץ חברתי, בגלל תרבות, בגלל הרבה מאוד סיבות, שחיות מעבר למה שהן יכולות להרשות לעצמן.

יפעת שאשא ביטון: דיברתָּ על חובות ועל פתיחה של פערים וכאן אני מסכימה לגמרי, צריך לשנות את תבנית החשיבה הבסיסית שבאמת כל אחד יחיה על פי הכלים שיש לו ופחות יהיה מושפע מהלחצים שמסביב.

יפעת שאשא ביטון: מאוד קל לומר את זה, מאוד קשה לעשות את זה במיוחד בעולם שאנחנו חיים בו, שהמדיה והכול פתוח והפייסבוק, שכל אחד שאוכל מסטיק אנחנו ישר רואים איזה מסטיק הוא לועס ובאיזה צבע וכולם רוצים כזה.

יפעת שאשא ביטון: נורא נורא קשה, אבל זה אומר שאנחנו צריכים לעבוד על עצמנו קצת יותר כדי באמת לחיות לפי המידות שלנו ולא לפי מידות של מישהו אחר.

יפעת שאשא ביטון: אז תודה רבה גם על הפרספקטיבה הזו.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, אנחנו נסיים עם הילד הזה, אלא אם כן יש איש מקצוע בעולם שרוצה.

תמי ברנע: היא רוצה להגיד שני משפטים.

יפעת שאשא ביטון: אותך פספסתי, נכון.

יפעת שאשא ביטון: מחילה.

יפעת שאשא ביטון: אז את ואחר כך הילד בחולצה הכחולה.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

חגית: שמי חגית, את התפקיד אני אגיד אחר כך, אבל אני אגיד שאני בוגרת של השמה חוץ ביתית.

חגית: יש קבוצת אוכלוסייה למעשה, בשקף הראשון שראינו, אם זה עולים ואם זה משפחות, גם צעירים במצבֵי, אני קוראת לזה צעירים במצבי חיים מאתגרים ולא צעירים בסיכון, אני יותר אוהבת את ההגדרה של מצבי חיים מאתגרים, ששם גם יש את ההתייחסות לעוני, למעשה אם אני אדבר מתוך החוויה שלי, כשיצאתי מהמסגרות, גיל 18, ואז אנחנו הופכים לאזרחים, אז אנחנו צריכים ישר לשלם ביטוח לאומי 160 שקל, אבל זה עוד לפני שיש עבודה, עוד לפני שהצלחתי להתגייס בכלל לצבא, מאיפה אני בדיוק אביא את זה?

סימה אברהם: היום כבר יש פטור עד גיל 19.

חגית: כן, אבל אני אומרת, זה משהו באופן עקרוני, שיש עם זה בעיה מסוימת.

חגית: אני נתקלת בזה כי אני גם - - - היום אני בחרתי להיות עובדת סוציאלית שעובדת עם צעירים.

חגית: אני יודעת שיש את תכנית ית"ד שהיא מצוינת, אבל העוני הוא מתחיל מהילדות, אבל הוא ממשיך.

חגית: אפשר כן לתת כלים ודברים נוספים.

חגית: אם אני מסתכלת, צעירים שכן רוצים ללמוד, אז נכון, אני אומרת את זה כעובדת סוציאלית עכשיו, למצוא מלגות לצעירים זה לא פשוט, הרבה משאבים על הדברים האלה למעשה ואז בעצם הצעיר שמגיע מרקע מסוים, הוא צריך גם לשלם שכר דירה, את הלימודים, הפתיחה שלו היא הרבה יותר נמוכה, והעוני ממשיך.

חגית: גם היום, כשאני נתקלת בצעירים, אני בודקת להם תלושי שכר, מקומות עבודה לא מפרישים לפנסיה, אז זה גם ימשיך הלאה.

חגית: זה משהו שדורש מבחינתי משהו מעמיק יותר.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, חגית.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לקחת מהדברים שלך נקודה שבאמת מתחילים להתייחס אליה קצת יותר ברצינות ולתת עליה את הדעת וזה הנושא של מה קורה עם ילדים שנמצאים במסגרות חוץ ביתיות החל מגיל 18, כי מי שלא מתגייס, או גם אלה שמתגייסים, אין להם לאן לחזור בשבת.

יפעת שאשא ביטון: את זה למדתי גם בביקור שעשיתי בפנימיית אהבה, אצל יואב, מה קורה עם אותם ילדים שהמדינה עטפה אותם וחיבקה אותם עד גיל 18 ואחר כך אין להם לאן ללכת.

יפעת שאשא ביטון: בהחלט נקודה שצריך לתת עליה את הדעת יותר ממה שנותנים היום.

יפעת שאשא ביטון: יש תכניות, את גם ציינת אותן, אבל זה עדיין לא מספיק וזה עדיין לא מערכתי ובהחלט צריך להתייחס גם לזה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

תלמיד: כמו שהיא אמרה שבוועדות ההשמה, שילד לא יודע להחליט על עצמו, כעיקרון למשל בכיתה ח' ו-ט' יש ילדים שיודעים להילחם בעצמם ואם הם רוצים משהו לעשות בעתיד, אבל לפעמים המורים לא יודעים ממש מה הילד רוצה, הם מנסים כמה שיותר להתאים לו, אבל כל ילד צריך עזרה, לא משנה איזה כיתה הוא, גם אם הוא מופת, מב"ר, לא משנה הכיתה, בחטיבה העליונה, בבגרויות, לכל ילד יש את כל העזרה, אבל לפעמים יש כיתות שאין להם את העזרה.

יפעת שאשא ביטון: אתה בעצם מדבר על התמיכה, כל ילד צריך תמיכה, זה לא משנה באיזה מסגרת הוא נמצא.

תלמיד: את יכולה להגביר את הקול?

יפעת שאשא ביטון: אני אומרת שאני מבינה מהדברים שלך, ואם זה ככה, אז אתה לגמרי צודק, שכל ילד צריך את התמיכה ואת ההכוונה ואת הליווי ולא משנה אם הוא נמצא במסגרת של מופת או במסגרת של מב"ר, אנחנו צריכים להיות שם בשביל.

יפעת שאשא ביטון: אני לגמרי מסכימה איתך, בסוף בסוף אנחנו אמורים להיות שם בשבילכם.

תלמיד: אבל ברגע שמערכת החינוך מרימה ידיים מילד שכן רוצה ללמוד, כן רוצה להצליח, יש לו - - - לי בכל אופן הייתה בעיית קשב וריכוז מאז שנולדתי, מאז שנולדתי אני מאובחן.

תלמיד: הייתי ביסודי, פשוט הרימו את הידיים מכל הבחינות.

תלמיד: אם זה המורים שמעליבים ולא נותנים לך את הסמכות, נותנים לך את הנוכחות שלהם שהם יכולים להצליח, להראות להם שהם כאן בשבילך - - -

יפעת שאשא ביטון: את הביטחון.

תלמיד: זה לא ככה.

תלמיד: אתם חושבים שזה - - - משרד החינוך מתנער מכל האחריות, אני ילד בוגר פנימייה עכשיו, יצאתי מפנימייה, מכל הבחינות האלה, כי מערכת החינוך פשוט הרימה ידיים ממני.

תלמיד: אני לא יודע מה איתכם, אבל זה נראה מהצד שלי שאתם מתנערים מכל אחריות.

יפעת שאשא ביטון: אני לא אשאל את השם, כי אתה חשפת פה פרטים אז אני אשאיר את זה ככה, אבל אני רק אומר לנציגת משרד החינוך, מה שיוצא לי להגיד הרבה בוועדות, אבל הפעם אמרו את זה הילדים, 'אל תוותרו עלינו, אל תוותרו עלינו'.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שזו המשימה שלנו, לא לוותר על אף ילד בתוך המערכת וזה מתחבר לדברים שאמרתי קודם לרווחה, שמבחינתי כל ילד שנושר ממערכת החינוך זה כישלון של המערכת.

אוריין: אני אוסיף רק דבר אחד.

אוריין: אני בוגרת פנימייה ומשפחתון, הדבר הכי קשה בחינוך במדינה הזאת שמלמדים ילד שלימודים וציונים זה הדבר החשוב ביותר וחינוך וערכים הרבה פחות.

אוריין: הייתי תלמידה מצוינת ולמרות כל הקשיים שהיו לי הוצאתי תעודת בגרות, אף אחד לא הכין אותי לחיים וזה מה שגרם לי ליפול בדרך.

אוריין: לא מקבלים שום תמיכה ושום סיוע במדינה הזאת כשאתה נהיה בוגר.

אוריין: פה אנחנו נופלים, לא לפי הציון שלנו במתמטיקה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה על הדברים.

יפעת שאשא ביטון: מה אני אגיד לכם?

יפעת שאשא ביטון: רק על זה היה שווה לעשות את כל הדרך מקרית שמונה לבאר שבע, לשמוע את מה שאנחנו כל הזמן ככה מטפטפים בדיוני הכנסת.

יפעת שאשא ביטון: אני מסכימה איתך, שצריך קצת להחזיר את החינוך למערכת החינוך.

יפעת שאשא ביטון: יצא לי להגיד את זה גם בחוץ, בשיח עם נציגת ההורים.

יפעת שאשא ביטון: נכון?

יפעת שאשא ביטון: לא מנותק מהדיון בכלל.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, ואנחנו נתכנס לסיום.

הראל-תלמיד: אני נציג מועצת התלמידים במקיף א'.

הראל-תלמיד: רציתי להתייחס למשפחות מעוטות יכולת במידה שהן מקבלות סיוע מהמדינה, אם זה 5,000 שקל ואם זה 6,000 שקל, או לא משנה איזה סכום, כמה באמת מהכסף שהיא מקבלת מהמדינה הולך לטובת הילד?

הראל-תלמיד: כמה זה הולך להשכלה שלו?

הראל-תלמיד: כמה זה הולך לחוגים?

הראל-תלמיד: יש המון המון משפחות עניות שאין להם חשיבה כלכלית נכונה, לא משנה איזה סכום הם יקבלו מהמדינה, הכסף עצמו לא תמיד יילך לטובת הילד או לרווחת הילד, ובזה צריך להתמקד.

הראל-תלמיד: איזה גוף במדינה יכול לבוא למשפחות ואת הכסף שהם מקבלים, לא שבסוף החודש יראו בבנק את אותו סכום ויגידו 'אוקיי, זו משפחה אמידה, היא קיבלה את העזרה מהמדינה', אבל זה לא באמת מה שקורה בפועל, כי סכום הכסף הזה הוא לאו דווקא הולך לרווחת הילד ולהשכלה שלו.

הראל-תלמיד: זה באמת דבר שמפריע לי ואני חושב שצריך להעלות את המודעות או לדאוג לאיזה גוף מסוים שידאג לזה, שידאג שהסכום שמגיע למשפחות, אם הוא מגיע, שלפחות רובו יילך להשכלתו של הילד.

יפעת שאשא ביטון: שיילך לייעוד שלו.

יפעת שאשא ביטון: אמרה גם הנציגה מביטוח לאומי, אתה מחזק אותה.

יפעת שאשא ביטון: תראי איזה חיזוק את מקבלת.

סימה אברהם: מדהים, פשוט מדהים.

סימה אברהם: אני אתן לך דוגמה למשפחה שמקבלת 5,000 שקלים, אבל היא צריכה לתת קורת גג לילד, היא צריכה לתת מזון לילד, היא צריכה לתת לו דברים בסיסיים כמו לבוש, אני לא יודעת אם נשאר לה הרבה כסף לחינוך, לצערנו הרב, וזה דבר שגורר דבר.

יפעת שאשא ביטון: ומים וחשמל וארנונה.

סימה אברהם: מים וחשמל וארנונה, הוצאות אין סופיות, כי רווחת הילד זה גם חינוך, אבל יש את הבסיס והיא הציגה פה יפה מאוד את הבסיס של מים ומזון.

סימה אברהם: אתה צודק, בעניין חינוך, אני חושבת שאנחנו צריכים לחבור יחד עם מערכת החינוך ולראות, מי שמקבל גמלאות מהמדינה איך - - -

יפעת שאשא ביטון: איך המדינה מתַגְברת.

יפעת שאשא ביטון: לגמרי.

יובל סער היימן: אני רק רוצה להגיד בקצרה שלא צריך לחנך אנשים שחיים בעוני, צריך להילחם איתם בעוני שלהם, וזה התפקיד שלנו.

יובל סער היימן: בסופו של דבר אנשים שחיים בעוני, גם ההורים של הילדים רוצים את טובת הילדים.

יובל סער היימן: הרבה מחקרים עשו על זה שהורים שגדלו בעוני אמרו 'אני רוצה עתיד אחר לילד שלי', השאלה איזה תנאים יש ואני חושב שזה התפקיד שלנו כחברה.

יפעת שאשא ביטון: נכון, צריך לעזור להם להילחם בזה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: אני רק אקרא לפרוטוקול ואחר כך, ורד, אני אתן לך לסכם ואני אסגור את הדיון.

יפעת שאשא ביטון: אני קובעת כי לפי סעיף 120 לתקנון, ככל שתהיה בקשה או שיעלה הצורך יימחקו מהפרוטוקול המפורסם לעיון הציבור פרטים מזהים של דוברים או של קטינים שעליהם דובר בדיון או בחלקים מסוימים של דברים שנאמרו לפרוטוקול, ככל שהדבר נדרש כדי להגן על עניינם של קטינים או ככל שהדבר נדרש לבקשת מי שהשתתף בישיבה אם העמדת הפרוטוקול לעיון הציבור עשויה לגרום לו נזק או לזולתו.

ורד וינדמן: אני רוצה להגיד כמה דברים שבעיניי הם משמעותיים והם עלו כאן בדיון.

ורד וינדמן: אני רק אגיד במשפט את מה שאני חייבת למען הפרוטוקול לומר, לצרף את קולי לקולות שהביעו מחאה על הקישור שנעשה בין עוני להשמה חוץ ביתית, אסור שיהיה קשר סיבתי, אפילו לא במשתמע.

ורד וינדמן: לגבי התפקיד של המדינה, אחד מכל שלושה ילדים עני או חי מתחת לקו העוני במשך תקופה מאוד משמעותית ואולי זו הטרגדיה הגדולה, שהנתונים לאורך השנים האחרונות לא משתנים.

ורד וינדמן: זה לא אפידמיה ולא צריך בשבילה תרופת פלא, זה עניין של מדיניות.

ורד וינדמן: נכון שהמדינה צריכה לעזור לאוכלוסיות במצוקה, אבל המדינה לפני הכול אולי צריכה להעמיק את השירותים שהיא מעניקה לאזרחים שלה במובן הזה שהשירותים יהיו אוניברסליים, איכותיים וחינמיים ולו העוני היה מפוצה בשירותים זמינים, ואנחנו מרבים לדבר על זה בוועדות השונות, בעיקר בוועדה לזכויות הילד, גם בהקשר של חינוך וגם בהקשר של בריאות, אז ההשלכות של העוני היו הרבה פחות חמורות.

ורד וינדמן: גם המשמעות של אוניברסליות של שירותים, זה בדיוק ההיפך משירותים סלקטיביים לעניים בלבד שעלולה להיות בהם הכתמה וגם חוסר יציבות ועמידות וגם סכנה של אי מיצוי זכויות.

ורד וינדמן: והדברים קשורים, אני רק אמנה אותם במשפט אחד בגלל קוצר הזמן.

ורד וינדמן: המועצה לשלום הילד כבר קוראת הרבה שנים לביטול תשלומי הורים.

ורד וינדמן: חינוך, צריך להחזיר את החינוך לשם של החוק, למשמעות המקורית שלו, שחינוך יהיה חינם כפי שהוא אמור להיות.

ורד וינדמן: לא הזכרנו פה, אבל זו הצעת חוק של יושבת הראש, הנושא של חינוך לגיל הרך, שיהיה מפוקח.

ורד וינדמן: זאת אומרת לא רק שיהיו שירותים מדינתיים לילדים בגיל הרך, שירותי חינוך, זה לא בייביסיטר, זה שירותי חינוך, שהם יהיו גם מורשים ומפוקחים ואיכותיים.

ורד וינדמן: הנושא של שירותים, שחלק מהם מופרטים ומיובשים, הנושא של טיפות חלב.

ורד וינדמן: אנחנו מרבים לעסוק בזמן האחרון במכונים להתפתחות הילד, התורים לבריאות הנפש, השירותים האוניברסליים שצריכים להיות זמינים, חינמיים ואיכותיים, ישפיעו משמעותית על ההשלכות של העוני ונדמה לי שזה לגמרי מדיניות של ממשלה שאנחנו צריכים לשאוף אליה.

ורד וינדמן: ודבר אחרון, תמשיכו להשמיע את קולכם.

ורד וינדמן: הדיון הזה, רוב היושבים פה הם בני נוער, תמשיכו להשמיע את הקול שלכם, אני חושבת שראיתם, לפחות כרגע, שיש מי שמקשיב ואני יכולה להבטיח בשמנו, המועצה לשלום הילד, שנמשיך להקשיב, הקולות שלכם משמעותיים ויש להם יכולת לשנות.

ורד וינדמן: אני שבה ומודה ליושבת הראש על קיום הוועדה כאן ובמסגרת המיוחדת הזאת לפרלמנט.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו עוד לא סיימנו כי אני צריכה לסכם באופן רשמי.

יפעת שאשא ביטון: אז תודה, ורד, וכן, אנחנו הגענו עד הנה כדי לפגוש אתכם, התלמידים, לשמוע אתכם ואת ההתייחסות שלכם לנושא הכואב הזה שנקרא עוני בקרב ילדים.

יפעת שאשא ביטון: אני מוכרחה לסיים בנימה שהיא קצת אופטימית, ואני אומר למה קצת אופטימית, כי אם אנחנו באמת קוראים לעומק את הדוח אז אנחנו רואים שבגדול בקרב ילדים תחולת העוני ירדה, ירדה משמעותית, אלא שהשנה הכניסו לתוך הבחינה הזו את הילדים הבדואים.

יפעת שאשא ביטון: אז זה לא אומר שאנחנו צריכים לשמוח, אנחנו צריכים להתייחס לאוכלוסייה הבדואית ולתת גם לה את המענים, אבל איפה האופטימיות?

יפעת שאשא ביטון: האופטימיות היא שכשהמדינה לוקחת אחריות ומקיימת תכניות נקודתיות וייעודיות לאוכלוסיות מסוימות אנחנו יכולים לסייע שם וזה אומר שאנחנו יכולים לעשות את זה וזה תלוי בנו והאחריות היא שלנו.

יפעת שאשא ביטון: זה נותן איזה שהוא פתח לתקווה שאם אנחנו באמת ניקח את הדברים בידיים אז אנחנו נצליח להוביל לשינוי גם בחברה הבדואית ובכלל להמשיך ולהעמיק את ההשפעה גם באוכלוסיות האחרות.

יפעת שאשא ביטון: אז עלו כאן מספר צעדים שנעשו, זה הנושא של צהרונים שדובר בו, החוג לכל ילד, מענק עבודה, שזה מס הכנסה שלילי כדי להוסיף עוד קצת בנטו של משפחות שמשתכרות מינימום, התכנית למשפחות חד הוריות, שגם כאן אנחנו ראינו בדוח שיש לזה משמעות מאוד גדולה, כי הן חלק מהאוכלוסיות שנמצאות בסיכון לעוני.

יפעת שאשא ביטון: נקודות זיכוי למס, קצבאות הנכים שמדוברות עכשיו.

יפעת שאשא ביטון: יש הרבה מאוד, יש שורה שלמה של צעדים שנעשים במשרדים שונים כדי לסייע לאוכלוסיות לצאת ממעגל העוני.

יפעת שאשא ביטון: אסור בתכלית האיסור, וחשוב לי שזה ייכתב, שעוני יהיה קשור בהוצאה של ילדים מהבית.

יפעת שאשא ביטון: יש לנו חובה כמדינה לסייע למשפחות האלה, להילחם איתם, לתת להם כלים, you name it, אבל להיות שם בשבילם כדי שהילדים יוכלו לגדול בתוך המסגרת המשפחתית ומשם לצאת ממעגל העוני ולצמצם את העוני בקרבם.

יפעת שאשא ביטון: אני מבקשת מכל אחד מהמשרדים, אנחנו בעיקר שמענו את הילדים, אבל כדי שיהיה לזה תוקף מסודר, משרד הרווחה ומשרד החינוך ומשרד החקלאות, שאגב מטפל בכל הנושא של הפזורה הבדואית, שייתנו לנו לוועדה את כל הצעדים העתידיים, לא מה נעשה, אלא מה התכניות העתידיות לצמצום העוני בקרב ילדים.

יפעת שאשא ביטון: ניתן להם שלושה חודשים?

יפעת שאשא ביטון: סביר, נכון?

יפעת שאשא ביטון: שלושה חודשים לקבל את כל הנתונים.

יפעת שאשא ביטון: גם ביטוח לאומי ומשרד בריאות.

יפעת שאשא ביטון: ואמירה מאוד מאוד חשובה, שתיכנס, בבקשה, לפרוטוקול, באמת לא עוזר שכל משרד עושה את עבודתו נאמנה בתוך חלקת האלוהים הקטנה שלו, אני חושבת שהגיע הזמן שהראייה תהיה מתכללת ושהמשרדים יתחילו להתכתב ביניהם בכל מה שקשור לטיפול בעוני.

יפעת שאשא ביטון: בסוף זאת אותה משפחה שצריכה לקבל את השירותים מהמדינה, היא לא יודעת לפרק את זה ליחידות והמשימה שלנו היא להיות שם.

יפעת שאשא ביטון: אז שיהיה באמת קשר בין המשרדים השונים בכל הקשור לטיפול במשפחות בעוני.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לכולכם.