ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 20, פרוטוקול מספר 659, 2018-06-26 10:41

יעקב מרגי: בוקר טוב, שלום לכולם, אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת, 26 ביוני 2018, י"ג בתמוז תשע"ח.

יעקב מרגי: הנושא: היערכות מערכת החינוך לתעשייה – 2030 – לציון יום התעשייה הישראלית כחול לבן.

יעקב מרגי: כולנו היום בסימן הצדעות.

יעקב מרגי: פתחנו את היום בהצדעה, בהוקרה והערכה למערך המילואים, תרומתו של צה"ל לשמירה על הערך הזה שנקרא צבא העם.

יעקב מרגי: לאחרונה יש הרבה קולות שמדברים, והצדענו והוקרנו, והיום אנחנו מצדיעים לתעשייה הישראלית כחול לבן.

יעקב מרגי: מותר לומר, להצדיע לתעשייה הישראלית כחול לבן זו לא בושה וצריך להכיר בערך, בתרומה, ולשמר, במיוחד בעידן הגלובליזציה והתחרויות, ואנחנו ערים למה שקורה מסביב.

יעקב מרגי: אני חושב שלמערכת החינוך יש תפקיד חשוב בעיצוב העתודה הטכנולוגית של מדינת ישראל.

יעקב מרגי: יש מהלכים שנעשים הן משרד החינוך והן במשרד העבודה בסוגיה הזו.

יעקב מרגי: יש התעוררות מחודשת.

יעקב מרגי: כולנו חוששים מלחזור לאותן הסללות שהיו בעבר, אבל יש התעוררות מחודשת שמביאה מכובדות גם כן.

יעקב מרגי: יש תרומה לא קטנה גם למשרד העבודה בסוגיה הזו.

יעקב מרגי: אני מוביל בדיונים למצוא את האיזונים בין שני המשרדים האלה שידעו לדבר על אחידות גם ברמות, בתכנים, ויכירו הדדית גם בהסמכות.

יעקב מרגי: מי שמכיר את ההתכתבויות ואת הדיונים, גם הוועדה מובילה דיונים בנושא הזה.

יעקב מרגי: אני מודה לחברי הכנסת שמובילים את היום הזה.

יעקב מרגי: אני אתן לכם לפתוח את הדיון.

יעקב מרגי: נמצא איתנו גם נשיא התאחדות התעשיינים, מר שרגא ברוש, ונפתח דיון.

יעקב מרגי: כמו כל דיון אצלי בוועדה, לא יהיה סיום הדיון ללא סיכום משמעותי שאיתו נצא לתוכנית עבודה בהמשך.

יעקב מרגי: חברי הכנסת, בבקשה.

מירב בן ארי: בוקר טוב ותודה אדוני היושב ראש.

מירב בן ארי: אנחנו מובילים היום, עופר שלח, איילת נחמיאס ורבין ואני את יום כחול לבן בכנסת.

מירב בן ארי: אנחנו נמצאים בכמה ועדות וב-13:30 השדולה.

מירב בן ארי: היום הזה נעשה כאן כל שנה, לפעמים פעמיים בשנה.

מירב בן ארי: יום כחול לבן הוא יום חשוב בעיניי.

מירב בן ארי: אני התעקשתי על הדיון הזה ואני מודה לך שהסכמת לקיים אותו.

מירב בן ארי: יש לי שני דברים עיקריים: אחד, היה גם דיון לפני כן עם הצבא ושאלתי את הנציגים של הצבא איך בעצם אנחנו עושים את החיבור.

מירב בן ארי: גם כאן לדעתי הנושא המרכזי זה בעצם החיבור של מערכת החינוך לתעשייה והאם אנחנו יודעים להשכיל לנצל מה שקורה במערכת החינוך היום כדי לטפח תעשייה.

מירב בן ארי: אין ספק שהמצב כיום, אני מניחה שיהיו כאן אנשים שיתבטאו בצורה יותר חמורה ממני, המצב קשה מאוד בעיקר בעניין הזה של החינוך הטכנולוגי.

מירב בן ארי: יש ניסיונות בשנה-שנתיים האחרונים למתג אותו ברמה גבוהה מאוד.

מירב בן ארי: אנחנו רואים את זה גם בתקשורת, אנחנו רואים את זה באמת בחינוך אחר, לחינוך טכנולוגי.

מירב בן ארי: עדיין הרבה פעמים אנחנו שומעים ביטויים כמו הסללה, כל מיני ביטויים שאנחנו מעדיפים היינו שהחברה הייתה מתנהלת אחרת, שהחברה הייתה מבינה את חשיבות החינוך הטכנולוגי.

מירב בן ארי: אני מסיירת במפעלים.

מירב בן ארי: כל שבוע כמעט אני נמצאת במפעל אחר.

מירב בן ארי: אני מדברת עם העובדים.

מירב בן ארי: בדיוק היה לי דיון על זה ביום ראשון, הייתי אשקלון במפעל של קרלסברג.

מירב בן ארי: פשוט הדהים אותי העניין הזה שאנשים עובדים 30 שנה, 20 שנה, אוהבים את מקום העבודה שלהם, נהנים.

מירב בן ארי: אני מדברת עם העובדים.

מירב בן ארי: הוא אומר לי, אני נהנה, אני אוהב פה, זו המשפחה שלי, ולמרות הזאת, אתה חוזר לבתי הספר, אתה חוזר לחבר'ה, אתה לא רואה באמת את אותם אידיאלים כמו שאנחנו רואים את המבוגרים, אז אני מאוד מקווה שהדיון יהיה היום פרקטי, יעסוק בקשר.

מירב בן ארי: אנחנו נשאל שאלות גם בעיקר את משרד החינוך כדי באמת לראות אם אנחנו מתקדמים לשם.

מירב בן ארי: אני אישית באמת, וגם מה שרואה בשלוש שנים שאני יו"ר השדולה, אני מבינה את החשיבות הקריטית בין החינוך והלימוד בבית ספר לבין התעשייה הישראלית.

מירב בן ארי: תודה.

יעקב מרגי: עפר.

עפר שלח: תודה אדוני היושב ראש.

עפר שלח: תראו, הכותרת של הדיון הזה היא - מערכת החינוך נערכת לתעשייה של 2030.

עפר שלח: אני הייתי מחליף את זה במערכת החינוך צריכה להיערך לישראל של 2030, כי כשאנחנו מסתכלים על מה שיקרה כאן בעשורים הקרובים, וזה לפתחינו בכל המובנים אם לא קורה כבר, יקרו שני דברים שתהיה להם השלכה על עולם התעסוקה של כולנו ובוודאי על התעשייה, והם קורים בעת ובעונה אחת.

עפר שלח: אחד, זה ההשתנות הדמוגרפית במדינת ישראל, העובדה שכמו כל העולם המערבי, אולי פחות ממנו, אבל כמו כל העולם המערבי אנחנו בתוך אוכלוסייה שהיא הולכת ומזדקנת מהסיבה הברוכה שאנשים חיים יותר זמן, והשני שהוא בוודאי רלוונטי לתעשייה זה התמכנות עולם העבודה.

עפר שלח: זו הסוגיה שאנחנו עומדים אל מול העולם, וישראל היא מדינה טכנולוגית, מדינה מובילה בטכנולוגיה, אל מול עולם שבו מכונות יתפסו יותר ויותר מקומות עבודה שהיום מאוישים על ידי בני אדם, ומהצד השני, בני האדם יצטרכו ללמוד לעבוד בתוך העולם הזה ואנחנו נצטרך לדאוג להקנות להם את הכישורים.

עפר שלח: אני, את שני הדברים האלה שאמרתי, לא רואה אותם כאיום, אני רואה אותם כהזדמנות, והם במיוחד הזדמנות למדינת ישראל.

עפר שלח: אנחנו מדינה צעירה יחסית.

עפר שלח: אנחנו עושים הרבה ילדים בכל המגזרים, בוודאי יחסית לעולם המערבי, ואנחנו מדינה מתקדמת מבחינה טכנולוגית, עם אוכלוסייה שהיא גמישה והיא נבונה והיא יכולה להסתגל ויש לה יכולת של הסתגלות הרבה יותר גדולה מאשר מדינות אחרות.

עפר שלח: אם אנחנו את הדברים האלה, את ההכרה של ההשתנות הזאת של העולם, נבין שזו הזדמנות, אם אנחנו נבין שזו הזדמנות לקחת את מערכת החינוך הישראלית ודרכה להזרים חינוך שהוא מכוון לעבודה בתוך העולם הטכנולוגי החדש, לעבודה בתוך תעסוקה שבה אנשים יחליפו מקומות תעסוקה וישנו אותם לאורך חייהם, לעבודה שבה אנחנו אומרים שבכל הסוגים של התעשייה, לא רק ההייטק הישראלי כמו שהוא בא לידי ביטוי היום, שהוא הייטק של אפליקציות ותוכנה וכן הלאה, אלא גם השילוב שלו עם העולם של החומרה שהוא בסופו של דבר העולם שיספק מקומות תעסוקה, והעולם שיגדיל את התוצר והעולם שייקח את ישראל למקומות שבה יהיו לא רק חברות הייטק שעושות אקזיט אלא גם מפעלים גדולים שמחזיקים הרבה מאוד מקומות תעסוקה בכל מקום בארץ.

עפר שלח: אם אנחנו נדע לעשות את זה, התעשייה הישראלית והכלכלה הישראלית יובילו את ישראל למקומות שאנחנו לא חולמים עליהם היום, והדבר הזה מתחיל מתוך מערכת החינוך, מתוך האדפטציה שמערכת החינוך צריכה לעשות, וזאת הקריאה שאני חושב שצריכה לצאת מפה היום.

עפר שלח: אנחנו צריכים להכיר בהזדמנות הזאת ואנחנו צריכים לדאוג שמערכת החינוך הזו תעמיד את הדור שייקח את ישראל אל תוך האתגרים של המחר ל-2030 ומעבר לזה.

עפר שלח: תודה רבה.

יעקב מרגי: תודה רבה, עפר.

יעקב מרגי: איילת, בבקשה.

איילת נחמיאס ורבין: תודה רבה, ותודה רבה לחבריי, לשרגא ברוש, לשלום זיידלר ובעיקר באמת למירב בן ארי ועפר שלח שאנחנו משתדלים לעשות עבודה טובה בנושא של תעשייה כחול לבן.

איילת נחמיאס ורבין: יש לא אחת אירועים מטלטלים סביב התעשייה, אבל אני רוצה להגיד הבוקר, ובדרך כלל אני משתדלת לא להתריס אצלך בוועדה, אבל האמת היא, חבר הכנסת מרגי, פשוט נמאס.

איילת נחמיאס ורבין: נמאס לי מהכותרות המפוצצות, נמאס לי מההבטחות.

איילת נחמיאס ורבין: אני באה מתעשייה.

איילת נחמיאס ורבין: אני יודעת מה זה למצוא עובדים.

איילת נחמיאס ורבין: אני יודעת מה זה שאתה צריך להתמודד עם תוצאות סוף שנה שלך ואתה אומר לעצמך, מה יהיה עם הפריון?

איילת נחמיאס ורבין: פריון של עובדים במשק, לא פריון נשי.

איילת נחמיאס ורבין: זה פשוט לא יכול להיות העניין הזה.

איילת נחמיאס ורבין: לא מבינים שכל התעשייה הישראלית, אגב, כולל ההייטק, נשענת על היכולת שלנו לייצר אנשים שרוצים, מסוגלים, מוכנים ויודעים מה החשיבות של התעשייה הישראלית בתוך הכלכלה, ואני אומרת לך באמת, עם כל הכבוד, לא נטו תעשייה, שאני חושבת שהיא תוכנית חשובה ולא דברים אחרים.

איילת נחמיאס ורבין: אם אנחנו לא נעשה תוכנית חירום לאומית כדי לעודד אנשים ללכת לתעשייה, לא יהיה מי שיעבוד בתעשייה הישראלית.

איילת נחמיאס ורבין: אני לא יודעת לספור כמה דיונים, חברת הכנסת בן ארי ועפר שלח וחברי כנסת אחרים פה הובלנו בנושא של חינוך טכנולוגי.

איילת נחמיאס ורבין: חינוך טכנולוגי זה לא הסללה, זה לא עלבון, זה לא משהו רע.

איילת נחמיאס ורבין: היו בעבר אירועים לא טובים, זה נכון, אני לא מתעלמת מהם, אני לא מזלזלת בהם.

איילת נחמיאס ורבין: אני לא חושבת שלא חשוב להזכיר אותם.

איילת נחמיאס ורבין: חשוב להזכיר אותם.

איילת נחמיאס ורבין: אסור לעשות את זה שוב ככה.

איילת נחמיאס ורבין: לצד זאת, לא יכול להיות שאנחנו נהיה שבויים בקונספציה הזאת.

איילת נחמיאס ורבין: לנהל מוסך היום, עם כל הכבוד, זה צריך בן אדם עם ראש טכנולוגי מטורף, אבל תמיד נותנים את הדוגמא הזאת שהבן שלך ילך להיות פחח.

איילת נחמיאס ורבין: לא.

איילת נחמיאס ורבין: שהבן שלך ילך להיות מתכנת וילך לעבוד במפעלים המדהימים שיש במדינת ישראל, שאלמלא הגאונות והיזמות שהייתה בהם, הטכנולוגית והרבה מאוד מהרעיונות מגיעים מהעובדים בתוך התעשייה, פשוט לא הייתה מצליחה לשרוד, לא הייתה מצליחה להתפתח, ואנחנו חייבים, חבר הכנסת מרגי, כי אתה בן אדם מעשי ואני מאוד מעריכה את זה.

איילת נחמיאס ורבין: אני ממש מבקשת ממך שאנחנו או נפנה למשרדי הממשלה שממילא נוכחים כאן, ואני מכירה את האנשים ובאמת יש לי הערכה לעבודה שלהם, אבל אני אומרת לך בסופו של דבר, שכל זמן שהמערך הטכנולוגי ומערך המכללות לא יהיה במשרד החינוך, לא יתייחסו אליו באותה מידה של רצינות.

איילת נחמיאס ורבין: לא יעזור שום דבר.

איילת נחמיאס ורבין: אנחנו צריכים לקחת את זה על עצמנו, חבר הכנסת מרגי, כמשימה ארוכת טווח, גם אם היא לא תקרה בשנה הקרובה, אבל שהיא תקרה בשנתיים-שלוש הקרובות, ולעשות את השינוי הזה, אחרת לצערי אנחנו נמצא את עצמנו פה בעוד כמה שנים מבכים את דעיכתה המוחלטת של התעשייה הישראלית.

איילת נחמיאס ורבין: תודה רבה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: שרגא.

שרגא ברוש: תודה רבה.

שרגא ברוש: אדוני היושב ראש, חברי כנסת, תודה רבה על הדיון הזה.

שרגא ברוש: פעמיים תודה רבה, כי הוא נעשה ביום החשוב הזה, כחול לבן, תעשייה ישראלית.

שרגא ברוש: אני רוצה לומר לך, אדוני היושב ראש, שכשאנחנו מדברים על התעשייה הישראלית, אנחנו מדברים בראש ובראשונה היום על חינוך טכנולוגי.

שרגא ברוש: אם אנחנו דיברנו לפני 20-30 שנה להגדיל את הייצוא, דיברנו על הרבה דברים, היום אני אומר לך, אנחנו מדברים על החינוך הטכנולוגי, ולמה זה?

שרגא ברוש: אנחנוו מפסידים יום-יום, שעה-שעה נתחים בשוק העולמי.

שרגא ברוש: אנחנו מדינת יצוא, אבל כשהדולר הוא דולר כפי שהוא היום והיורו הוא יורו כפי שהיום, ומי שחושב שזה זמני, הוא טועה.

שרגא ברוש: לשמחתי, הכלכלה הישראלית חזקה ולכן השקל חזק, והשקל חזק והוא עוד יהיה חזק הלאה, ולכן אנחנו צריכים לטפל בגורמים האחרים שיאפשרו לנו לשפר את כושר התחרות.

שרגא ברוש: הגורם הזה זה הפריון.

שרגא ברוש: כשאתה מדבר על העלאת הפריון, אתה בראש ובראשונה מדבר על החינוך הטכנולוגי, כי לקנות מכונה חדשה, אז תחכה שמונה חודשים, תקבל את המכונה.

שרגא ברוש: מי יפעיל את המכונה?

שרגא ברוש: זה לוקח עשר ו-12 שנה להכשיר את הבן אדם שידע להוציא מהמכונה החדישה הזאת את המיטב.

שרגא ברוש: אנחנו נוהגים כולנו במכוניות חדשות ומודרניות.

שרגא ברוש: מה אנחנו משתמשים מהטכנולוגיה של המכונית?

שרגא ברוש: כלום.

שרגא ברוש: אנחנו יודעים להדליק את הרדיו, להדליק את המזגן, לאותת ולעצור.

שרגא ברוש: זהו.

שרגא ברוש: המכונית יודעת לעשות דברים שאנחנו בכלל לא מבינים ולא זוכרים איך נגיב לאפליקציות האלה בתוך הרכב.

שרגא ברוש: כשאתה מדבר על מכונה, זה אומר שכל אותם דברים מאפשרים לך להוציא מהמכונה את המרב ואת המיטב.

שרגא ברוש: אנשים שהם לא טכנולוגיים, לא יודעים.

שרגא ברוש: יודעים ללחוץ על ה-on/off, המכונה מתחילה לעבוד ובזה זה נגמר.

שרגא ברוש: משרד החינוך, אדוני היושב ראש, לקח על עצמו בצורה מאוד רצינית את הנושא.

שרגא ברוש: גם בתוכנית נטו תעשייה מאות מיליונים מושקעים בחינוך, אבל היות וזה תהליכים ארוכים והיות ולא גוזרים סרטים מחר בבוקר וגם לא בעוד שנתיים וגם לא בעוד שלוש, לכאורה יש מעט מאוד כאלה שהם שרופים על הנושא הזה ולא מוכנים לוותר, ולכן אדוני היושב ראש, אם אתם לוקחים על עצמכם, תוך כדי הבנה, שזה לא בקדנציה הזאת, זה גם לא בקדנציה הבאה, אבל זה העתיד של מדינת ישראל, אני אומר לכם, אתם עושים מעשה של חסד לעם ישראל.

שרגא ברוש: הדבר השני זה יכולת ההשתכרות.

שרגא ברוש: יכולת ההשתכרות גודלת ככל שההשכלה גודלת.

שרגא ברוש: השכר הממוצע בתעשייה, אדוני היושב ראש, זה 14,000 שקל, כשהשכר הממוצע במשק הוא 10,000 שקל.

שרגא ברוש: זה לא סתם.

שרגא ברוש: אנחנו משלמים, כי אנחנו מקבלים, ואנחנו מקבלים איכות, מקבלים פריון, ואז אנחנו משלמים, ומי שמרוויח 14, חי יותר טוב ממי שמרוויח 7.

שרגא ברוש: הילדים שלו מקבלים עוד פעם חינוך יותר טוב.

שרגא ברוש: זה המעגל שאליו אנחנו צריכים להיות ולהגביר.

שרגא ברוש: דבר שני זה הסטארט אפים.

שרגא ברוש: כולנו נהנים.

שרגא ברוש: אתה מסתובב בעולם, נותנים לך שבחים כאילו אתה המצאת את הגלגל, אבל כשאני יושב ביני לבין עצמי, יש כרגע 5,000 סטארט אפים בישראל.

שרגא ברוש: אני רוצה לראות כל שנה עשרה מהם הופכים להיות מפעלים.

שרגא ברוש: אני לא נהנה מזה שמישהו עשה איזשהו אקזיט ושם 30, 40, 100 מיליון דולר בכיס, כי לו ולמשפחתו טוב, אבל כמה מקומות עבודה הוא יצר?

שרגא ברוש: עוד אפליקציה בגוגל?

שרגא ברוש: עוד אפליקציה במקום אחר?

שרגא ברוש: ולכן האיזונים צריכים להישמר.

שרגא ברוש: זה בסדר לעשות אקזיטים, זה טוב שיהיו סטארט אפים, אבל לקחת את הסטארט אפים, את אותם דברים מוכשרים, אותם דברים שהמדען, דרך אגב, תומך בהם בכסף לא קטן בתחילת דרכם, וכשהם כבר הופכים להיות מוצר, הם נמכרים החוצה.

שרגא ברוש: אני רוצה את הדוגמא של מובילאיי, שבאה חברה כמו אינטל, שמה כסף ובאותו יום מובילאיי התחילה לגדול בארץ ושכרו מקומות וקלטו עובדים.

שרגא ברוש: זאת הדוגמא של צמיחת התעשייה.

שרגא ברוש: אנחנו מבינים שהתעשייה משנה פניה.

שרגא ברוש: אנחנו כבר לא בתעשייה של לפני 40 שנה, ואז לא היינו בתעשייה של לפני 80 שנה, וברור שבעוד עשר שנים נהיה בתעשייה אחרת מאשר לפני עשר שנים, אבל אם לא נפתח אותה פה ונקדש את התרבות האקזיט וזה רק מה שיהיה מול עינינו, אנחנו פשוט מאוד נישאר מול שוקת שבורה, לכן לוועדה הזאת יש כמעט תפקיד היסטורי, הייתי אומר, ליזום, לפקח ולהכריח את האנשים לעשות את הדברים בדרך הנכונה.

שרגא ברוש: תודה רבה לכם.

יעקב מרגי: תודה רבה.

יעקב מרגי: לפני שנעבור למצגת, אנחנו כמעט היינו בפני שוקת שבורה.

יעקב מרגי: אם לא גלי העלייה הברוכים בשנות ה-90, היינו אומרים שאנחנו מדברים על שני עשורים אבודים בתעשייה, אבל נגמרה עונת המלפפונים שהתעשייה והחברה הישראלית נהנתה מזה, ומה לעשות, גם העולים האלה כבר פורשים ממעגל התעסוקה.

יעקב מרגי: אני חושב שהצורך הזה מתכתב לאו דווקא עם האתגרים שהצבת, שרגא, בדוחות רבים.

יעקב מרגי: מובילה את זה חברתך מהסיעה, עליזה לביא.

יעקב מרגי: אנחנו לא במקום טוב במערכת החינוך בהכנת הדור הבא לצרכים של העתיד.

יעקב מרגי: אנחנו אלופים בהוראה פרונטלית ובאותה שיטה.

יעקב מרגי: אנחנו לא מעניקים לילדים שלנו את הכלים, וחבל, והילדים האלה, הבנים האלה מוכיחים לנו שלושה חודשים אחרי שיוצאים ממערכת החינוך, שאילו רק נתנו להם את הכלים כמו שצה"ל נותן, ופתאום הם מקבלים אחריות על חיי אדם, על סכומי עתק, על טכנולוגיות עתירות ידע.

יעקב מרגי: צריך קצת פתיחות, קצת לסמוך.

יעקב מרגי: אני לא מוצא את הפרטנר.

יעקב מרגי: אני מדבר על זה בדיונים.

יעקב מרגי: אני מהחבר'ה שנמאס להם לשמוע את זה.

יעקב מרגי: אני אומר את זה, תסלחי לי גבירתי, תסלח לי מנהלת הוועדה.

יעקב מרגי: הבן שלי סיים י"ב ואני סיימתי י"ב לפני 41 שנים.

יעקב מרגי: מערכת השעות שלו, מערכת השעות שלי כמעט זהה, ואני שואל, מה, לא השתנה כלום?

יעקב מרגי: ואנחנו יכולים להרשות לעצמנו והוכחנו בתחומים אחרים.

יעקב מרגי: ואלק, תיפתחו כבר.

יעקב מרגי: המפמ"רים, נדאג לכם, נשקיע בכם.

יעקב מרגי: את אותה מערכת שכל הורה רוצה, שתסמוך על התלמידים ותיתן את הדחיפה הזו.

יעקב מרגי: התעשייה היא אתגר.

יעקב מרגי: זו לא הסללה.

יעקב מרגי: מי שמכיר את התעשייה של היום, זו לא הסללה.

יעקב מרגי: בבקשה, גבירתי, רק תציגי את עצמך.

טל לוטן: ד"ר טל לוטן, אני אחראית על התחום של חינוך טכנולוגי, הכשרה והשכלה טכנולוגית, בהתאחדות התעשיינים.

טל לוטן: אני אציג איך התפיסה שלנו שמערכת החינוך צריכה להיערך לתעשייה של 2030.

טל לוטן: (הצגת מצגת) התעשייה הישראלית היא תעשייה מתקדמת.

טל לוטן: אנחנו מדברים על תחום התעופה, אלקטרוניקה, תוכנה, תקשורת, סייבר, כימיה, ביוכימיה, אנרגיה, גז, תחום המים ואיכות סביבה, כמובן כל התחום של הפרמצבטיקה, רובוטיקה וננו טכנולוגיה.

טל לוטן: אנחנו מדברים על תעשייה הכי מתקדמת.

טל לוטן: אלה הענפים שהיום ב- state of gard של התעשייה הישראלית ואנחנו מניחים שהם יהיו גם בשנים הבאות.

טל לוטן: התעשייה הישראלית עוברת היום מהפכה למה שאנחנו מכנים המהפכה התעשייתית הרביעית.

טל לוטן: אנחנו מדברים על אימוץ טכנולוגיות ברובוטיקה, מתקדמות, הנושא של שילוב תקשורת ואינטרנט, על תהליכי דיגיטציה מואצים, שימוש בבינה מלאכותית, הכול במהלך, הכול במהלך תהליכי הייצור והניהול.

טל לוטן: אתם יכולים לראות פה את מערכי האוטומציה, רובוטיקה בשרשרת הייצור, יצור בהדפסה תלת מימד, כתוצאה מזה רכבים אוטונומיים, חנויות וירטואליות.

טל לוטן: אנחנו מדברים באמת על שינוי של שוק העבודה ועל שינוי של העובדים שאנחנו מתבקשים לטפח ולעבוד בתעשייה על הייצור ועל האחזקה.

טל לוטן: אין ספק שכל התעשייה והמשק משתנה בכלל.

טל לוטן: המחקרים מעידים על כך שסוגי המקצועות שנמצאים היום בסיכון זה מקצועות שניתן להפוך אותם לממוחשבות.

יעקב מרגי: אני רואה שאתם ערניים לשיח המגדרי.

יעקב מרגי: אפילו את היצירה של לאונרדו דה וינצ'י עיצבתם מחדש.

טל לוטן: כי אגב, זה חלק מהבעיה.

טל לוטן: ההערה הייתה במקום.

טל לוטן: שמתם לב שהתלבשתם היום אותו דבר, סתם לתשומת לבכם, כחול לבן.

מירב בן ארי: כי אנחנו ביום כחול לבן.

טל לוטן: גם אני לבשתי כחול לבן, אבל לא בכחול.

יעקב מרגי: תאמיני לי, קמתי, לקחתי, שמתי.

יעקב מרגי: זה לקח לי ארבע דקות.

יעקב מרגי: אצלכן זה שעה וארבעים דקות.

טל לוטן: אצלי לא, כי זה חלק מהסוגיה, זה שנשים לא נכנסות לתעשייה.

יעקב מרגי: תראי, הערה כזאת שלי, שולית, חצי דיון.

טל לוטן: אנחנו רואים שמקצועות שבאמת אפשר להפוך אותם, שיש להם אלגוריתמים, הם נמצאים בסיכון לעומת המקצועות של יצירתיות, אינטליגנציה רגשית, אלה המקצועות שקשה יותר לממכן אותם, זבנים, קופאים, כמו שראינו, נהגים, אלה המקצועות בסיכון לעומת המקצועות שאינם בסיכון גבוה, שזה בריאות, סעד, חינוך.

טל לוטן: בתעשייה אנחנו רואים שחלק מהמקצועות כבר נמצאים בתהליכים של מיכון ואוטומציה.

טל לוטן: אנחנו מדברים על רובוטיקה לאריזה, אנחנו מדברים על רובוטיקה לריתוך, שישנו כבר את כל מי שמתפעל אותם.

טל לוטן: טרלידור הכניסו רובוט לריתוך ואם היה מפעיל, היה רתך, היום מהנדס מכונות מאורט בראודה מפעיל את המערכת, כך שאנחנו למעשה עוברים על איזה שהם שינויים מאוד דרמטיים בעולם העבודה.

טל לוטן: בינתיים המחסור שלנו ומה שמעכב אותנו כמו ששרגא ברוש דיבר, הנושא של המחסור בעובדים מקצועיים.

טל לוטן: אנחנו רואים שלאורך השנים כ-88% מכלל המעסיקים מצביעים על קושי גדול בעובדים טכנולוגיים מקצועיים ו-33% מהם מדברים על קושי גדול מאוד.

יעקב מרגי: אם משרד החינוך היה יודע לדבר עם משרד העבודה ושיתופי פעולה ולא כל אחד בחלקת האלוהים הקטנה שלו, הייתם רואים את הפירות לא ב-2030, בשנים הקרובות.

יעקב מרגי: יש פוטנציאל אדיר שיכול לצאת.

יעקב מרגי: יש עדיין הרבה בוגרים של מערכת החינוך ללא תעודה משמעותית.

יעקב מרגי: גם אם הם סיימו י"ב עם תעודת בגרות כזו או אחרת, יש הרבה שהם בלי תעודה כלשהי משמעותית, ועם שיתופי פעולה של שני המשרדים, הרמתי לו להנחתה, להתייחסות בהמשך הדיון.

טל לוטן: אני מניחה שעופר רימון ידבר על זה.

טל לוטן: אנחנו יכולים לראות מאיפה מגיע הקושי שלנו, יחס בין היצע לביקוש.

טל לוטן: אנחנו רואים שעל כל עובד מקצועי בתעשייה יש עובד אחד פוטנציאלי.

טל לוטן: יכול להיות שחסר בחדרה והוא נמצא באילת, ולעומת מנהלים שעל כל עובד שחסר, מנהל, יש לנו כשמונה-שישה מנהלים ומכאן הקושי שלנו והתחושה של המחסור האקוטי.

איילת נחמיאס ורבין: אבל גם מנהלים כבר אין.

טל לוטן: גם שם כבר חסר כי אנחנו צריכים מנהלים אחרים.

טל לוטן: אנחנו מדברים על אלפים של עובדים שחסרים בתעשייה.

טל לוטן: זה לא כולל 10,000 בתחום ההייטק, מהנדסים, הנדסאים, מפעילי מכונות, רתכים, אנשי אחזקה.

טל לוטן: הצפי שלנו שמ-2017 – 2026 יפרשו מהתעשייה 74,000 עובדים, מתוכם כשליש עובדי ברית המועצות שלעבר שהם אלה שבעצם הצילו את התעשייה ואנחנו יודעים מהנתונים האלה.

טל לוטן: זה פוגע לנו בפריון.

טל לוטן: אנחנו יכולים לראות שהפריון של התעשייה הישראלית הוא 46% פחות מארצות הברית ו-34% פחות ממדינות הבנצ'מרק, שזה אירלנד, שבדיה, הונגריה ופינלנד.

יעקב מרגי: זה התורם המרכזי לכך שישראל מופיעה ברמת פריון נמוכה?

טל לוטן: המחסור בכוח אדם והחדשנות.

טל לוטן: למעשה פה אנחנו מדברים על הלופ הזה שבו אנחנו נמצאים.

טל לוטן: מצד אחד חסר לנו אלפי עובדים טכנולוגיים, פוגע לנו בפריון.

טל לוטן: כדי להעלות את הפריון אנחנו צריכים חדשנות.

טל לוטן: כדי חדשנות אנחנו צריכים כוח אדם, אז אנחנו נמצאים באותו לופ שאנחנו מדברים עליו, שמה הפתרון כמו שאנחנו רואים אותו.

טל לוטן: גם בכמות, חסרים לנו עובדים, באיכות וברלוונטיות של התעשייה, לוודא שמה שהם לומדים רלוונטי לעולם העבודה.

טל לוטן: אנחנו מדברים על תוכנית אסטרטגית לטיפוח הון אנושי טכנולוגי לתעשייה בכמות, באיכות וברלוונטיות שקודם כול מתחילה בטווח הארוך בחינוך הטכנולוגי בתיכון, אבל למעשה כדי להתחיל בתיכון, אנחנו מדברים כבר על חשיפה למדע וטכנולוגיה בגיל הרך, מגני הילדים, דרך יסודי, חטיבות ביניים ועד תיכון.

טל לוטן: זו התוכנית האסטרטגית שאנחנו מובילים קודם כול עם משרד החינוך.

טל לוטן: הטווח הבינוני זה השכלה טכנולוגית להכשרת טכנאים/הנדסאים ולמהנדסים.

טל לוטן: חסר לנו גם מהנדסים, אלפים, וגם שם צריך לתת זרקור ולטפל בצורה משמעותית.

טל לוטן: הטווח הקצר זה הכשרות מקצועיות קצרות מועד גם בתפיסה של lifelong learning משום שכל הזמן אנחנו צריכים למעשה לדבר על הכשרת עובדים, ובואו נראה למה.

טל לוטן: מה הם המאפיינים של התעשייה הישראלית?

טל לוטן: קודם כול אמרנו תעשייה מתקדמת, עתירת טכנולוגיה.

טל לוטן: אנחנו צריכים לפחות ברמה של טכנאים.

טל לוטן: השינויים דינמיים בתהליכי העבודה.

טל לוטן: אנחנו צריכים שהפרט, כל הזמן תהיה לו יכולת ללמוד לבד, למידה עצמית, ובמקביל, למידה מתמדת, מה שנקרא lifelong learning, שיהיו מנגנונים שיאפשרו לאנשים תוך כדי עבודה, במימון המדינה, ללמוד לאורך החיים שלהם, כי זה לא נגמר בפעם אחת.

טל לוטן: אנחנו מדברים על כניסה של ענפי תעשייה חדשים ולכן אנחנו צריכים כל הזמן לעדכן את תוכניות הלימודים ושיהיו לנו מנגנונים של המדינה לזיהוי צרכים, מה המקצועות הנדרשים, איך אנחנו יכולים להכשיר אליהם.

טל לוטן: אנחנו מדברים על תחרות בשוק העבודה ולכן אנחנו צריכים שהתלמידים מגיל הרך, להכשיר אותם לחדשנות, לחשיבה מחוץ לקופסה, ליזמות, לחינוך פיננסי.

טל לוטן: אנחנו מדברים על גלובליזציה.

טל לוטן: אנחנו צריכים שהעובדים, יהיו להם שפות ככלי עבודה בכל הרמות, אנגלית ברמה גבוהה, תרבויות.

טל לוטן: אנחנו מדברים צוותים בינתחומיים לפיתוח, ואנחנו צריכים כישורים של שיתוף פעולה.

טל לוטן: בנוסף, המיומנויות שמדברים עליהם גם זה קבלת החלטות בתנאי אי ודאות, חשיבה ביקורתית ועוד.

טל לוטן: אנחנו מדברים על תוכנית אסטרטגית שמדברת על זיהוי צרכים בצורה של עולם העבודה העתידי, רצף – תיכון, הכשרה בצבא, טכנאים, הנדסאים ומהנדסים.

טל לוטן: אנחנו מדברים על מיומנויות וכישורים ועל למידה לאורך החיים.

טל לוטן: החינוך הטכנולוגי בעולם, כמו שאמרנו, זה למעשה המנוף לכלכלת הידע המובילה.

טל לוטן: אנחנו רואים שבגרמניה 50%, באוסטריה 70%.

טל לוטן: אנחנו בישראל היום כ-40%.

טל לוטן: לשמחתנו, אנחנו יודעים שהייתה ירידה דרמטית מ-70% ל-52% אבל לאורך השנים, מ-2010 אנחנו רואים עלייה מתמדת של החינוך הטכנולוגי.

טל לוטן: הפעילות נמרצת.

טל לוטן: זה נתונים של משרד החינוך, עם משרד החינוך, להעלאת היקפי הלומדים גם בלחץ ואנחנו רואים שהעלייה היא כל הזמן.

טל לוטן: אני פה לא אכנס זום-אין.

טל לוטן: עופר למעשה ירחיב, אבל הפעילות שאנחנו עושים עם משרד החינוך והתוכנית האסטרטגית מדברת על הגדלת היקפי הלומדים בחינוך הטכנולוגי, על חשיפה לתעשייה מגיל הרך לחדשנות, ליזמות.

טל לוטן: אנחנו מדברים על פיתוח הסמכות.

טל לוטן: אתה אמרת שיש כאלה שמסיימים בלי מקצוע או עם בגרות.

טל לוטן: אפשר גם וגם.

טל לוטן: אני מניחה שעופר ידבר על זה, על הסמכות מקצועיות בצד תעודת בגרות, מרכזים טכנולוגיים עתירי טכנולוגיה שמשמשים בבוקר לצעירים, בערב למבוגרים, התנסות מעשית במשך הלימודים, שתלמידים מתנסים וחווים מה זו התעשייה, ואפשר לעשות שם פרויקטים, ושינוי התדמית שעופר יציג.

טל לוטן: אנחנו עושים שינוי תדמית, כי חלק, עדיין התפיסה, ראינו את הענפים של התעשייה הישראלית.

טל לוטן: לא כולם יודעים ונתפס להם שהתעשייה הישראלית היא משהו אחר.

טל לוטן: אנחנו צריכים לפעול להשכלה הטכנולוגית.

טל לוטן: אין ספק שאנחנו חייבים ואנחנו לשמחתנו נמצאים היום בעיצומה של רפורמה להשכלה הטכנולוגית בהחלטת ממשלה שאומרת, היבט מבני, חיזוק המועצה להשכלה טכנולוגית עם מעסיקים.

טל לוטן: אנחנו מדברים על היבט של תוכניות לימודים רלוונטיות, על רצף של טכנאים, הנדסאים, הנדסאים עם תואר.

טל לוטן: אנחנו מדברים על התנסות של תלמידים להתמחות כחלק מובנה מתוכנית הלימודים.

טל לוטן: אותו דבר צריך לעשות עם השכלה גבוהה.

טל לוטן: כן, צריך לטפל גם בהשכלה הגבוהה שלא תהיה מגדל השן, שתהיה רלוונטית, שמסלולי ההתמחות וההתנסות יהיו רלוונטיים, שמספר הסטודנטים, להגדיל אותם בהנדסה ובמחשבים לפי הצרכים ויחד עם המעסיקים ולעשות קשר של מכוני מחקר, של לחבר את האקדמיה לתעשייה.

יעקב מרגי: השאלה אם יש שיח עם המוסדות להשכלה הגבוהה?

יעקב מרגי: אנחנו שומעים פעם אחר פעם גם מהסטודנטים, אמנם הם בדרכם לתואר אבל מה שהם לומדים לא רלוונטי למה שהם יעשו.

טל לוטן: אז זה נכון שהמכללות הטכנולוגיות, אורט בראודה, הן הרבה יותר - - -

יעקב מרגי: קשובות.

טל לוטן: מבינות שזכות הקיום שלהן, שהבוגרים יהיו רלוונטיים, יהיה להם מקומות תעסוקה.

טל לוטן: האוניבסיטאות עדיין חיות במגדל השן.

יעקב מרגי: השאלה אם אתם יודעים לנהל שיח?

טל לוטן: אנחנו בתהליכים של שיח יותר נקודתי, לא ברמת מל"ג, אבל אנחנו שם גם בפעילות.

יעקב מרגי: אל תיתלו תקוות במל"ג.

יעקב מרגי: המל"ג לא יתערב להם בתכנים.

יעקב מרגי: רק עם ראשי האוניברסיטאות.

יעקב מרגי: אני בזבזתי שלוש שנים לנסות לחנך את המל"ג.

יעקב מרגי: לא הצלחתי.

יעקב מרגי: תלכו ישר לראשי האוניברסיטאות.

יעקב מרגי: בדי.

יעקב מרגי: אן.

יעקב מרגי: איי שלהם, הם לא מתערבים בתכנים.

יעקב מרגי: זה החופש האקדמי, לכן ישירות לראשי האוניברסיטאות.

טל לוטן: אוקי.

טל לוטן: הכשרות מקצועיות – אתם רואים את הפערים.

טל לוטן: חסרים 7,000 במחשבים, מכשירים – 770 איש, ממומן מדינה.

טל לוטן: חסרים 4,400 מכונות, מחשבים – 185 אנשים במימון המדינה.

טל לוטן: עם פערים כאלה אנחנו באמת מתפלאים למה יש לנו פער בפריון?

טל לוטן: חייבים להגדיל משמעותית את היקפי ההכשרות המקצועיות הממומנות, במעורבות של המעסיקים, בפיתוח תוכניות הלימודים, בהתמחויות.

טל לוטן: מודלים שעובדים זה סטרטר והכשרה והתאמה.

טל לוטן: השקף האחרון לסיכום, אנחנו חייבים תוכנית אסטרטגית לטיפוח הון אנושי לתעשייה וטיוב החינוך הטכנולוגי בשיתוף המעסיקים, פעילויות שאנחנו עושים כבר לאורך עשר שנים יחד עם משרד החינוך וצריך להעצים את זה בתוכנית אסטרטגית, לחשוף תלמידים מגיל הרך, רפורמה בהשכלה הטכנולוגית כמו שאנחנו נמצאים בעיצומה, חיזוק הקשר עם האקדמיה והגדלת היקפי המהנדסים, הכשרות מקצועיות רלוונטיות ולאורך חיי העובד, השתתפות במימון מה שאני אמרתי, הכשרות ושדרוג עובדים קיימים כל הזמן, כי אחרת הם לא יהיו רלוונטיים, מנגנון ממוסד של משרדי הממשלה, משרד החינוך, עבודה וכלכלה, לזיהוי צרכים וכישורים עתידיים, ולא פחות חשוב, סקר מעסיקים ובוגרים, להבין למה אנחנו מכשירים כל כך הרבה והאם הם משולבים, ואם הם לא משולבים, למה הם לא משולבים.

איילת נחמיאס ורבין: ותמריצים למתמידים, כי בעצם אחת הבעיות הכי קשות, חבר הכנסת מרגי, זה העובדה שאנשים לא מתמידים.

איילת נחמיאס ורבין: הם מגיעים, אתה מוצא עובד והוא לא מתמיד.

איילת נחמיאס ורבין: הוא נשאר לך יומיים-שלושה.

איילת נחמיאס ורבין: הדברים, אגב, שאני רואה בתעשייה, הם לא דומים לשום מקום עבודה אחר.

איילת נחמיאס ורבין: אנשים באים ליומיים, הולכים ליומיים, חוזרים אחרי יומיים ואומרים, מה קרה?

איילת נחמיאס ורבין: לא קרה כלום.

איילת נחמיאס ורבין: משהו השתבש.

איילת נחמיאס ורבין: אני מתנצלת שאני ממשיכה.

איילת נחמיאס ורבין: תודה רבה.

יעקב מרגי: מובן.

יעקב מרגי: תודה רבה לך.

יעקב מרגי: עופר, יש לך מצגת?

עופר רימון: ממש בקצרה.

יעקב מרגי: תציג את עצמך.

עופר רימון: השם שלי עופר רימון, אני סמנכ"ל טכנולוגיות במשרד החינוך, מוביל את החינוך הטכנולוגי במשרד.

עופר רימון: הזכרת את השנים האבודות ולא בכדי.

עופר רימון: עברנו, הייתי אומר, כמעט תהליך של הכחדה של החינוך הטכנולוגי מקצועי במשרד החינוך.

עופר רימון: אנחנו בתהליך של התאוששות.

קריאה: זו הכחדה הייתה.

קריאה: זה לא כמעט.

עופר רימון: הייתי אומר שזה לא היה קורה בלי השותפות כאן, ההבנה בכנסת של האנשים, של החשיבות, בלי התאחדות התעשיינים, וזה לא דיבור של שותפות בעל פה, זה שנשיא התאחדות התעשיינים הולך לכל מקום ואומר שזה הבסיס לקיים תעשייה, ולהכניס אותנו במסגרת התוכנית של נטו תעשייה ולהביא בסוף למשרד החינוך תקציב תוספתי של 150 מיליון שקל בבסיס, זה לא דיבורים, אלה מעשים.

עופר רימון: אנחנו נצטרך את העזרה שלך.

עופר רימון: אני אומר לך שקיבלנו תקציבים גדולים ואני מודה על זה.

עופר רימון: גם נמצא כאן דניאל, הרפרנט באוצר שעובד איתנו, עושה עבודה מאוד - - -

יעקב מרגי: ולידו אתה אומר שקיבלתם תקציבים גבוהים?

עופר רימון: תשמע, כשמקבלים גם צריך להודות, אבל אני צריך את העזרה שלך באמת, חבר הכנסת יעקב מרגי, יו"ר הוועדה.

עופר רימון: עכשיו אנחנו צריכים עוד תקנים.

עופר רימון: נוצר לנו מצב שקיבלנו תקציב, אנחנו מגדילים את הכמויות, אבל בשנים האבודות על כל תקן, על כל מפמ"ר שהזכרת קודם, שיצא לגמלאות, מה עשו?

עופר רימון: סגרו את המפתח, זרקו אותו לים, לקחו את התקן.

עופר רימון: נשארנו קבוצה מאוד קטנה שצריכה לנהל מנגנון מאוד גדול ואני אודה להבנה שלכם - - -

יעקב מרגי: הם סומכים על הרובוטיקה.

עופר רימון: כן, אתה יודע איך זה, הכול רובוטיקה.

עופר רימון: (הצגת מצגת) יש לנו תוכנית להגדיל את כמות התלמידים, אבל כמה דברים קטנים נראה לכם שיהיה לכם כייף.

עופר רימון: עשינו יריד השנה, יריד תעשייה שבו אנחנו יחד עם התעשייה הישראלית הבאנו את תלמידי כיתות ט' לפני שהם בוחרים מגמה, כדי להראות להם את היופי, את הקסם.

עופר רימון: (הקרנת סרטון) לקחנו היכל ספורט בחולון, בנינו יריד.

עופר רימון: כל שעתיים הגיעו לשם 2,000 תלמידים, נכסו פנימה, קיבלו חוויה של שעתיים, מה זאת הטכנולוגיה הישראלית, יצאו החוצה, הגיעו עוד 2,000 תלמידים.

עופר רימון: ככה יחד עם התעשייה הישראלית ביחד, הכול בשותפות.

עופר רימון: כאן זה מועצת איגוד המוסכים, חיל אוויר.

עופר רימון: כל מי שאתם רוצים היה שם ולא ביקש פרסום, אלא בא, כי אנחנו מבינים שאנחנו בעת של משבר, ובעת של משבר כולם עובדים ביחד.

עופר רימון: 25,000 תלמידים בארבעה ימים נפגשו עם התעשייה הישראלית באופן בלתי אמצעי, ולא אנחנו אמרנו להם שחשוב ללמוד אלקטרוניקה, אלא אינטל, רפא"ל, איגוד המוסכים, אמרו להם שחשוב ללמוד את הדברים האלה, כי זה העתיד, והראה להם לאן הם יכולים להגיע.

יעקב מרגי: עופר, בוא דלג, הבנו.

יעקב מרגי: השאלה מה יצא מהיריד הזה.

יעקב מרגי: אם אתה יודע למדוד מה יוצא מהפעולות האלה?

עופר רימון: מה שהיוצא מהפעולות האלה זה בדיוק מה שרציתי להראות, זה קודם כול השקף הזה שהראיתי קודם.

עופר רימון: אנחנו כמו שאתה רואה, נמצאים בתהליך של גידול, נמצאים היום ב-156,000 תלמידים ואנחנו מתכוונים לגדול בכל שנה ב-5,000 תלמידים.

יעקב מרגי: כשאתה מדבר תלמידים, באיזה רמות?

עופר רימון: בתלמידים שלומדים בכל המגמות, cnc, מכונאות רכב, אלקטרוניקה, הנדסת תוכנה, ביוטכנולוגיה, תקשורת - - -

יעקב מרגי: כולל י"ג-י"ד?

עופר רימון: כולל י"ג-י"ד.

עופר רימון: זה גרף הגידול של י"ג-י"ד.

עופר רימון: כל שנה גידול ב-500 תלמידים.

עופר רימון: זו תוכנית שלנו לשדרוג כל הסדנאות בחינוך הטכנולוגי.

עופר רימון: זה התקציב שאמרתי.

יעקב מרגי: יש לך מגבלה בי"ג-י"ד בדחיות שירות של צה"ל?

עופר רימון: כאן עוד עזרה שאתה צריך, אני מאוד מודה עליה, מול אכ"א, שמקשים עלינו.

עופר רימון: אנחנו, בוא נגיד את האמת - - -

עופר רימון: אולי הם רוויים?

עופר רימון: נכון.

עופר רימון: צה"ל רווי.

עופר רימון: התעשייה הישראלית לא.

עופר רימון: היום אני בא לצה"ל, אני אומר לו דבר כזה, אין לי בעיה, תן לי לקחת ילד להנדסאי כי הוא רוצה להמשיך להנדסאי.

עופר רימון: אם התאחדות התעשיינים אומרת שהמשק הישראלי זקוק, אל תחסמו אותנו.

עופר רימון: בטח יעניין אותך לדעת שנכנסנו מאוד חזק - - -

יעקב מרגי: רגע, ה-5,000 שישנם היום - - -

עופר רימון: למגזר החרדי, פעם לא היה טכנאים י"ג-י"ד של משרד החינוך במגזר החרדי.

עופר רימון: לא הייתה כיתה אחת.

עופר רימון: יש לנו היום איזה 30 כיתות שפתחנו, גם בנות חרדיות, אבל גם בנים חרדים, עבודה מאוד יפה.

עופר רימון: יש לנו שם אתגרים, אבל מול אכ"א אנחנו צריכים עזרה.

יעקב מרגי: ה-5,000 האלה, צה"ל קולט אותם?

עופר רימון: צה"ל קולט, בוא נגיד שמתוך מה שאני הצגתי, ה-7,600, יש שם סדר גודל, להערכתי, 6,500 ברי גיוס ו-1,000 שהם לא ברי גיוס.

עופר רימון: היום את כל ה-6,500 ברי גיוס הוא קולט.

יעקב מרגי: הוא קולט למקצועות הטכנולוגיים?

עופר רימון: כן, כמעט את כולם.

יעקב מרגי: זו תרומה למשק.

עופר רימון: אבל הוא שם לי תקרת זכוכית, צה"ל.

עופר רימון: למה בעבר לא עבדנו מול מגזר חרדי ומול מגזר לא יהודי בי"ג-י"ד?

עופר רימון: כי בא אלינו צה"ל, כל הי"ג-י"ד, הוא אמר, רק בשביל צה"ל.

עופר רימון: אנחנו באנו ואמרנו, צה"ל, הדבר הכי חשוב לנו, אבל צה"ל הכול, כל מדינת ישראל זה צה"ל, יש עוד צרכים מחוץ לצה"ל, וזה הדיאלוג שאנחנו רוצים להסביר להם.

עופר רימון: בא ילד והתחיל ללמוד אצלנו מכיתה י' עד י"ב.

עופר רימון: בסוף י"ב יש לו את הזכות המשפטית, ככה אנחנו אומרים לו בכיתה י' כשהוא נכנס.

עופר רימון: יש לך את הזכות, אם אתה בוחר, להמשיך לי"ג-י"ד.

עופר רימון: יש לך את הזכות.

עופר רימון: פתאום יבוא צה"ל, יגיד רגע, רגע, אבל לי זה לא מתאים, זה לא הולך.

יעקב מרגי: אבל צריכה להיות איזו מסגרת.

עופר רימון: יש לנו מסגרת, היא מייצרת לנו היום, חבר הכנסת מרגי, תקרת זכוכית.

עופר רימון: אני אומר לך את האמת.

עופר רימון: אנחנו צריכים את העזרה לפרוץ את תקרת הזכוכית, למה?

עופר רימון: כי אומר לנו התאחדות התעשיינים, אנחנו צריכים 12,000, 15,000 טכנאים/הנדסאים במשרד החינוך, אז מצד אחד אי אפשר שיד ימין תגיד לנו, אנחנו רוצים יותר, יד שמאל תגיד לנו, אנחנו רוצים פחות.

עופר רימון: מה אני אמור לעשות?

יעקב מרגי: אוקי, התעכבנו בסוגיה הזו.

יעקב מרגי: מיצינו.

עופר רימון: אוקי.

עופר רימון: אני מראה לך כאן סדנאות.

עופר רימון: חבר הכנסת מרגי, תראה איזה יופי של מטבח בתוך בית ספר, ללמד את כל הנושא של בישול ואפייה.

עופר רימון: תראה מה זו סדנת רכב אצלנו.

עופר רימון: היו אצלנו ממדינות שיש שם תעשיית רכב מפוארת, נדהמו איזו רמה היום של סדנאות רכב אנחנו בונים, וזה גם עניין של דימוי.

עופר רימון: כשאתה מביא ילד לסדנא כזאת, זה עולם אחר, זה לא הסדנאות של פעם, תביא מנוע, 20 שנה מפרקים ומרכיבים.

יעקב מרגי: את אותו מנוע או ששמים את המנוע על פיגום כאילו הוא מכונית.

עופר רימון: קצת קמפיינים בטלוויזיה שאנחנו עושים לצד בניית הסדנאות.

עופר רימון: המסר המרכזי שאני רוצה להגיד, שותפות.

עופר רימון: אני מתרגש היום, חבל ששרגא לא נמצא כאן כדי לשמוע את זה.

עופר רימון: כשמגיע מישהו שהוא נשיא התאחדות התעשיינים ובעצם הוא צריך לדאוג לתעשיינים, למה שהוא ילך עכשיו להתווכח על תקציב חינוך?

עופר רימון: וזה מרגש אותי.

עופר רימון: באמת אני אומר לך, מרגש אותי.

יעקב מרגי: יש פרטנר.

יעקב מרגי: ראיתי את השותפות הזו, היא מבורכת.

עופר רימון: והיא שותפות שהיא באה מהבנה.

עופר רימון: אתה יודע, במדינות כמו גרמניה משקיעים בדור הצעיר התעשיינים, והם יודעים שעוד 20 שנה הם יראו את הפירות, למה?

עופר רימון: כי זה מאוד ברור להם שאם לא ילמד הילד בכיתה א' לדבר קרוא וכתוב, הוא לא ידע את זה כשהוא יהיה גדול, אז כשיש הבנה והיא לא הבנה פוליטית של בוא נקצור תוצאות מהיום למחר, אלא שיש הבנה שצריך להשקיע פה ביסודות, ואני רואה את ההבנה הזו אצלך ואני רואה את ההבנה הזו - - -

יעקב מרגי: אם אין גדיים, אין טיישים.

עופר רימון: אז אני אומר, זו תקופה שיש לנו את ההזדמנות.

יעקב מרגי: חשבתי שאתה בכל זאת מתייחס לשותפות גם עם משרד העבודה.

עופר רימון: בסך הכול כל הסיפור עם משרד העבודה - - -

יעקב מרגי: "בסך הכול", בלי זלזול.

מירב בן ארי: אין להם הרבה תלמידים.

יעקב מרגי: זה פלח אוכלוסייה שלא מצא את עצמו במערכת החינוך.

יעקב מרגי: הלוואי ונגיע ליום הזה שנצליח במדינת ישראל סוף-סוף אחרי 70 שנה שכל מה שחינוך, יהיה בחינוך, מהגיל הרך, ממעונות היום, מלידה עד השכלה גבוהה.

יעקב מרגי: יש עדיין מסגרות, מה לעשות, בתפיסה נתקעו במשרדי הממשלה.

יעקב מרגי: חבל ששר החינוך היום, בהיותו של הכלכלה, לא צפה שהוא יהיה שר חינוך והיה מעביר הכול, אבל כרגע כשזה לא חונה באותו מקום, בסוף איך אמרת?

יעקב מרגי: זו החברה הישראלית, המשק, אז צריך לדאוג לראות איך קודם כול אחידות, הכרה בתעודות, בהכשרה.

יעקב מרגי: לא יקרה כלום, אנחנו באותה מדינה.

יעקב מרגי: פשוט להתכתב ולדבר.

יעקב מרגי: שני משרדים שחייבים לדבר.

יעקב מרגי: בסוף זה טובת החברה הישראלית, טובת אותם נערים.

יעקב מרגי: לא רוצה לומר, לא מעניין אותי התעשייה.

יעקב מרגי: זו טובת המדינה, טובת החברה הישראלית, לכן אני לא ארפה.

יעקב מרגי: כל עוד זה נמצא בשני משרדים שונים, צריכה להיות הידברות ואני אביא אתכם.

יעקב מרגי: לא יעזור לכם כלום, אני אביא אתכם להידברות.

עופר רימון: אני רק רוצה להגיד שקרה לנו משהו טוב.

עופר רימון: מוטי אלישע מונה, החליף את המשנה למנכ"ל, את מיכל צוק שהייתה שם קודם, ויש שיח.

יעקב מרגי: בוא נראה.

יעקב מרגי: אני אעקוב את התפתחות השיח.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: רצית מירב, לפני שאני מעביר הלאה?

מירב בן ארי: רציתי לשאול אותו על העניין עם הצבא, כי אין כאן את הנציג.

מירב בן ארי: איפה החיבור שלך עם הצבא?

יעקב מרגי: הוא דיבר בדיוק כשהיית בחוץ.

מירב בן ארי: הלכתי לחוץ וביטחון עוד פעם לראות גברים שוביניסטים, סליחה, כמו כל היום זה.

עופר רימון: יש לנו קשר מאוד טוב עם צה"ל, עם כל היחידות, חיל אוויר, חיל חימוש, חיל מודיעין, חיל הקשר והתקשוב, עם אכ"א.

מירב בן ארי: אבל אמרת שיש לך בעיה עם אכ"א.

עופר רימון: נכון.

מירב בן ארי: מה הבעיה?

מירב בן ארי: כי אנחנו מתעסקים עם זה מהבוקר עם הסיפור של העתודאים.

יעקב מרגי: אין לו שום בעיה.

מירב בן ארי: יש לו בעיה, הוא אמר שכן.

עופר רימון: הבעיה עם אכ"א היא כזאת - - -

יעקב מרגי: תקשיבי, צה"ל, עם כל הכבוד, צה"ל הוא צבא העם אבל יש לו צרכים.

יעקב מרגי: הוא לא אמור לפתור את כל הבעיות של מדינת ישראל.

עופר רימון: צה"ל, יש לו את הצרכים של צה"ל, אבל היום אנחנו מכסים את הצרכים של צה"ל אבל לא מכסים את הצרכים של התעשייה הישראלית, אז כשאני בא לדחיות שירות, יש לי תקרת זכוכית.

עופר רימון: הוא אומר, זה מה שאני צריך, מספיק לי, וכאן צריך לעשות דיון ולראות איך אנחנו מצליחים להגיע לאיזון בין הצרכים של צה"ל לבין הצרכים של התעשייה הישראלית.

עופר רימון: עוד הערה שאמרתי בשולי הדברים, אם רק תעזור לי עם התקנים.

יעקב מרגי: בסדר, הבנתי.

יעקב מרגי: אוקי, תודה.

יעקב מרגי: רשמתי, תקנים ודחיות שירות.

יעקב מרגי: משפט, בבקשה.

שלום זיידלר: שלום זיידלר, יושב ראש איגוד תעשיות המזון בהתאחדות התעשיינים.

שלום זיידלר: אני רק רציתי לומר, כיוון שדיברתם על צה"ל, אני רוצה לספר לכם, אני מניח שחלק מהאנשים כאן יודעים.

שלום זיידלר: בצה"ל יש יוזמה יוצאת מן הכלל.

שלום זיידלר: הבאתי את אנשי צה"ל אלינו, להנהלת איגוד תעשיות המזון, יוזמה שהם קוראים לה "מקצוע לחיים".

שלום זיידלר: זה לא בקטע שעופר מדבר עליו, לא בחינוך, אלא באחרי.

שלום זיידלר: מקצוע לחיים, שיתוף בין הצבא לבין התעשייה.

שלום זיידלר: אנשים מקצועיים, מה שנקרא, נהגים, חרטים וכל הדברים האלה.

שלום זיידלר: כן, אנחנו מארגנים ועכשיו אנחנו נפתח את זה עוד יותר, להביא בעלי מקצוע לחודש ימים לתעשייה.

שלום זיידלר: זו יוזמה ברוכה של צה"ל, שאותם אנשים ימשיכו אחרי שיסיימו - - -

יעקב מרגי: זה win win.

שלום זיידלר: win win.

שלום זיידלר: אז אני רק רציתי לציין, אני מניח שאנשים יודעים את זה, אבל אני לא הייתי חשוף לזה.

שלום זיידלר: יוזמה יוצאן מן הכלל.

יעקב מרגי: אין ספק.

יעקב מרגי: בבקשה, אדוני.

חיים רוסו: שמי חיים רוסו, אני יושב ראש עמותת חינוך תעשידע, ובחצי שנה האחרונה הייתי יושב ראש תת ועדה של אקשטיין ל-2030.

חיים רוסו: היות והבנתי שזה נושא הדיון, אני רוצה להתייחס רגע גם בראיה קדימה.

חיים רוסו: עמותת תעשידע כבר לפני 25 שנה לקחה על עצמה את הקו, את התפיסה שאומרת שצריך לשלב בין חינוך לבין תעשייה לבין משק ואנחנו במשך 25 שנה עושים פרויקטים שמשלבים בין חינוך לתעשייה.

חיים רוסו: בשלוש השנים האחרונות כל הפעילות הזאת קיבלה דחיפה מבורכת ומאוד גדולה על ידי כך שמשרד החינוך בעצם אימץ את התפיסה הזאת והיום במסגרת תוכניות פורמליות בתוך מערכת השעות, תלמידים יוצאים אל המשק בכל המגמות ונחשפים למה שקורה בתעשייה, ויש לזה ערך מאוד גדול ביכולת להטמיע את חומר הלימוד על ידי ההתנסות הזאת.

חיים רוסו: זה מאוד מחבר אותי לנושא של 2030.

חיים רוסו: במסגרת העבודה שעשינו, ההמלצות שהגשנו לממשלה, ברור לגמרי שמה שהולך לקרות בשנים הקרובות בתעשייה, במשק, זה אי ודאות.

חיים רוסו: אנחנו לא יודעים בדיוק מה יהיה, אנחנו לא יודעים מה צורות התעסוקה יהיו.

חיים רוסו: אנחנו לא יודעים בדיוק מה יהיו הטכנולוגיות.

חיים רוסו: גם אם אנחנו נדע מה יקרה בעוד חמש שנים, לא נדע מה יקרה בעוד עשר שנים, ולמערכת חינוך קלאסית קשה מאוד להתמודד עם דינמיקה.

יעקב מרגי: אתה יודע איך מתמודדים?

יעקב מרגי: להקנות מיומנויות.

חיים רוסו: בדיוק אני מגיע לנקודה שאתה רוצה לומר.

חיים רוסו: לכן אני אומר, בשיטה הקלאסית קשה מאוד להתמודד, כי מערכת חינוך אף פעם לא תצליח להיות מעודכנת עד כדי כך שהיא תמיד תוכל ללמד את מה שיש היום, על אחת כמה וכמה מה שיהיה מחר.

חיים רוסו: אנחנו מצאנו שהדרך הזאת של התנסות, של שילוב של תלמידים בתוך המשק בפעילות משותפת, א', חושפת אותם לדברים הכי מעודכנים, חושפת אותם למחשבות שיהיו לשנים הקרובות ועוזרת להם להקנות את אותן מיומנויות רכות שאנחנו מדברים עליהן, שהן כנראה מפתח להצלחה בעתיד.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: בבקשה.

שלמה בסון: קודם כול תודה רבה על הזכות.

שלמה בסון: שמי שלומי בסון, אני משנה למנכ"ל בתי זיקוק.

שלמה בסון: אני אלוף משנה במילואים, אני תיכף אדבר על מה ששאלה חברת הכנסת מירב.

שלמה בסון: אז קודם כול מדברים על תעשייה ואומרים, לאוטק, אז לאוטק בבז"ן - - -

יעקב מרגי: שמת לב שהתאפקנו לא לומר את זה כל היום.

שלמה בסון: אני אומר, זה lot of technology, זה לא כל כך לאוטק היום, באתגרים של היום.

שלמה בסון: אני שמח לומר, שדיבר על זה חבר הכנסת עופר שלח, על הנושא של תעסוקה.

שלמה בסון: אנחנו מעסיק מרכזי בצפון ובעצם למהנדסים, הנדסאים יש לנו מתוך 1,500 עובדים, 500 מהנדסים, 500 טכנאים והנדסאים ועוד 500 בעלי השכלה תיכונית.

שלמה בסון: בימים האלה אני חייב להגיד, ופה בוער בעצמותיי ואני מאושר מהדיון הזה, אני היום עושה שיפוץ בבתי זיקוק, אני מביא בין 600 ל-800 איש מחו"ל, מאירופה, ממדינות אחרות כדי לעשות עבודה.

שלמה בסון: לא חבל?

שלמה בסון: לא זועק לשמיים?

שלמה בסון: לפני שנה עשיתי שיפוץ, הבאתי מהולנד ומונצואלה למעלה מ-1,500 איש כדי לעשות עבודות שכל אזרח במדינת ישראל יכול לעשות אותן.

שלמה בסון: עולה לי יותר כסף.

יעקב מרגי: אנחנו לא מסוגלים לעשות זאת או שלא רוצים?

שלמה בסון: לא מסוגלים.

שלמה בסון: אין את כוח העבודה.

שלמה בסון: אני היום נמצא בקשיים לגייס רתכים, מסגרים.

שלמה בסון: לא מדבר על מהנדסים.

שלמה בסון: רתכים, מסגרים, צנרים, דברים שהם אלמנטריים.

שלמה בסון: מכונאים.

יעקב מרגי: אנחנו מסוגלים.

יעקב מרגי: לא רוצים.

שלמה בסון: דרך אגב, אני זוכר בנערותי שהטובים הלכו לאורט סינגלובסקי, לטכניקום, למקומות כאלה.

שלמה בסון: תאמינו לי, אותי לא קיבלו לשם, אבל היום באמת זו גאווה אמיתית, אז חבל שבימים האלה אנחנו בעצם במקום לספק פרנסה.

שלמה בסון: אני היום המעסיק המרכזי בצפון - - -

יעקב מרגי: המסר הועבר.

שלמה בסון: לגבי מה שאמרה חברת הכנסת מירב בן ארי, הייתה לי הזכות להיות שותף עם סטף ורטהיימר להקמה של בית ספר "צור ים", אפרופו צבא, תעשייה, משרד העבודה ומשרד הביטחון.

שלמה בסון: אני רוצה להגיד שזו זכות, אבל זה פרח שאתה לא רואה הרבה פרחים כאלה.

יעקב מרגי: שכפלו אותו.

שלמה בסון: אז אנחנו היום תומכים בבתי ספר טכנולוגיים.

שלמה בסון: אנחנו מעסיקים אותם אצלנו בתעשייה, אנחנו נותנים מלגות, אנחנו מקימים מעבדות.

שלמה בסון: רק עכשיו אנחנו מקימים בימים אלה חממה טכנולוגית לתחליפי אנרגיה.

שלמה בסון: אני רוצה לסיים את דבריי בזה, אחד, שאני מברך על דיון, אני הייתי בכמה דיונים.

שלמה בסון: גאווה גדולה, תאמין לי, גם מתנהל בכבוד וגם מתעסק במשהו - - -

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: ועדת חינוך, תרבות וספורט.

שלמה בסון: אשרי כנסת ומוסד מחוקקים שעוסק בכאלה דברים.

שלמה בסון: דבר שני, אני מרגיש גאווה ישראלית - - -

יעקב מרגי: ותודה שבאת מהצפון לומר את הדברים שלך והם חשובים.

שלמה בסון: מרגיש גאווה ישראלית כחול לבן ואני חושב שההשקעה הזאת תניב פירות לאורך זמן.

שלמה בסון: תודה רבה.

יעקב מרגי: תודה רבה לך.

יעקב מרגי: בבקשה, גבירתי.

ציפי מכלוף: שמי ציפי מכלוף, אני תעשיינית בתחום העיבוד שבבי, חריטה וכרסום, ויש לנו מפעל במרכז הארץ שהוא באמת מפעל יפהפה.

ציפי מכלוף: אני רוצה לנפץ את הסטיגמה.

ציפי מכלוף: חרטות, כרסמות זה לא מה שהיה בעבר.

ציפי מכלוף: זה לא עבודות כפיים שחורות.

ציפי מכלוף: זה מכונות ממוחשבות עם שבעה צירים.

ציפי מכלוף: יש לנו במפעל שבעה צירים ותשעה צירים, דברים מתוחכמים מאוד, ודווקא לפני חצי שנה הייתי בגרמניה וראיתי שם איפה שבונים את המכונות, יש שם ילדים שנותנים להם לעבוד בפצירה, בני 12, 14, ואיפה שאנחנו אחרי זה היינו וראינו את המכונות של העיבוד שבבי, מה שעושים שם, בגיל 20 הם עומדים, מתקתקים ככה במחשב של המכונה והמכונה מסתובבת לכל מיני כיוונים ויוצרת דברים נפלאים.

ציפי מכלוף: אני חושבת שמדינת ישראל צריכה להיות שם.

ציפי מכלוף: אנחנו לא יכולים להיות לאחור.

ציפי מכלוף: החינוך הטכנולוגי זה לא דבר רע, נהפוך הוא, זה דבר מאוד מכובד ואני חושבת שלשם צריך לשאוף.

ציפי מכלוף: לצערי הרב סגרו את בתי הספר הטכנולוגיים והיום כשאני צריכה לגייס כוח אדם, אני לא מצליחה לגייס כוח אדם.

ציפי מכלוף: אין עובדים.

ציפי מכלוף: אצלי במפעל יש בן אדם שהוא פנסיונר, שהוא כבר יצא לפנסיה ממערכת הביטחון, עובד חצי משרה והוא בא למפעל בעיניים נוצצות ובורקות, ויש לו את הידע שלו ואני מאוד מעריכה את האנשים המבוגרים שיש להם את כל הידע שהם חוו במשך השנים, ואנחנו צריכים להיות שם.

ציפי מכלוף: גם כן היינו בעניין הזה של תעשידע.

ציפי מכלוף: היה לנו פרויקט ופיילוט של בית ספר כנות.

ציפי מכלוף: שם באמת זה מעין הסללה.

ציפי מכלוף: זה ילדים שנשרו, תקן אותי אם אני טועה.

ציפי מכלוף: לא מצאו דרך במקומות אחרים.

יעקב מרגי: לא מצאו את עצמם במערכת החינוך הישראלית.

ציפי מכלוף: אז שמו אותם שם.

ציפי מכלוף: הם היו מגיעים אלינו למפעל, אני הייתי מקבלת אותם מאוד יפה ומדברת איתם, מה שלומכם וכו', ופעם בשבוע הם היו טועמים טעימה מה זה מפעל לעיבוד שבבי, כאשר בבית ספר בעצמו הם היו גם לומדים את העיבוד שבבי.

ציפי מכלוף: אני יודעת על בחורצ'יק שבכלל הגיע להיות הנדסאי, היום אולי הוא מהנדס, אני לא יודעת, דווקא מהמגזר הבדואי.

ציפי מכלוף: קוראים לו אם אני לא טועה, מוחמד.

ציפי מכלוף: חבר'ה, אני רוצה לנפץ את הסטיגמה הזאת.

ציפי מכלוף: חריטה, כרסום, עיבוד שבבי זה לא דבר רע.

ציפי מכלוף: נהפוך הוא, זה הדבר הבא של מדינת ישראל.

ציפי מכלוף: אני רוצה לראות את עצמנו נערכים לעוד 20 ו-30 שנה.

ציפי מכלוף: זה צריך לבוא כבר מחשיפה מהגנים, בתי ספר יסודיים, שכאשר בתיכון הם יהיו מגובשים ויבינו מה הם רוצים לעשות, הם ירצו ללכת לטכנולוגיה או ירצו להיות דוקטורים, עורכי דין או רואי חשבון.

ציפי מכלוף: צריך לתת לילדים את החשיפה הזאת.

ציפי מכלוף: עוד משהו שמאוד חשוב לי להגיד.

ציפי מכלוף: אנחנו עכשיו נמצאים דרך ג'וינט ישראל, יש איזשהו פיילוט שהם לומדים וגם עובדים במקביל, שיחשפו.

ציפי מכלוף: סטארט אפ.

ציפי מכלוף: זה משהו שהוא על קצה המזלג.

ציפי מכלוף: זה מבורך, אבל זה לא הכי טוב.

ציפי מכלוף: אני כן רוצה במשפט סיכום להגיד, אנחנו כן צריכים לשנות תדמית של התעשייה.

ציפי מכלוף: יש כנסים של חיילים שמשתחררים, שם צריכים לעשות רעש, צלצולים בפעמונים, לעשות שיווק מאוד גדול לתעשייה של עיבוד שבבי ובכלל לטכנולוגיה.

ציפי מכלוף: שיחשפו לטכנולוגיה וילמדו את הטכנולוגיה.

יעקב מרגי: תודה.

קריאה: שאלה למשרד החינוך.

קריאה: הבעיה ברורה לכולנו, אני חושבת, השאלה היא מה הפתרון, וזה התפקיד של הוועדה.

קריאה: למה בעצם אנחנו מפרידים את החינוך הטכנולוגי מהחינוך בכלל?

קריאה: אני אימא לארבעה ילדים בני 20, 17, 18.

קריאה: בתיכון הם יכולים לעשות בגרות בקולנוע, תיכון רגיל.

קריאה: הם יכולים לעשות בגרות בפיזיקה.

קריאה: הם לא יכולים לעשות בגרות בשום דבר טכנולוגי וזה טיפשי.

קריאה: זה מגיע ל-100,000 איש.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: העלית את התהייה.

יעקב מרגי: התשובות ידועות.

יעקב מרגי: הוועדה מודה ומברכת את חברי הכנסת שיזמו את היום הזה, יום היערכות מערכת החינוך לתעשייה – 2030.

יעקב מרגי: יום התעשייה הישראלית כחול לבן בכנסת רווי אירועים ודיונים בוועדות השונות.

יעקב מרגי: הוועדה מברכת על שיתופי הפעולה בין צה"ל, משרד החינוך, התעשייה והתעשיינים על שיתוף פעולה מבורך.

יעקב מרגי: הוועדה שמחה לשמוע שיש מיצוי מלא של תקני דחיית שירות ואף מעבר לכך בתלמידים שממשיכים בי"ג-י"ד.

יעקב מרגי: הוועדה שמחה לשמוע שיש גידול מתמיד בתלמידים במגמות הטכנולוגיות.

יעקב מרגי: הוועדה מצרה ועוקבת בדאגה על המחסור בידיים עובדות בתעשייה.

יעקב מרגי: צריך לעשות הכול שמערכת החינוך, צה"ל, יחד יהיו מוכווני מטרה גם לצרכים האישיים של המערכות שלהם וגם לצרכי המשק, לצרכי התעשייה.

יעקב מרגי: הוועדה עוקבת בדאגה על המחסור הצפוי לאחר פרישתם לגמלאות של אותם עובדים שבאו מהעליות של שנות ה-90, וקוראת למשרדי הממשלה להכין תוכנית התערבות מיידית כדי לצמצם את הפערים האלה.

יעקב מרגי: הוועדה קוראת להמשך השיח ושיתוף הפעולה בין משרד החינוך למשרד העבודה בסוגיית החינוך הטכנולוגי.

יעקב מרגי: אני מבטיח לכם, הוועדה תקיים דיון נוסף, דיון מעקב בסוגיה הזו מעבר ליום התעשייה בכנסת, בסוגיה שנקראת חינוך טכנולוגי.

יעקב מרגי: תקדיש לכך דיון מיוחד ואם צריך גם להוביל רפורמה בנושא הזה, אנחנו נוביל רפורמה.

יעקב מרגי: נקיים דיוני הכנה וישיבות הכנה לנושא הזה.

יעקב מרגי: תודה רבה, הישיבה נעולה.