הוועדה המיוחדת לזכויות הילד, כנסת 20, פרוטוקול מספר 209, 2018-03-12 11:00

יפעת שאשא ביטון: ברשות

יפעת שאשא ביטון: כם אני פותחת את דיון הוועדה בנושא הפיקוח על מעונות יום לפעוטות.

יפעת שאשא ביטון: לפני שאי מתחילה את הדיון אני רוצה להקריא לפרוטוקול כי: "אני קובעת לפי סעיף 120 לתקנון ככל שתהיה בקשה או שיעלה הצורך יימחקו מהפרוטוקול המפורסם לעיון הציבור פרטים מזהים של דוברים או קטינים שעליהם דובר בדיון, או חלקים מסוימים מתוך הדברים שנאמרו לפרוטוקול ככל שהדבר נדרש כדי להגן על עניינם של קטינים, או ככל שהדבר נדרש לבקשת מי שהשתתף בישיבה אם העמדת הפרוטוקול לעיון הציבור עשויה לגרום לו נזק או לזולתו".

יפעת שאשא ביטון: יש פה הורים ויעלו עדויות וחשוב לי לומר גם לפני שאני פותחת את הדיון, אנחנו נמצאים בשידור, חשוב לי שתדעו.

יפעת שאשא ביטון: גם אם היינו משתיקים את השידור יש כאן

יפעת שאשא ביטון: מצלמות נוספות וגם הרבה פעמים אנשים מתוך הוועדה מצלמים, מקליטים, מעבירים בלייב.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו יודעים שהמדיה היום מאוד מפותחת.

יפעת שאשא ביטון: חשוב לי שתדעו את זה לפני שאתם מדברים.

יפעת שאשא ביטון: זו הדרך שלי להגן עליכם, מכאן השיקול שלכם מה אתם אומרים ועד כמה אתם חושפים.

יפעת שאשא ביטון: בכל מקרה, שמות ופרטים מזהים אני מאוד מבקשת לא לציין.

יפעת שאשא ביטון: אני גם לא אפנה אליכם בשם.

יפעת שאשא ביטון: אמנם הגשנו הצעת חוק לפיקוח על מעונות היום, הצעת חוק שבעיני צריך לקדם אותה הכי מהר שאפשר, יושבת כאן שותפתי קארין אלהרר שגם לה הצעת חוק דומה.

יפעת שאשא ביטון: ברור לכולנו ששטח ההפקר שקורה היום בגילאי לידה עד שלוש חייב להפסק.

יפעת שאשא ביטון: יש לנו רק 23% מכלל המסגרות או מכלל הילדים – כל אחד יסתכל על זה איך שהוא רוצה – שנמצאים תחת פיקוח וגם זה לא בתפיסה ובסטנדרטים החינוכיים שאנחנו מבקשים, לא כי חלילה הם לא עושים עבודת קודש, יש הרבה אנשים שעושים עבודת קודש, אבל אין איזו שהיא תקינה בהיקפים וברמות שאנחנו מבקשים.

יפעת שאשא ביטון: מעבר להם יש 77% שלא נמצאים תחת פיקוח בכלל, זאת אומרת אנחנו אפילו לא יכולים לבוא ולאמר אם הפיקוח והסטנדרטים מתאימים לתפיסה שלנו או לא מתאימים לתפיסה שלנו, כי הם פשוט לא קיימים.

יפעת שאשא ביטון: המציאות האבסורדית שאנחנו כל הזמן מעידים עליה של לפתוח דוכן פלאפל או כל איזה שהוא עסק קטן מוציאים את המיץ לאנשים עם כל הבירוקרטיות, עם כל הדרישות ועם כל הנושא של הרישוי, בשביל לעבוד עם ילדים אתם לא צריכים כלום.

יפעת שאשא ביטון: אתם יכולים לפתוח את זה במחסן, קראתי משהו אבסורדי אני מאוד מקווה שהוא מופרך לחלוטין וחוסר דיוק למציאות, שיש ערים שעכשיו החליטו שהם הופכים חדרי אשפה למעונות.

יפעת שאשא ביטון: דברים באמת שאתה קורא, ואתה לא מאמין שזה אמיתי.

יפעת שאשא ביטון: אז מדינת ישראל לא יכולה לבוא ולספר מחד כמה הילדים חשובים לנו וכמה אנחנו צריכים לדאוג לעתיד שלהם כי העתיד שלהם זה עתיד המדינה ומצד שני אנחנו לא נותנים להם את המעטפת שנדרשת כבר מגיל לידה.

יפעת שאשא ביטון: הילדים לא נולדים בגיל שלוש, הילדים נולדים עוד קודם ואנחנו צריכים לקחת אחריות עוד קודם ואנחנו גם יודעים שהשלוש שנים הראשונות הן שלוש שנים קריטיות מבחינת ההתפתחות, כך שיוצא שדווקא במקום שהכי הכי זקוקים לנו אנחנו לא נמצאים וזו הסיבה שאנחנו יושבים כאן.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו יושבים כאן כדי להעלות שוב את הנושא.

יפעת שאשא ביטון: נמצאים איתנו כאן הורים שיספרו, הורים ונציגים נוספים של ארגונים שונים שיספרו על מחדלים שקורים בכל אותן מסגרות לא מפוקחות ועצוב וכואב לומר את זה, אבל לפעמים זו גם שאלה של חיים ומוות של ילדים.

יפעת שאשא ביטון: זה היה מספיק חשוב שנקיים את הדיון הזה רגע לפני שאנחנו סוגרים את המושב כדי שכולם יזכרו.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא מתכוונים ומתכוונות להרפות מהנושא הזה ואנחנו נציף אותו כל פעם מחדש כדי שאנחנו נבין עד כמה הוא חשוב ועד כמה אנחנו צריכים לפתור אותו בכאן ובעכשיו.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה חברת הכנסת קארין אלהרר.

קארין אלהרר: תודה רבה גבירתי יושבת הראש, באמת בזכותך הנושא הזה עולה לדיון.

קארין אלהרר: זה נכון שהגשתי הצעת חוק אבל בסוף צריך חברים בקואליציה.

קארין אלהרר: אני רוצה לומר מילה, אחרי שאמרת את הדברים הסופר חשובים שבאמת טובת הילדים צריכה להיות לנגד עינינו, קצת אולי להסיר מוקשים לעומתיים, אין כוונה שכל מי שמפעיל היום פעוטון הוא לא בסדר.

קארין אלהרר: בכלל לא.

קארין אלהרר: המטרה היא שאנחנו לא ניתקל במקרים כמו שנתקלנו רק בחודשים האחרונים, בבת ים היה מקרה במרץ 2017, בשתי כיתות, בחולון היה מקרה.

קארין אלהרר: קיבלתי פניה של המועצה לשלום הילד, פתחו פעוטון בתחנת דלק, ממש בסמוך.

קארין אלהרר: אנחנו רואים פסיליטיז שלא מתאימים לצרכי הילדים.

קארין אלהרר: הדבר הזה לא יכול לקרות.

קארין אלהרר: וזה לא ממקום של להקשות על מישהו שרוצה לפתוח פעוטון, כולם זכאים לפרנסתם, הפרנסה חשובה, אבל הילדים הם באמת קודם כל לפני הכל.

קארין אלהרר: אני רוצה לומר שאני מאוד מקווה שהדרך הזאת שאנחנו יוצאים אליה היא דרך שתבוא בשיתוף פעולה.

קארין אלהרר: כי אני לא יכולה לחשוב על עולם שבו זה דבר שיהיה מעל לראשם של מי שבסוף אמון על החינוך, ואני אומרת חינוך לא בכדי, על החינוך של ילדינו וכבר מהגיל הצעיר.

קארין אלהרר: הצעת החוק כפי שהממשלה מאשרת אותה היא שהיא תהיה תחת משרד הרווחה ואני כמובן הסכמתי לדבר הזה.

יפעת שאשא ביטון: אני תיכף אדייק את זה.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

קארין אלהרר: בעתיד אני כן רואה את זה תחת משרד החינוך כי אני מאמינה ברצף חינוכי אבל זה לא העניין כרגע.

קארין אלהרר: העניין כרגע הוא שהייתי רוצה שהדבר הזה ייעשה בשיתוף עם ובהידברות.

קארין אלהרר: לא ממקום של לעומתיות.

קארין אלהרר: כי אין בליבי ספק שלפחות ביום שבו חושבים על פתיחת פעוטון, על פתיחת מסגרת שתגדל ותחנך את הדור הצעיר, אין בליבי ספק שהמחשבה היא מחשבה טובה וטהורה ויגידו כאלה שאני נאיבית, בסדר, אני מעדיפה להיות נאיבית מחוסר אמון מלא בכולם.

קארין אלהרר: אני באמת חושבת שההערות שלהם כמי שחי את השטח הן הערות חשובות, אבל אני בהחלט עומדת על הדברים שאת אמרת, מה שעומד לנגד עינינו הוא הילדים וטובתם ואני באמת רוצה שזה יהיה שיח שהוא לטובת הילדים ולא משהו אחר.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה חברת הכנסת קארין אלהרר, אני רק ארגיע אותך ואומר, אין שאלה שהדברים ייעשו ממקום של שיתוף, לא בכדי יש פה נציגים של ארגונים שונים.

יפעת שאשא ביטון: אני כן יכולה לומר אבל שלא תהיה פשרה לגבי הסטנדרטים שנדרשים עבור הילדים האלה, במיוחד כשאנחנו מדברים על סטנדרטים של בטיחות.

יפעת שאשא ביטון: אני כן יכולה לספר לך שהגיעו אלי כל מיני דוא"לים למיניהם שהופצו בקרב גננות בגנים פרטיים שאמרו להם, אל תדאגו, החוק הזה כבר שנים עולה בכנסת, הוא לא יעבור".

יפעת שאשא ביטון: אני לא יודעת בדיוק את מי הם מרגיעים אבל אני יכולה להבטיח לאותם אלה שככל שאני כאן ואני מניחה שככל שאת כאן והשותפים הנוספים, אנחנו נעשה הכל כדי שהחוק הזה יעבור כי באמת לנגד עינינו זה אך ורק הילדים.

יפעת שאשא ביטון: בכלל, את מדברת על נאיביות, אני בתפיסה שלי כל מי שמחלט שהוא מחזיק ילד או שהוא עובד עם ילדים, גם בלעדיי ובלעדייך הוא צריך לוודא שהסביבה שהוא מחזיק אותם צריכה להיות בטיחותית ותקנית ומותאמת, ולצערנו הרב המציאות בשטח היא לא כזאת ולכן אנחנו נאלצים להתערב.

יפעת שאשא ביטון: כך שמי שהיום פועל בצורה שהיא מותאמת ומבטיחה את שלומם ובטיחותם של ילדים לא צריך לחשוש מאתנו כי אנחנו הולכים רק לשם.

יפעת שאשא ביטון: צריכים לחשוש כל אותם שלא נמצאים בסטנדרטים האלה ואנחנו עכשיו קצת מפריעים להם בהתנהלות השגרתית שלהם, וזה בסדר שהם יחששו, גם מזה אני לא דואגת.

יפעת שאשא ביטון: לגבי הסוגיה של מערכת החינוך אני מסכימה וחשוב שגם יהיה בפרוטוקול, המקום של מעונות היום הוא בחינוך.

יפעת שאשא ביטון: נקודה.

יפעת שאשא ביטון: הסיבה שלא ציינתי משרד, אגב, אצלי לא כתוב משרד רווחה, כתוב המשרד הממונה, מהסיב שאני לא נכנסת עכשיו לעניינים הפוליטיים ואני לא אטרפד חוק בגלל שיקולים פוליטיים כאלה ואחרים.

יפעת שאשא ביטון: איפה שיחנו המעונות ששם יהיה הפיקוח ואני מקווה בדיוק כמוך שהם יעברו למגרש של מערכת החינוך כי זה המקום הטבעי להם.

יפעת שאשא ביטון: התפיסה חייבת להשתנות, התפיסה היא כבר אל תעסוקתית.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא דואגים שאנשים רק יצאו לעבודה אנחנו דואגים לילדים למערכת חינוך לכל דבר ועניין.

יפעת שאשא ביטון: היועצת המשפטית שמרית בבקשה.

יפעת שאשא ביטון: גבירתי היושבת ראש, הדגשת בתחילת דברייך את החשיבות שלא למסור פרטים מזהים של קטינים שנעברה בהם עבירת אלימות.

יפעת שאשא ביטון: אני רק רוצה להדגיש את החשיבות של זה כיוון שחוק הנוער קובע עבירה פלילית על מי שמפרסם גם שם של קטין או כל דבר שעשוי להביא לידי זיהויו של קטין בין על ידי כלל הציבור, בין על-ידי סביבתו הקרובה, לרמוז על זהותו, לפרסם את כולו, דמותו או דמויות הקרובות לקטין באופן שמגלה שבעצם נעברה בקטין עבירת מין, עבירת אלימות, עבירה של התעללות או נעברה עבירה בידי האחראי עליו.

יפעת שאשא ביטון: לעניין הזה אין נפקא מינה אם הקטין או האחראי עליו הסכים לפרסום או לא הסכים, כלומר ההורים לא יכולים לוותר על הדרישה של החוק הזה.

יפעת שאשא ביטון: לכן חשוב מאוד שהדיון בוועדה ייעשה - - -

יפעת שאשא ביטון: לא לחשוף פרטים.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, נפתח עם משרד העבודה והרווחה, עם אגף מעונות.

יפעת שאשא ביטון: מי מכם פותח?

<חגי פורגס: התייחסות לגבי מה?

יפעת שאשא ביטון: אנחנו רוצים היום התייחסות לגבי איפה אנחנו עומדים היום מבחינת הנושא של התזכיר הממשלתי.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו יודעים שהצעת החוק צריכה להצמד לתזכיר הממשלתי, זה נמצא בישורת הזו.

יפעת שאשא ביטון: איפה אתם בסוגיה הזאת ואיך אנחנו יכולים להתקדם לטובת כל אלה שנמצאים כאן וגם אחרים שנמצאים מחוץ למשכן ועיניהם נשואות אלינו.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

<יובל גל אביעד: אני מהלשכה המשפטית במשרד העבודה והרווחה והשירותים החברתיים.

<יובל גל אביעד: אנחנו נמצאים למעשה בישורת האחרונה.

<יובל גל אביעד: קיבלנו הערות ציבור, דנו בהם, אנחנו נמצאים כרגע במצב של ישורת אחרונה מול משרד המשפטים.

<יובל גל אביעד: אנחנו מאוד מקווים ורוצים להביא את הצעת החוק לקראת פתיחת המושב הבא של הכנסת ולהתקדם.

<יובל גל אביעד: אנחנו שותפים למה שנאמר ומקווים להביא את הצעת החוק הממשלתית שלנו בהקדם.

<יובל גל אביעד: אנחנו עובדים עליה, נמצאים פה נציגים של משרד המשפטים ומקווים לזה.

<יובל גל אביעד: עושים עבודה.

יפעת שאשא ביטון: קודם כל אני מברכת על כך שזה מתקדם, אני עוד יותר אברך על זה שזה באמת יגיע בראשית המושב הבא כך שזה לא עוד הרבה זמן.

יפעת שאשא ביטון: סוכם שיהיו דיונים משותפים שלנו גם אם הם פנימיים, לגבי התכנים.

יפעת שאשא ביטון: יש פער בין הצעות החוק הפרטיות לבין הצעות החוק הממשלתיות שחשוב לדון בהם.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לשים את זה כספוילר למשרד העבודה והרווחה, שאנחנו נוכל לקיים את הדיונים האלה מספיק בזמן ולהביא את התזכיר הממשלתי הכי מהר שאפשר.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: נפנה אליך בבקשה.

<ענת דייגי: למי שלא מכיר, שמי ענת דייגי.

<ענת דייגי: אולי ראיתם את הסיפור שלי פה ושם, זה עלה גם בפייסבוק וגם התראיינו כבר בכמה מקומות.

<ענת דייגי: לפני שנה וקצת באתי לאסוף את הבן שלי מהגן.

<ענת דייגי: בבוקר הגננת אמרה שהוא קצת לא מרוצה, לא היה לו חום או משהו, אמרנו שהיא תנסה להרדים אותו.

<ענת דייגי: הוא היה בהסתגלות עדיין.

<ענת דייגי: באתי לקחת אותו קצת מוקדם כי היא לא ענתה לי ורציתי לראות אם הכל בסדר, וגיליתי שיש כוחות הצלה למעלה ומשטרה ושהוא כבר הובהל לבית החולים.

<ענת דייגי: כשהגעתי לבית החולים הודיעו לי שהוא כבר לא בחיים.

<ענת דייגי: הוא היה בן 8.5 חודשים.

<ענת דייגי: אין מה לומר, אהבה, באמת, ילד ראשון.

<ענת דייגי: אני לא בדיוק יכולה להגיד מה היה שם, אני לא יודעת מה קרה בוודאות, גם המכון המשפטי והפתולוגיה לא נתנו לנו את התשובה לזה.

<ענת דייגי: אני כן יודעת שהיא הייתה שם לבד.

<ענת דייגי: אני יודעת שהיא הייתה אמורה להיות עם סייעת בכל שעות היום, היא הבטיחה לי כשהגעתי, אני בתור הורה עשיתי כל מה שיכולתי כדי למצוא לו את המסגרת הנכונה, ובסופו של דבר היא הייתה שם לבד, היא סיפרה בחקירה שהיא חצי נרדמה, היא לא התקשרה ישירות למד"א כשהיא גילתה מה קרה כשהיא מצאה אותו ללא רוח חיים, היא התקשרה קודם לבעלה, אני לא יודעת למה, גם על זה לא ממש יש לי תשובה.

<ענת דייגי: אנחנו מרגישים אזלת יד, אנחנו מרגישים נואשים.

<ענת דייגי: כי כשאני חיפשתי גן לבן שלי, עשיתי את כל ה מה שיכולתי.

<ענת דייגי: הורדתי שאלות מהאינטרנט, התייעצתי בקבוצות הורים מה צריך לשאול, הלכתי עם גיסתי כדי להבין בדיוק, אולי אני לא רואה כי בעצם אני אמא בפעם הראשונה ואולי היא תראה דברים שאני לא אשים לב אליהם ואני לא כל כך מבינה.

<ענת דייגי: עשיתי כל מה שיכולתי, גם כששמתי אותו בגן, ארבתי בשיחים, ניסיתי לשמוע איך הוא מגיב ואיך הוא מתנהל כשהוא מגיע לגן.

<ענת דייגי: עשיתי כל מה שהורה יכול לעשות בשביל שאני אגן על הילד שלי ואין לי את היכולות בתור הורה לבדוק ולראות מה עומד מאחורי כל ההבטחות האלה שנותנים לי.

<ענת דייגי: הרי היא הבטיחה לי שהיא יודעת החייאה, היא הבטיחה לי שיש לחצן מצוקה, היא הבטיחה לי שבכל שעות היום יש שני אנשי צוות.

<ענת דייגי: ובסופו של יום לא היה.

<ענת דייגי: לא היה ולא נברא.

<ענת דייגי: מפה התחלתי מסע, כי אמרתי שזה רשלנות, ברור, זה היה נראה לי נורא טריוויאלי בתור הורה שיש איזה שהוא סטנדרט, איזה שהוא תקן, פיקוח, משהו, היה לי ברור שזו רשלנות ואז גיליתי שאין.

<ענת דייגי: ומעבר לזה, גיליתי שזה כבר יותר מעשור בכנסת.

<ענת דייגי: אני בטוחה שכולכם כבר מבינים את הסיטואציה הזאת שזה יותר מעשור שכולם יודעים שצריך את החוק הזה.

<קריאה: שני עשורים.

<ענת דייגי: אוקיי.

<ענת דייגי: זה כל כך הרבה זמן פה במסדרונות וזה לא זז.

<ענת דייגי: למה זה לא זז?

<ענת דייגי: ממה שהסתכלתי וניסיתי לפענח בתור אזרח קטן שקורא את הפרוטוקולים, משיקולים שהם באמת לא ענייניים ועל זה כולנו לדעתי יכולים להסכים.

<ענת דייגי: זה לא שיקולים ענייניים כי כולנו יודעים שצריך את החוק הזה.

<ענת דייגי: איפה זה עומד, למה זה לא זה, עכשיו מחכים לתזכיר, אחר כך הממשלה, אלוהים יודע עם כל התיקים מאחורה אולי תיפול, אנחנו מתעכבים והזמן ממש כבר, אין, כבר אי אפשר להמשיך.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו כבר מאחרים.

<ענת דייגי: אנחנו מאחרים.

<ענת דייגי: הילד שלי לא יחזור אליי.

<ענת דייגי: כל מה שיש לי לעשות פה בוועדה זה לבקש מכם שתזכרו שבסופו של דבר מאחורי זה יש ילדים.

<ענת דייגי: עזבו עכשיו את הפוליטיקה ואני מסכימה עם חברת הכנסת יפעת שאשא ביטון שאומרת "מה זה משנה עכשיו באיזה משרד, העיקר שנעביר את החוק כבר".

<ענת דייגי: זה כבר הגיע לשלב שאין, ניסינו ועשינו וניסו לעשות את זה יותר טוב ובאמת יש שאיפות גדולות לעשות את זה מדהים, אנחנו כבר במצב שאנחנו אומרים "יאללה, רק שיעבור, שכבר נתחיל ממשהו".

<ענת דייגי: אני כן מסכימה שצריך שזה יהיה סטנדרט מינימלי כי אם אנחנו אומרים שזה יהיה מעל 12 ילדים, לא עשינו בזה שום דבר.

<ענת דייגי: רוב הילדים, במיוחד בגילאים הקטנים, לא נמצאים במסגרות של 12 ילדים ומעלה.

<ענת דייגי: יש הרבה מאוד - - -

יפעת שאשא ביטון: אנחנו כאילו מעקרים מהחוק את כל המשפחתונים.

<ענת דייגי: נכון.

<ענת דייגי: שזה הרבה.

<ענת דייגי: אנחנו צריכים לחשוב על הילדים.

<ענת דייגי: קודם כל על הילדים.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה להצטרף לסיום הדברים שלך.

יפעת שאשא ביטון: במדינת ישראל כל מי שמחזיק ילד, מטפל בילד כמקצוע או היבטים טיפוליים אחרים, חייב בסטנדרטים ובתקינה, זאת נקודת המוצא שצריכה להיות במדינת ישראל.

יפעת שאשא ביטון: ביום שאנחנו נפנים את זה ונבין שהחיים של הילדים שלנו, ולא בכדי אמרתי שהרבה פעמים זה מסתכם בעניינים של חיים ומוות, החיים של הילדים שלנו הם מעל לכל.

יפעת שאשא ביטון: אם אנחנו אומרים את זה, אנחנו גם צריכים להתנהג בהתאם ולחוקק את מה שצריך כדי שלא לאפשר לאף אחד לטפל בילד בלי שהוא יודע שהוא צריך לעמוד בסטנדרטים בסיסיים.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: הקואליציה לחינוך מלידה בבקשה.

<יערה שילה: אני אתחיל ממה שענת אמרה.

<יערה שילה: ב-15.2 שני ילדים, שתי פעוטות מתל אביב נפטרו, שניהם בני שמונה חודשים, במסגרת לא מפוקחת.

<יערה שילה: ב-20.2, השנה, זה פחות מחודש, בתל אביב, ילד בן 11 חודשים.

<יערה שילה: אני לא מדברת על ילדים שנפגעים ולא נפטרים כמו הילדה באשדוד עם האמסטף.

<יערה שילה: לא צריך להגיע לתמותה.

<יערה שילה: זה לא הגיוני, זה קיצוני הדבר הזה, תמותה.

<יערה שילה: לא הגיוני שבכלל אין שום מסגרות שהורים יכולים לשים בצורה נורמלית.

<יערה שילה: אם מדברים על החברה, אז השוליים של החברה היא עוד יותר קיצונית.

<יערה שילה: בחברה החרדית ובחברה הערבית המצב הוא מעבר לקטסטרופה.

<יערה שילה: את מדברת על פחי זבל, בואי אני אקח אותך לשמגר פה בירושלים, תראי איפה נמצאים המעונות.

<יערה שילה: כל החניות שהיו אמורות להיות חניות למשפחות, נהפכו להיות דירות.

<יערה שילה: חלק מהדירות הן פעוטונים.

<יערה שילה: כמה ילדים יש על כל מטפלת אחת?

<יערה שילה: בין 10 ל-12 ילדים.

<יערה שילה: משהו לא נורמטיבי, כל המחקרים מראים שההתפתחות הקריטית ביותר לילדים זה גילאי לידה עד שלוש, לא ייתכן שהאזרח שלנו לעתיד לבוא מקבל הווה שהוא על סף הקטסטרופה.

<יערה שילה: אני חושבת שהמדינה כבר צריכה להחיל את האחריות על הילדים האלה.

<יערה שילה: כשאני אומרת את זה, אומרים לי "מה, את רוצה שהמדינה תיקח אחריות על הילדים?

<יערה שילה: שההורים יקחו".

<יערה שילה: איך ההורים יקחו אחריות אם אין להם שום אפשרות, הם קהל שבוי?

<יערה שילה: אני חושבת שצריך להפסיק להתעסק בתעסוקת נשים, חינוך מלידה מייצגים חברה שלמה, יש אצלנו הן בחברה הערבית, הן בחברה החרדית, הוצאנו נייר עמדה שנמצאים איתנו המועצה לשלום הילד, האגודה לגיל הרך, מנהלי מחלקות חינוך.

<יערה שילה: אנחנו ממש דוחפים כולם לאותו כיוון.

<יערה שילה: אנחנו ממש מבקשים אם יש משהו שאנחנו יכולים לעשות, אנחנו פה, די, צריך להפסיק את הדיבורים ולהתחיל לעשות.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה יערה.

יפעת שאשא ביטון: תשלים אותך ליאת שגם היא מהקואליציה ותביא בפנינו עדות נוספת בבקשה, רק להשמיט את השמות.

<יערה שילה: בסדר גמור.

<יערה שילה: כמו שנאמר אני רכזת הקואליציה מעל לשנתיים והפכנו בעצם לקו החם להורים, ל- - - מסגרות, לאנשי צוות שזקוקים לעזרה ואין להם למי לפנות ואנחנו מקבלים במסגרת הזאת המון המון פניות עם סיפורים קורעי לב וכך גם הכרנו את ענת וארז, הזוג האצילי שחבר אלינו עם הטרגדיה האישית שלהם.

<יערה שילה: ברשות

<יערה שילה: כם אני אקריא פניה אישית שנעשתה אלינו ממש לאחרונה בעילום שם.

<יערה שילה: בחורה שעבדה כמטפלת במשפחתון והיא הייתה עדה למקרה התעללות במשפחתון לא מפוקח.

<יערה שילה: היא כותבת לי ככה: "הייתי עדה לתקיפות, הושבה בכוח, זריקת ילדים על מזרני השינה, נחשפתי להאכלה בכוח שגרמה להקאות, לפציעה עד ירידת דם.

<יערה שילה: לא היה דבר כזה שילד לא יסיים את האוכל".

<יערה שילה: זהו, זקוקים מאוד לחקיקה המשמעותית הזאת.

יפעת שאשא ביטון: חשוב לומר שהחוק בפיקוח שלו בעצם מתייחס לכל הנושא של הכשרת כוח האדם, להסדרת התקינה שאנחנו יודעים שגם בה יש מצוקה, גם במקומות המפוקחים אגב, הרעיון הוא לפתוח מחדש את כל הסיפור הזה שנקרא שהות של ילדים בגילאי לידה עד שלוש בתוך מסגרות חינוכיות ולראות מהם הסטנדרטים שמתאימם למציאות שבה אנחנו נמצאים ורוצים עבור הילדים שלנו.

יפעת שאשא ביטון: אני אוסיף בהקשר הזה גם בהתייחסות למה שענת דיברה קודם, סוגיה נוספת שאני יודעת שלא כולם מתים עליה אבל מה לעשות, צריך להסתכל למציאות בעיניים.

יפעת שאשא ביטון: הסיפור שסיפרה ענת יכול להיות באמת מוות פתאומי גם אם הם לא עמדו בכל הסטנדרטים הנדרשים, אבל זה גם יכול להיות רשלנות לשמה וזה מסוג הדברים שאנחנו לעולם לא נדע בדיוק, כמו שאת תיארת ליאת, אם לא הסייעת מספרת אז אנחנו לעולם לא נדע, ואנחנו יודעים שיש הרבה מאוד סייעות שמפחדות לדבר וכאן העניין של המצלמות שיצטרך לבוא או עם החוק או לצד החוק, גם הוא משהו שצריך להיות מטופל, בדיוק מהמקום של הגנה על חסרי ישע והרבה פעמים, אולי גם במקרה של ענת, זה יכול להיות הגנה על צוות שיכול להיות שהוא עשה את כל מה שצריך כנדרש, אבל בכל זאת קרה משהו, כך שאנחנו בהחלט צריכים לראות את התועלת של זה מכל כיוון אפשרי.

<יערה שילה: רק עוד התייחסות קטנה, אנחנו במסגרות המפוקחות, אני חייבת להגיד שיש שיפור מאוד משמעותי.

<יערה שילה: מאז שזה ברווחה יש לנו קשר טוב, אם יש מישהו שמגיע לקו החם בתוך המפוקח, אנחנו פונים, לרוב יש לנו מענה בין 24 שעות עד 72 שעות והם מטפלים בדברים, אני חייבת להביא את זה גם.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

יפעת שאשא ביטון: גם שם קורים דברים וצריך להגיד שגם בפרטיים יש מסגרות שעובדות בסטנדרטים מאוד גבוהים, באיכות גבוהה ובאמת עושים את עבודתם נאמנה.

יפעת שאשא ביטון: אמרה את זה חברת הכנסת קארין אלהרר, אנחנו לא באים כדי לפגוע או לבקר מישהו, אנחנו יודעים שיש הרבה מאוד מסגרות בשטח שבאמת, הלוואי שכולם יפעלו כך אבל לצערנו הרב זו לא המציאות.

יפעת שאשא ביטון: יש כאן ועד של גן באזור המרכז.

יפעת שאשא ביטון: בכוונה אני לא נוקבת בשמות.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

<ד.ב.: שלום לכולם.

<ד.ב.: תודה רבה על היוזמה המבורכת הזאת שמישהו פה סוף סוף רואה את הילדים מעבר לכל הערפל של הפוליטיקה ושל ה- - - שמונחות פה במדינה שלנו, כי באמת הילדים לפני הכל.

<ד.ב.: אני כמובן לא אגיד מה שם הגן.

<ד.ב.: כשהגענו חדשים לישוב שלנו ביקשתי המלצה על גן ילדים.

<ד.ב.: הילד שלי היה בן שנתיים וחצי וכל הגנים הטובים נתפסו כבר, ונכנסנו לפעוטון עם 20 ילדים.

<ד.ב.: משהו כמו שלושה וחצי חודשים הילד סירב להיפרד בבוקר, החזיק לי את הרגל, התעורר בלילה, רגרסיות, ביקש מוצץ חזרה, צעקות, בכי.

<ד.ב.: חברה נוספת מודאגת אמרה לי "אני שולחת את הילדה עם בובה ומכשיר הקלטה ונראה מה יהיה".

<ד.ב.: הגעתי יום אחד לקחת את הילד מהגן, בשעה 16:30, הילד קודח מחום, לקחתי אותו לרופא, הרופא אמר לי "טוסי לבית החולים הילד שלך קודח מחום עם דלקת ריאות" התאשפזנו כמה ימים, כמובן שהגננת לא התקשרה לשאול מה קורה, חזרנו הביתה, החברה התקשרה להגיד לי שהיא רוצה לפגוש אותי לקפה ולהשמיע לי את ההקלטה.

<ד.ב.: בהקלטה שומעים את הבן שלי אומר לה "אני חולה, כואב לי בבטן, כואב לי בגב, אני רוצה לאמא" אותה הגננת אומרת "תקחו את הזקן הזה, נמאס לי כבר לשמוע אותו, תזרקו אותו למדרגות למטה הוא כל היום רק מתלונן".

<ד.ב.: כמובן ששמעו שם עוד צעקות וגרירות ילדים, ודברים איומים ומהרגע הזה אמרתי שאני פשוט יוצאת למאבק, אנסה להצטרף לאן שלא יהיה, אנסה למשוך איתי אנשים, אני אעשה הכל כדי להציל את הילדים הקטנים האלה.

<ד.ב.: חברתי לוועד היישובי ויד המקרה או שלא, אני יושבת פה היום ומספרת את הסיפור שלי בתקווה ענקית שמשהו יקרה, משהו ישתנה פה.

<ד.ב.: אגב, משהו שלא ציינתי שבעלי ואני ניגשנו לגננת ואמרנו לה שאנחנו רוצים לבטל את הרישום ולהוציא גם את הבן הקטן בן עשרה חודשים שהיה שם.

<ד.ב.: סיפרנו לה כמובן שיש לנו עדויות מהקלטות אז היא אמרה "אם תספרו שהקלטתם אנחנו נפנה למשטרה וזה לא חוקי מה שעשיתם".

<ד.ב.: זה המצב.

יפעת שאשא ביטון: נכון, את מעלה כאן סוגיה כואבת נוספת וזה כל הנושא של ההקלטות.

יפעת שאשא ביטון: כדי שתבינו עד כמה קצרה ידינו מלהושיע את הקטנטנים וחסרי הישע שלנו, אז גם כשיש תיעוד של הקלטה, זה נקרא האזנת סתר והאזנת סתר במדינת ישראל היא לא חוקית.

יפעת שאשא ביטון: יש לא מעט הורים חלקם גם היו בוועדה כאן, חלקם פנו אלי, שיש להם הקלטה עם התעללות מוכחת.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת זה לא משהו שהוא ספקולטיבי והם לא יכולים לעשות בזה שימוש כי הם הפכו להיות בני ערובה של אותן מטפלות או סייעות, שלא לדבר על מקרים שבהם הם הגיעו עם החומר.

יפעת שאשא ביטון: הורה חושב שאם יש לו ביד את החומר שמוכיח שפגעו בילד שלו והתעללו בו והרביצו לו, אז הנה הוא מוגן והם מגיעים למשטרה והכל מתהפך עליהם ואומרים להם "אוקיי, מעכשיו אתם חייבים להגיד את האמת ורק את האמת כי אתם בעצם מואשמים בהאזנת סתר" שתבינו איך העולם יכול להתהפך על זוג כזה שבא עם כל המצוקה שלו, וזה חוסר אונים.

יפעת שאשא ביטון: אומרת לכם את זה גם אני שיושבת כאן ונמצאת בקשר עם כל המערכות ומנסה לטפל, גם אני נמצאת הרבה פעמים בתוך הסיטואציה הזאת של חוסר אונים כי אנחנו לא יכולים לסייע לאותן משפחות.

יפעת שאשא ביטון: אז נכון שיש הצעת חוק נוספת שמבקשת להתיר לפחות במקרים של הגנה של חסר ישע כן את התקיפות של האזנת הסתר הזו, למרות שאם אתם שואלים אותי, בין להפוך את זה לג'ונגל עכשיו שכל מי שקצת בסטרס מכניס מכשיר האזנה לבין לעשות את זה בצורה ממוסדת כמצלמות שנמצאות בתוך המוסדות, אין שאלה שעדיף שיהיו מצלמות בצורה ממוסדת, מבוקרת, שהן לא האח הגדול אלא באמת נפתחות רק במקרה בו יש חשד סביר.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שזה נכון לכולם ואני מקווה שגם לכיוון הזה בסופו של דבר משרד המשפטים יאות ללכת איתנו כי כרגע זה לא נראה כך לצערי הרב, וזו עוד אחת מהמלחמות היום יומיות שאנחנו מנהלים.

<קריאה: גם כשידוע שיש מצלמות בגנים יש יותר רתיעה, יש יותר פחד לתקוף ילדים.

יפעת שאשא ביטון: וההורים יותר רגועים.

יפעת שאשא ביטון: אין שאלה שזה צעד שהוא בהחלט מתבקש.

יפעת שאשא ביטון: קידמו את זה אצל הקשישים.

יפעת שאשא ביטון: אין שום סיבה שהילדים שלנו יישארו עוד פעם מאחור, אם צריך להגן על הקשישים וחייבים להגן על הקשישים, זה גם חלק מהצעת החוק שלנו, צריך לעשות את זה גם בקרב ילדים, הם נמצאים באותה מציאות.

יפעת שאשא ביטון: אף אחד מהם לא באמת יכול לספר.

יפעת שאשא ביטון: הבן שלך מדבר, אבל יש גם גילאים צעירים יותר.

יפעת שאשא ביטון: אף אחד לא באמת יכול לספר מה היה שם.

יפעת שאשא ביטון: יש לנו זוג הורים לילד שנפגע.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

<י.ז.: הבן שלנו היה 4.5 חודשים, הוא היה במעון והוא נפגע מהגננת.

<י.ז.: היה לו דימום בראש, הדימום עבר לו לעיניים והוא עבר ניתוח להוצאת הדימום מהראש וניתוח בעיניים של - - - זגוגיות, זה היה לפני שנה.

<י.ז.: עד היום התיק נמצא בפרקליטות.

<י.ז.: אין תשובה.

יפעת שאשא ביטון: מה הביא אתכם לחשוב שהילד נפגע על ידי גננת או על ידי מבוגר לצורך העניין ולא - - -

<י.ז.: חוץ מאצלי הוא לא היה אצל אף אחד.

<י.ז.: כנראה או שהיא טלטלה אותו או שהוא נפל, אבל אחרי שהוא היה תשע שעות במעון זה קרה.

<י.ז.: אני הבאתי לה בבוקר ילד בריא, וב-14:45 היא התקשרה אלי שהילד לא נושם.

יפעת שאשא ביטון: אבל גם כאן

יפעת שאשא ביטון: אנחנו לעולם לא נדע אם הילד פשוט נפל, קיבל מכה, אם ילד פגע בו או אם מבוגר אחראי פגע בו.

יפעת שאשא ביטון: אני בכוונה מחדדת את זה כי זה רק מראה את המצוקה של כולנו שאין לנו שום דרך, במיוחד אם אנחנו מדברים על ילד בן 4.5 חודשים שיספר לנו מה באמת היה שם.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: ליאור גבאי מנכ"ל נאות מרגלית בבקשה.

<ליאור גבאי: שלום רב.

<ליאור גבאי: אני שותף יחד עם שאר ראשי הארגונים, ויצ"ו, נעמ"ת, אמונה, לתהליכים מסורבלים שעובר החוק.

<ליאור גבאי: הזכירו פה עשרות שנים, אני מכיר אותו לפחות 17 או 18 שנה.

<ליאור גבאי: מסתבר שיש כאלה שמכירים לפניי.

<ליאור גבאי: אבל לצערי אני רוצה לשים דגש, הבעיה היא שבאמת אין יחס לאותם 77% או 78% שלא נמצאים במסגרות מפוקחות.

<ליאור גבאי: קודם כל אני חייב להדגיש, שיתוף הפעולה מול המשרד במסגרות המפוקחות הוא מעולה, הוא השתפר משמעותית בהרבה בחינות, גם בהיבט של הכשרה שאפשר לשים דגש על זה וראוי להזכיר את זה.

יפעת שאשא ביטון: אז כדאי שזה יקרה גם במסגרות האחרות שהן הרוב.

<ליאור גבאי: על זה בדיוק אני מדבר.

<ליאור גבאי: המשרד גם בגלגולו הקודם העדיף ללכת למקום שנוח לו, וזה שוב פעם בקרות וסרבולים למסגרות שמפוקחות, שאנחנו כארגונים החברתיים מפעילים, ופועלים גם ככה - - -

יפעת שאשא ביטון: מה זה בקרה וסרבול?

<ליאור גבאי: אני תיכף אדגיש.

<ליאור גבאי: בהכשרה - - -

יפעת שאשא ביטון: סירבול בהכשרה?

<ליאור גבאי: לא, אני מדבר על זה שהארגונים המפעילים היום, הארגונים שיש להם מסגרות מפוקחות אז הם נמצאים ברוב המקרים – נכון שתמיד יש מקום לשפר – אבל זה לא דומה לאותם מקרים שמתארים בפנינו שנמצאים במקומות שיש הזנחת ילדים.

יפעת שאשא ביטון: ישבו פה נציגי ארגונים, שלא נציין איזה שהוא מצב אוטופי.

<ליאור גבאי: תני לי - - -

יפעת שאשא ביטון: שניה, אתה יודע שאני יושבת ראש הוועדה, אני יכולה להתפרץ לדברים שלך.

יפעת שאשא ביטון: אני היחידה שיש לה את הפריבילגיה להתפרץ לדברים שלך, אז תן לי.

יפעת שאשא ביטון: אתה מתאר פה איזו שהיא מציאות על רוב המקרים, יכול להיות שאתה יכול להגיד "ברוב המקרים בנאות מרגלית קורה ככה וככה".

יפעת שאשא ביטון: ישבו פה נציגים של ארגונים שסיפרו, הם סיפרו לא אני, והכל בפרוטוקול וניתן להוכיח, שנורא קשה להם להשיג סייעות ומטפלות, שלא לדבר על מטפלות עם הכשרה, אז אם אתה בא ואתה מאוד רוצה להיכנס, יש לך דופק – אתה בפנים.

יפעת שאשא ביטון: זה הסיפור.

יפעת שאשא ביטון: אז לא הכל אוטופי גם במקום שבו יש פיקוח, לא מבחינת הכשרה ולא מבחינת כח אדם ואני כן אומר במאמר מוסגר שיש גם הרב המאוד מסגרות שעושות עבודה מדהימה, ואני מכירה את זה גם מקרוב.

<ליאור גבאי: גבירתי היושבת ראש את צודקת, גם אם השתמע מדבריי שהמצב הוא אידיאלי, הוא לא כזה.

<ליאור גבאי: יש עדיין קושי גדול להשיג מטפלות, השכר של מטפלות הוא שכר זעום, קשה מאוד לאתגר אותם לבוא לעבוד וממילא כוח האדם שמזדמן הוא כוח אדם פחות איכותי.

<ליאור גבאי: אי אפשר להתעלם מזה.

<ליאור גבאי: אבל כשאנחנו מדברים, את שואלת אותי מה קרה לחוק הזה בגלגוליו השונים?

<ליאור גבאי: המשרד גם בגלגולו האחרון וגם בגלגולו הקודם העדיף ללכת למסגרות המפוקחות ולהחריג את אותם 77%, אני לא מבין איך - - -

יפעת שאשא ביטון: הם לא החריגו אותם, הם פשוט לא יודעים עליהם.

<ליאור גבאי: גבירתי, כשבאים ואומרים שהחוק הזה לא ידבר על מסגרת שיש בה 10, 12, 7 ילדים - - -

יפעת שאשא ביטון: אתה עוד לא יודע.

יפעת שאשא ביטון: זה מסוג הדברים שדיברנו.

יפעת שאשא ביטון: ליאור, באמת.

<ליאור גבאי: יפעת, במרוצת השנים העניין הזה מתדיין, בין שבעה לעשרה, ואני לא מבין.

<ליאור גבאי: ילד אחד אפשר?

<ליאור גבאי: גם מי שרוצה להחזיק ילד אחד מבחינתי זה צריך להיות מסגרת מפוקחת.

יפעת שאשא ביטון: אמרתי את זה.

יפעת שאשא ביטון: אתה מקשיב לי כשאני מדברת או שאתה רק עסוק בלחכות לתור שלך לדבר?

יפעת שאשא ביטון: ואני לא סתם שואלת את זה ובכזאת בוטות.

יפעת שאשא ביטון: אני אומר לך למה, אמרתי את זה גם לנציג משרד העבודה והרווחה, הצעת החוק שלי מדברת על חמישה ילדים, אמרתי את זה בראשית דבריי כדי שלא יהיו פה אי הבנות.

יפעת שאשא ביטון: המשרד יכול להתקדם עם התזכיר הממשלתי, הכל טוב.

יפעת שאשא ביטון: הם צריכים לדעת שהם צריכים לבוא איתנו בדין ודברים כדי שנגשר על הפערים בין הצעות החוק הפרטיות לבין התזכיר הממשלתי ונגעתי בדיוק בסוגיה הזאת של התקינה ובסוגיה הזאת של מספר הילדים.

יפעת שאשא ביטון: הזכרתי גם שזה מחריג את כל המשפחתונים, אז אנחנו עם היד על הדופק.

יפעת שאשא ביטון: אם יש לך הערה בייעול, לא במה היה פה לפני שבע ועשר שנים, לא הייתי פה, אני גם לא אגיד לצערי כי הייתי במקומות טובים אחרים.

יפעת שאשא ביטון: לא הייתי פה.

יפעת שאשא ביטון: היום אנחנו כאן ואנחנו יודעים חד משמעית שאנחנו הולכים למהלך הזה בלי שום פשרות.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו גם יודעים אגב למה בקדנציה הקודמת זה נפל, זה נפל על התנגדות של הארגונים הפרטיים שלא מתאים להם שיפקחו עליהם עכשיו ושלא מתאים להם לעשות התאמה של כל תנאי הבטיחות שנמצאים בגנים וכל מה שמבקשים מהם כי זה עולה כסף.

יפעת שאשא ביטון: אז אם זה עולה כסף לא צריך, לא נורא.

יפעת שאשא ביטון: מה, אצבע של ילד?

יפעת שאשא ביטון: אז בוא, אני יודעת בדיוק מה היה כאן ואתה יודע מה, אם אתה היית כאן אתה אפילו יודע יותר טוב ממני.

יפעת שאשא ביטון: גם את הדברים שנסתרו מהעין שלי אתה יודע.

יפעת שאשא ביטון: אז הפעם אנחנו הולכים למהלך הזה בלי פשרות.

<ליאור גבאי: אני מדבר על זה - - - שהפעם זה יהיה בלי פשרות כי לא ייתכן שפעם אחת יגידו שבעה ילדים, פעם חמישה ילדים ופעם משהו אחר בגלל סיבות כאלה או אחרות.

יפעת שאשא ביטון: אני מבטיחה לך שכל עוד אני כאן זה יהיה בלי פשרות.

<ליאור גבאי: אנחנו כארגונים נהיה שותפים למהלך הזה בשמחה.

יפעת שאשא ביטון: אני שמחה ותודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: ומגיעה גם מילה טובה שאתם גם שותפים לכל הדיונים שמתקיימים בנושא הזה.

יפעת שאשא ביטון: בהחלט יישר כח גם על זה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה ליאור.

יפעת שאשא ביטון: גלית גלעד מ"בטרם" ואחר כך שמחה.

<גלית גלעד: תודה רבה.

<גלית גלעד: קודם כל אני רוצה להגיד כמה אני מזועזעת לשמוע את העדויות פה, אבל ארגון בטרם כמו שאתם יודעים מתעסק בהיפגעות לא מכוונת.

<גלית גלעד: אז קודם כל יפעת וקארין, זה לא משנה כמה שנים ניסו להוביל את החקיקה הזאת, העיקר להתקדם.

<גלית גלעד: אני חושבת שאתם הנשים המתאימות להביא את התוצאה הזאת וארגון בטרם ייתן את כל מה שניתן מבחינתו כדי לסייע שהחקיקה הזאת תגיע לסיומה ולאישורה.

<גלית גלעד: חשוב מאוד לדבר גם על הפן של הבטיחות וזאת מטרת החוק, במטרת החוק מדובר לשמור על הפיזיות של הפעוט.

<גלית גלעד: מאוד חשוב פה לציין את הפעילות שכבר אגף מעונות מבצע מזה שנים רבות, וזה הכשרה בסיסית של בטיחות ילדים לאנשי הצוות.

<גלית גלעד: עד היום נעשו אלפי הכשרות בשיתוף פעולה של ארגון בטרם ואגף הרווחה ואני יכולה להביא עדויות של מנהלות ומפקחות שאמרו כמה ההכשרה הזאת חסרה להן וכמה הם רוצים לשרשר אותה הלאה למטפלות שלה ואנחנו עכשיו מנסים לגבש איך להתמודד עם הסוגיה הזאת.

<גלית גלעד: חד וחלק, התכנית הלאומית שאת הובלת ואת אישרת, אחד הנושאים הראשיים שלו זה הכשרת אנשי מקצוע.

<גלית גלעד: אין מצב שלא יצא כתוצאה מהמהלך החשוב הזה שאת הובלת גיבוש של סטנדרטים ותוקם בימים הקרובים תת ועדה משותפת לחמישה משרדים שידידי אמיר מדינה שותף לה, ואנחנו נשמח לארך את הגופים הרלבנטיים כדי לחשוב ביחד איזה סטנדרטים יתאימו וביחד עם החקיקה הזאת אני בטוחה שאנחנו נצליח.

<גלית גלעד: חשוב לנו לציין, אוכלוסייה מס' 1 בסיכון להיפגעות היא אוכלוסיית הפעוטות מגיל לידה ועד גיל ארבע, כשמרבית ההיפגעות בשנה הראשונה.

<גלית גלעד: חשוב לי לציין שעשינו פיילוט בקרב מעונות היום המוסדרים, לא הלא מוסדרים, וראינו חד וחלק, צריך לעשות שינוי התנהגותי קודם כל בקרב הצוותים.

<גלית גלעד: דווקא הפיזיות במעונות המוסדרים פחות בעיה, אני לא יודעת, אין לנו שום נגיעה למעונות הלא מוסדרים.

<גלית גלעד: בסופו של דבר, התחלת במשימה הזאת כבר לפני שנתיים-שלוש, את בדרך הנכונה, תודה רבה ושיהיה לנו בהצלחה.

<יערה שילה: אני יכולה להגיד שבטרם יש פרויקט שמי שמבקש פרטי, גם במכללות, הם באים בעלות ממש מינימלית.

יפעת שאשא ביטון: חשוב מאוד.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לגלית ולארגון.

יפעת שאשא ביטון: שמחה ואחר כך קרן ואחר כך יש לי עוד הורים.

<שמחה סחר: אני מהעמותה למען הילד בגיל הרך.

<שמחה סחר: אנחנו כבר שנים בתוך הסיפור הזה.

<שמחה סחר: אני מקווה מאוד שהפעם תהיה כאן איזו פריצת דרך או איזה סדק שנוכל להיכנס וסוף סוף החוק הזה ייצא לדרך.

<שמחה סחר: אני חושבת שהבעיה הגדולה, לתת סטנדרטים למבנה זה קל, ואולי גם בדיקה.

<שמחה סחר: אבל מה שחשוב זה הכשרה של העובדים, לא רק בטרם, אלא הכשרה כללית.

<שמחה סחר: אולי צריך לעשות לפני זה איזה חוק המטפלת, חוק שיגיד מי יכול לטפל בבני אדם.

יפעת שאשא ביטון: לא צריך לפני.

יפעת שאשא ביטון: זה צריך לבוא במסגרת החוק.

<שמחה סחר: אז במסגרת החוק.

<שמחה סחר: עוד יותר - - -

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מדברים שם על הנושא של ההכשרה והכשרה זה משהו שהוא מדיד כי אנחנו נקבע איזו הכשרה, מה משך ההכשרה.

<שמחה סחר: ומי הבנאדם, אולי יש לו - - -

יפעת שאשא ביטון: כל זה נמצא, את לא קראת את טיוטת החוק, נכון?

יפעת שאשא ביטון: זה עבה וארוך וזה לוקח הרבה זמן.

<שמחה סחר: אני מכירה אותו לא מהיום.

יפעת שאשא ביטון: כתוב שם בצורה מפורשת, גם הנושא של תעודות יושר שאין היום.

יפעת שאשא ביטון: גם פדופיל יכול היום לטפל בילדים.

יפעת שאשא ביטון: הדבר הזה מוסדר במסגרת החוק.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נכנסנו ברחל בתך הקטנה לכל הפרטים ולא בכדי הוא עב כרס.

<שמחה סחר: אני רוצה להדגיש את זה, מכיוון שזה נראה כאילו, ומה שחשוב זה אותם 77%.

<שמחה סחר: זה לא כל כך חוכמה להתחיל עם המעונות אני חושבת, זה הכי קל.

<שמחה סחר: אני גם לא יודעת איך נאתר את כל האנשים האלה.

יפעת שאשא ביטון: שמחה, הסיפור הוא מאוד פשוט.

יפעת שאשא ביטון: קודם כל אנחנו לא פונים רק ל-77%, אנחנו מדברים על חוק פיקוח על המעונות שכולל את כולם, כולל אלה שנמצאים היום תחת פיקוח.

יפעת שאשא ביטון: זה אומר שגם הם יצטרכו להתאים את עצמם לסטנדרטים החדשים.

יפעת שאשא ביטון: לא סתם לחלקם זה כואב וגם הם לא ממהרים לשתף פעולה.

יפעת שאשא ביטון: ראיתי גם את השיח בתוך הארגונים האלה וסליחה שאני אומרת את זה ככה אבל שנבין שעם כל זה שזה מובן לנו וברור לנו שהדבר הזה צריך לצאת לדרך, יש לא מעט מתנגדים, גם מתוכנו.

יפעת שאשא ביטון: אז הסיפור כולל בעצם את 100% מהמעונות.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מתכוונים להיכנס לנושא של כוח אדם וסטנדרטים של תקינה, סטנדרטים של בטיחות, והכל הכל לגבי כל 100%.

יפעת שאשא ביטון: איך מאתרים אותם?

יפעת שאשא ביטון: כל הורה יידע שבמקום שהוא בא ורוצה לשים את הילד, צריך להיות רישיון.

יפעת שאשא ביטון: היום אין רישוי.

יפעת שאשא ביטון: זה מאוד מאוד פשוט.

יפעת שאשא ביטון: אם אין לאנשים רישיון, משמע הם לא תחת פיקוח, משמע שהם עוברים עבירה.

יפעת שאשא ביטון: כי המטרה היא שהיום כל מי שירצה לעבוד עם ילדים יצטרך את הרישוי של משרד הרווחה או החינוך, או מי שיהיה אמון עליו.

יפעת שאשא ביטון: יותר פשוט מזה אין.

יפעת שאשא ביטון: רק צריך כבר לעשות.

יפעת שאשא ביטון: זה הסיפור, שאנחנו כבר צריכים לרוץ ולעשות.

<שמחה סחר: אנחנו מוכנים להיות אחריכם.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה שמחה על זה שאיפשרת לי לחדד את הנקודות החשובות האלה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה על הדברים.

יפעת שאשא ביטון: קרן מהמועצה לשלום הילד ואחר כך אמא שהיא יו"ר הגנים, אחר כך אמא שהילד שלה הודר מהמערכת.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה קרן.

<קרן איוס: תודה רבה לחברת הכנסת יפעת שאשא ביטון וחברת הכנסת קארין אלהרר.

<קרן איוס: כיושבת ראש איגוד הגנים הפרטיים הארצי אני רוצה להגיד שגם אנחנו בשנתיים וחצי האחרונות עברנו כברת דרך ואם באיזו שהיא נקודת התחלה בקרב הגנים הפרטיים הייתה התנגדות, הלכנו עקב בצד אגודל עם המון התייעצויות אתכם, עם הקשבה למי שיושב בשולחן הזה, כולל לארגון בטרם, כולל הקואליציה, ואנחנו עושים דברים תוך כדי ריצה, הווה אומר שכשנגיע לישורת האחרונה זה כבר לא יפחיד אף אחד.

<קרן איוס: זאת אומרת שאם כבר היום אפשר לעשות קורסי עזרה ראשונה וכבר היום אפשר לעשות בטיחות ובטחון לגנים ואם כבר היום אפשר לעשות מערכות של לחצני מצוקה ויועצי בטיחות, אנחנו לגמרי שם.

<קרן איוס: הקושי היחיד שלנו יש ואני חייבת לשים אותו פה על השולחן, זה מול השלטון המקומי.

<קרן איוס: מאחר ואנחנו יושבים על תקנות עירוניות עם כל מה שקשור לחוק התכנון והבניה והיתרים לשימוש חורג, ויד ימין לא יודעת כל כך על יד שמאל, אין לנו אחידות בפרישה ארצית של כל מה שקשור להכשרת המבנה, למימון, לתנאים ראשונים מידתיים להפעלת הפעוטון, מה שעושה המון חייזרים כאלה - - -

יפעת שאשא ביטון: את מדברת על שינוי יעוד של חלק מהמבנים?

<קרן איוס: גם שינוי יעוד בתב"ע, גם התרה לפרק זמן קצוב.

<קרן איוס: כי מי ששוכרת מבנה, זה לא חתונה קתולית.

<קרן איוס: נניח היא יכולה לשכור היום לחמש שנים, לעשר שנים, לשלוש שנים, הרשויות המקומיות לא ממהרות לתת הכשרה ייעודית לגני ילדים פרטיים.

<קרן איוס: כשהחוק יעבור אני מניחה שזה יוריד שליש מהפלח, מכיוון שהרבה לא יעמדו בסטנדרטים, שזה בסדר מבחינתי ואני שמתי אתך את היד, מי שלא צריך להיות, שלא יהיה ומי שלא מוכן להתכוונן, גם שלא יהיה.

<קרן איוס: אבל צריך להתקיים איזה שהוא רף בסיסי שהוא מידתי שניתן לעבור אותו כי הרי אנחנו לא רוצים שחצי מיליון ילדים עכשיו ימצאו את עצמם בחוץ כי אני לא מאמינה שהמערכת תהיה מסוגלת לקלוט אותם.

<קרן איוס: אז השלטון המקומי צריך לשבת ולעשות אחידות בפרישה ארצית לחוק התכנון והבניה ולא יכול להיות שבעיר כמו תל אביב אפשר חמישה ילדים ובעיר כמו ירושלים או בני ברק שלהם יש משפחות ברוכות ילדים, עם 12 ילדים אפשר לעוף מתחת לרדאר.

יפעת שאשא ביטון: החוק יהיה אחיד לכולם.

<קרן איוס: אני לא מדבר תעל החוק, אני מדברת על חוק התכנון והבניה שהוא חוק לצד.

<קרן איוס: אם תצליחו לעשות איגום משאבים לחוק הפיקוח, לחוק התכנון והבניה, לשלטון המקומי, להתרה של המבנים, אנחנו שם.

<קרן איוס: לגבי הכשרה, אני איתך, בטחון ובטיחות אני איתך, לגבי תקינה אני בדאבל איתך, לגבי מצלמות אני איתך.

<קרן איוס: אבל כשאנחנו מדברים על הוצאת היתר לשימוש חורג שיכולה להגיע לרבע מיליון שקל, אני כבעלת גן לא יודעת אם אני יכולה לעמוד בזה.

קארין אלהרר: מה זאת אומרת, תסבירי את זה.

<קרן איוס: היום, כשגננת רוצה להחזיק את המבנה היא צריכה לפנות לרשות המקומית, לבקש על היחידה שבה היא מפעילה את המבנה היתר לשימוש חורג, לעשות החרגה משימוש למגורים לשימוש עסקי.

<קרן איוס: היא יכולה לקבל בין שלוש שנים לעשר שנים.

<קרן איוס: שתביני את האבסורד, אם היא תקבל לשלוש שנים, כל ההפיכה של הדבר הזה ברמה ייעודית נופלת עד שהיא תסיים.

<קרן איוס: אז גם צריך לשנות את ההקצאה לטווח יותר ארוך, שיהיה לה את הכדאיות.

<קרן איוס: היא צריכה מהנדסים, אדריכלים, יועצים, קונסטרוקטור, משרד הבריאות, היא צריכה כיבוי אש, היא צריכה הג"א, היא צריכה את פיקוד העורף, היא צריכה כל כך הרבה גורמים שכל אחד מהם גוזר קופון על אותה גננת שאם אין מימון ממשלתי, איך אנחנו עוברים את המשוכה הזאת.

קארין אלהרר: אז מה את מציעה?

<קרן איוס: אני אגיד מה אני מציעה.

<קרן איוס: אני מציעה שהשלטון המקומי ישב פה לשולחן.

יפעת שאשא ביטון: הוא פה.

<קרן איוס: ויקבעו סטנדרט ברמה ארצית, להוציא היתר בירושלים זה לא כמו להוציא היתר בתל אביב.

<קרן איוס: הסכומים חייבים לרדת, יש הרבה אדריכלים או חברות מיקור חוץ בשוק שגוזרות על הדבר הזה קופון ברמה מטורפת, אני חושבת שהרשויות המקומיות צריכות לעבוד עם חברות מסודרות לקבוע איזה שהוא רף של הוצאה שגננת שרוצה להיכנס לדבר הזה, שהיא בעלת גן פרטי ואומרת "אני מוכנה להשקיע", אבל לא יכולה להשקיע רבע מיליון שקל שאחרי חמש שנים הרישיון שלה יפקע, כי היא לא תחזיר את ההוצאה כדי להישאר גן טוב, יש גנים טובים ואת מכירה אפילו אחד שאני מכירה, שהוא חבר בארגון שלי שהוא יכול ליפול על הדבר הזה כי ההיתר שלו יפוג בעוד שנתיים, וזה אחד הגנים הטובים בארץ שמגיע לו בעיני לקבל פרס ישראל לחינוך.

<קרן איוס: אבל אם הם לא יקבלו ברשות המקומית, איבדנו גם את הטובים.

יפעת שאשא ביטון: אני מכירה את הסוגיה.

יפעת שאשא ביטון: גילוי נאות, היו אלי פניות גם מרשויות מקומיות שמאוד חרדות לעניין הזה.

יפעת שאשא ביטון: אין שאלה שנצטרך לשבת ביחד ואני גם צריכה רגע לומר משהו ברמת המקרו.

יפעת שאשא ביטון: אין שאלה שמדובר בחוק שהוא מהפכה, בשביל להסדיר אותו גם אם עכשיו כולנו נצביע בעד זה לא יקרה מחר בבוקר.

יפעת שאשא ביטון: יש פה תהליך אובייקטיבי שצריך להתרחש ולכן העניין הזה צריך להיות מודולרי.

יפעת שאשא ביטון: מבחינת החוק מי שאמונה על בניית המעונות היא מדינת ישראל וגם אמורה לממן את חלקה, אבל ברור לכולנו שהיום בשטח יש מעונות שהם קיימים, לא נצליח לתת את המענה מבחינת הבנייה לכולם.

<קרן איוס: גם אין - - - להתחיל מאפס.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

יפעת שאשא ביטון: ויש את שלב הביניים.

יפעת שאשא ביטון: אני לגמרי מסכימה שנצטרך לשבת עם השלטון המקומי כדי לייצר פתרונות יצירתיים לסוגיה הזאת, כולל שינוי היעוד, כולל השימוש החורג, כולל כל הדברים האחרים כדי שאנחנו מצד אחד כן נאפשר את הפתיחה על פי כל הסטנדרטים וגם לאפשר לכם לשרוד את המהלך.

<קרן איוס: אני אגיד לך מה אני רוצה למנוע.

<קרן איוס: אנחנו מדברים על 15,000 מסגרות במגזר הפרטי שמטפלות כחצי מיליון - - -

יפעת שאשא ביטון: המטרה היא שלא ייסגרו.

<קרן איוס: לא שלא ייסגרו.

<קרן איוס: תראו, אם אנחנו נסגור אפילו שליש אנחנו זורקים החוצה למעגל האבטלה כמות מאוד גדולה של נשים.

<קרן איוס: אין לנו צורך כזה.

יפעת שאשא ביטון: אני עוד לפני, זה אבטלה, זה ילדים שהם בלי מענה כשהמטרה שלנו לתת מענה.

יפעת שאשא ביטון: סוגיה חשובה, נסגור אותה.

<קרן איוס: אני רוצה להגיד גם מילה טובה.

<קרן איוס: כל הזמן מדברים על הילדים.

<קרן איוס: למשולש הזה יש עוד שתי צלעות, צלע אחת זה ההורים שצריכים את השקט ואנחנו רוצים לתת להם את השקט, והצלע השלישית אותה אני מייצגת היא בעצם המחנכות/מטפלות.

<קרן איוס: לנו חשוב לקבל איזו שהיא הכרה תדמיתית.

<קרן איוס: ברגע שהחוק הזה יעבור, קודם כל לא כל דכפין ייתה ויאכל, וכל מי שאוהבת ילדים תכריז על עצמה גננת.

<קרן איוס: אנחנו רוצים לקבל את ההכרה, אנחנו רוצים לקבל את המקום הזה.

יפעת שאשא ביטון: בסדר, אני רוצה שכולם יאהבו ילדים חוץ משתהיה להם הכרה של גננות.

<קרן איוס: לגמרי.

<קרן איוס: אני חושבת שגם מבחינת שכר, אני הייתי משווה את זה לשכר רופא ועורך דין, אני אומרת בכנות.

<קרן איוס: אני רואה מי מטפלת בילדים באהבה גדולה, הן לוקחות את העבודה הביתה, העבודה שלהן היא 24/7, היא לא משבע עד חמש.

<קרן איוס: זה הורים שמתקשרים, זה להעסיק צוות, לעשות ישיבות, זה הכשרה, זה ליווי מתמשך, זה חתונה של 365 בשנה, אנחנו רוצים את זה.

יפעת שאשא ביטון: ברור.

<קרן איוס: ברגע שהחוק הזה יעבור גם לתחושה שלנו, היא תנסוק למעלה.

<קרן איוס: אנחנו לא רוצים להישאר בתחתית שרשרת המזון.

<קרן איוס: תודה יפעת.

יפעת שאשא ביטון: תודה לך קרן, וכמו שאמרת עצם העברת החוק היא כבר איזו שהיא קפיצת מדרגה, בזה שבעצם יקבעו סטנדרטים ויהיה ברור שלא כל אחד יכול לטפל בילדים שלנו, אז מי שיטפל בהם יזכה למעמד שראוי שיהיה לו ולה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: אמא שהבן שלה הודר.

<כ.ה.: אני יכולה לומר את שמי, הסיפור שלי גם פורסם באינטרנט.

יפעת שאשא ביטון: לא משנה, אבל אנחנו כוועדה, למרות שאת משודרת והכל - - -

<כ.ה.: אני אמא לילד בן שלוש.

<כ.ה.: לפני שנה וחצי הוא אובחן על הספקטרום האוטיסטי בתפקוד גבוה.

<כ.ה.: יחד עם הצוות החינוכי בקיבוץ שבו גרנו החלטנו לשלב אותו בגן רגיל בקיבוץ.

<כ.ה.: אז הגיעה השאלה מי בוחר את ה סייעת שמגיעה לו לליווי, לתיווך.

<כ.ה.: כשאני קמתי ואמרתי "אני בוחרת את הסייעת".

יפעת שאשא ביטון: גן או פעוטון?

<כ.ה.: פעוטון.

<כ.ה.: כשביקשתי לבחור את המתווכת הזו, אותה רכזת חינוך בקיבוץ נעמדה על הרגליים האחוריות ודרשה שזו תהיה רק מישהי מתוך הקיבוץ.

<כ.ה.: אני התנגדתי, פניתי למשרד הרווחה וחיפשתי נוהל שיסביר לי מי בוחר את הסייעת שלהבן שלי.

<כ.ה.: לא היה נוהל כזה.

<כ.ה.: הבן שלי הלך לאיבוד בטיול.

<כ.ה.: כל יום בפעוטון יוצאים לטיול בתחום הקיבוץ.

<כ.ה.: הבן שלי הלך לאיבוד במשך שעתיים, הוא לא נמצא.

<כ.ה.: אני לא ידעתי מזה, בעלי שישב באותה עת בגנים של הבנות הבוגרות יותר שלנו לא נקרא כדי לחפש את הבן שלנו, אחרי שעתיים הוא נמצא ברפת.

<כ.ה.: למזלי ולשמחתי זה לא נגמר באסון, אבל זה היה מאוד יכול להיגמר כך.

<כ.ה.: רק לאחר האירוע הזה כשאני ביקשתי תחקיר, בכל זאת מדובר באירוע חריג, האירוע הזה כמובן לא דווח למשרד הרווחה למרות שיש נוהל מאוד ברור לדיווח.

<כ.ה.: לא רק שהוא לא דווח למשרד הרווחה, הוא לא דווח למוקד של המועצה ובטח ובטח שלא למשטרה.

<כ.ה.: כשאני ביקשתי תחקיר מאותה רכזת חינוך היא הסכימה שאני אכניס סייעת שאני בוחרת.

<כ.ה.: כשהכנסתי סייעת שאני בחרתי, ביום השני שהיא התחילה לעבוד, היא ה תקשרה אלי בוכה וסיפרה לי שהבן שלי מובל בטיולים בכלוב.

<כ.ה.: בעגלול של חצי מטר, ואם יפעת הייתה מאפשרת לי הייתי מראה לכם איך זה נראה.

יפעת שאשא ביטון: אני ראיתי את זה, אני מכירה את הסיפור.

<כ.ה.: יפעת מלווה אותנו כבר שנה וחצי ואני מוקירה לך על זה תודה.

<כ.ה.: כשפניתי לגננת ושאלתי למה הבן שלי מובל כמו חיה, היא אמרה לי "הוא שונה".

<כ.ה.: פניתי לפסיכולוגית של הבן שלי כדי לבדוק אם אני הלא בסדר פה בתמונה, והיא אמרה לי "מה פתאום, כשמשלבים ילד הוא צריך להיות שווה בין שווים בכל פעילויות הגן".

<כ.ה.: הילד הזה תאום.

<כ.ה.: לראות את הבן שלך או שלך מובל בתוך כלוב, נכון שעגלול זה דבר נפלא אבל לא כשהוא נראה כמו שהוא נראה ובטח לא כשהילד מופרד בגלל המוגבלות שלו והוא לא זקוק להפרדה הזאת, ולראות את הבת, התאומה שלו הולכת חופשיה ומשחקת עם יתר החברים בגן, זה מראה שאני הולכת לישון איתו כל לילה ומתעוררת איתו כל בוקר.

<כ.ה.: פניתי לרכזת החינוך והתשובה שלה הייתה "אני מחליטה בגן, יש החלטות הורים וזה בבית ויש החלטות צוות וזה בגן.

<כ.ה.: בגן אני מחליטה, מחר אל תביאי את הילד לגן, עד שאת מגיעה לשיחה עם הנהלת הקיבוץ", כשהנהלת הקיבוץ זה בעצם בעלה.

<כ.ה.: החלטתי שאני הולכת ומצלמת את הסיטואציה.

<כ.ה.: עמדתי מחוץ לגן, לא כמו חוקר פרטי, באופן גלוי לחלוטין בתוך הרכב שלי כשחגורה עוטה את הגוף שלי, כדי שהאירוע הזה יסתיים בזה שאני נוסעת.

<כ.ה.: צילמתי סרטון ואת הסרטון הזה שלחתי לנציבות לשוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות שפנו לקיבוץ, וכשהם פנו לקיבוץ הם נענו ב"אנחנו מחליטים".

<כ.ה.: הסיפור שלנו הפך להיות מסע שלי, הסיפור שלנו בעיני מצביע על המון המון כשלים - - -

יפעת שאשא ביטון: אגב המקום הוא מפוקח ואני בכוונה הרשיתי את העדות הזאת, אני תיכף אומר למה.

<כ.ה.: המקום הזה לא רק מפוקח, הוא מפוקח עם סמל מוסד, מקבל תקציבים מהמדינה, וכשאני פניתי למנהלת החינוך במועצה האזורית שלנו, נעניתי ב"זה מעון פרטי, אני לא יכולה להתערב".

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה על הדברים.

יפעת שאשא ביטון: אני מודה שזה מצמרר כל פעם מחדש לשמוע, זה סיפור, כפי שנאמר פה, כבר די זמן אני מכירה אותו.

יפעת שאשא ביטון: ואני בכוונה שמה גם את זה על השולחן, כדי שאנחנו נבין שפעם אחת שיש מסגרות במדינת ישראל שחושבות שאם הן בתוך חלקת אלוהים הקטנה שלהן אז הן פרטיות, וגם אם הן מקבלות סבסוד מהמדינה, ואני יודעת שהורים מקבלים שם סיבסוד ממשרד העבודה והרווחה, הם עדיין מרשים לעצמם להתנהל כאילו הם מדינה בתוך מדינה.

יפעת שאשא ביטון: זה פעם אחת.

יפעת שאשא ביטון: פעם שניה, גם לא במקומות האלה וגם במקומות שלא אומרים "אנחנו פרטיים" ונמצאים תחת פיקוח, אנחנו יכולים למצוא הרבה כשלים, כי הדברים לא סגורים עד הסוף.

יפעת שאשא ביטון: הסטנדרטים והרמה שאנחנו עצם מצפים ומבקשים לה, לא קיימת היום.

יפעת שאשא ביטון: לכן חשוב שאנחנו נשים את זה כאן על השולחן, שגם מהמסגרות המפוקחות, מאותם 23%, אנחנו נדרוש בדיוק את אותו דבר שאנחנו נדרוש מכל אלה שלא נמצאים תחת פיקוח, כי גם שם אנחנו צריכים לעשות התאמה.

יפעת שאשא ביטון: בואו לא נשכח שחוק הפיקוח על המעונות הוא בכלל לא חוק פיקוח על מעונות של ילדים, הוא חוק פיקוח כולל, מלפני הרבה מאוד עשורים והגיע הזמן שבשנת 2018 אנחנו נעשה את ההתאמות שנדרשות למציאות המשתנה.

פנינה תמנו: רק במשפט אני אומר לעניין הפיקוח שאין ספק שצריך להגביר ולהתחיל ליישר בשנת 2018 כמו שאמרת, גבירתי היו"רית, את המצבים והסיטואציות האבסורדיות.

פנינה תמנו: אבל פיקוח ללא מענה ופיקוח ללא כתובות, כי אתה יכול לפקח.

פנינה תמנו: אבל מה קורה בשעת אמת?

פנינה תמנו: מה קורה ברגע האמת?

פנינה תמנו: בסוף יש הורים שפונים ומתריעים או מספרים על מקרים.

פנינה תמנו: השאלה מה המדינה עושה ואנחנו רואים שאנחנו נופלים לא רק ברמת הפיקוח, אנחנו נופלים לצד זה ברמת המענה והטיפול והרבה פעמים הורים פשוט חסרי אונים ושולחים אותם להתנהל מול המשטרה או להתנהל מול רשויות אכיפת החוק, כשאני אומרת שהמענים צריכים להינתן הרבה קודם.

פנינה תמנו: אם עושים פיקוח, עושים את זה כדי לתת בסוף גם מענה ושיהיו כתובות מסודרות שיודעות לטפל בזה במיידי, ולא רק ברמת רשויות אכיפת החוק שעסוקות במאבקים נוספים ורבים.

פנינה תמנו: על זה אני חושבת שאנחנו צריכים לתת דגש.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה על השאלה.

יפעת שאשא ביטון: יש לנו פה יועצת משפטית נאמנה ששולפת את התשובות.

יפעת שאשא ביטון: בהצעת החוק יש סעיף של טיפול בפניות ציבור שימנו אדם שיהיה אחראי לכל הפניות הללו וירכז את הכל, כך שגם לזה, לא בכדי אמרתי שאנחנו באמת נכנסנו לרזולוציות מאוד קטנות.

יפעת שאשא ביטון: אגב, דווקא מתוך היכרות של מה שקורה בשטח, ודיברתי – חברת הכנסת פנינה – על הנושא של חוסר האונים בראשית דבריי.

יפעת שאשא ביטון: גם אנחנו הרבה פעמים עומדים חסרי אונים אל מול פניות של הציבור אלינו ולא תמיד יודעים לתת את המענה כי יש 1001 חוקים שמגנים במקום על מי שצריך, על מי שלא צריך.

יפעת שאשא ביטון: זאת ההתמודדות היום יומית שלנו ואני מקווה שלאט לאט נפרק את כל הקשרים האלה ונצליח להביא לפתרון שהוא כולל.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה על הדברים.

יפעת שאשא ביטון: המועצה לשלום הילד בבקשה.

<לירון אשל: תודה גבירתי, אנחנו כמובן מברכים על הדיון החשוב הזה ועל העשייה המבורכת של יושבת הראש וחברת הכנסת אלהרר, אנחנו מלווים מקרוב גם את הצעת החוק.

<לירון אשל: אני אגיד שיושבת הראש פתחה ותיארה את זה כשטח הפקר ולא נותר לנו אלא להסכים שזה הביטוי אולי הכי מדויק לסיטואציה שקורית כרגע.

<לירון אשל: תוארו פה מקרים מזעזעים ולצערי אנחנו יודעים שלצד המקרים האלה יש גם את א.

<לירון אשל: בן שנתיים ו-ג.

<לירון אשל: בן שבעה חודשים ו-מ.

<לירון אשל: בת שנה ועוד רבים ואחרים, במועצה לשלום הילד אין שבוע שחולף בלי שאנחנו מקבלים פניה בנוגע למורכבות ולסוגיות ולקשיים שעולים מתוך המסגרות הלא מפוקחות.

<לירון אשל: עצוב לומר שהיום, בשנת 2018, מדינת ישראל היא מדינה נאורה ומתקדמת, ועדיין לפתוח פעוטון יותר קל – כמו שחברת הכנסת אמרה – מלפתוח פיצרייה או לפתוח קיוסק, כי לזה אני צריכה אישור ואני צריכה סטנדרטים ואני צריכה פיקוח ואני צריכה אישור - - - בסיסי.

<לירון אשל: הילדים שלנו שהם הדבר הכי חשוב שיש לנו בחיים כרגע, הם חשופים ואמרו פה הנציגים ממשרד הרווחה, דיברו על ישורת אחרונה.

<לירון אשל: לצד השמחה שלנו שיש איזו שהיא לקיחת אחריות של המדינה אנחנו נגיד שישורת אחרונה זה מושג אמורפי, מושג שסתום, ובמושגים של פגיעה אפשרית בקטינים ישורת אחרונה זה איזה שהוא מושג באמת מעורפל.

<לירון אשל: מה צריך לקרות למעשה כדי שהדברים יתחילו לזוז ויהיו סטנדרטים בסיסיים שיגנו על הילדים שלנו מפני הפגיעה הבאה.

<לירון אשל: אנחנו לא רוצים למלא את השולחן הזה בסיפור אחרי סיפור, אחרי עוד זוג הורים שמתיישב פה סביב השולחן, צריכים לפעול ולפעול כמה שיותר מהר ולפעול בצורה הכי נחושה והכי אדוקה כדי לקדם את החוק הזה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: אחז בבקשה.

<אחז אגם: תודה רבה.

<אחז אגם: אני ביקשתי לדבר בגלל שאני באמת מרגיש שיש שינוי בתקופה האחרונה.

<אחז אגם: השינוי מגיע מאתנו ההורים.

<אחז אגם: האמת שקצת נמאס לנו, נמאס לנו לחכות, נמאס לנו 20 שנה של כן עולה החוק, לא עולה החוק, כן זז ימינה כן זז שמאלה, מספיק.

<אחז אגם: יערה ציינה מקודם שלושה מקרי מוות רק בחודש האחרון, ואין סיבה שזה יקרה.

<אחז אגם: ברוב המדינות המתוקנות כמות כזאת של מוות גם אם יקראו לה מוות בעריסה או כל שם אחר, היא לא קורית.

<אחז אגם: לכן הכינוי מוות בעריסה הוא כינוי קצת לא ברור.

<אחז אגם: איך שם אין מוות בעריסה ובישראל יש?

יפעת שאשא ביטון: לא, קודם כל יש עוד מקומות שיש בהם מוות בעריסה.

יפעת שאשא ביטון: מוות בעריסה היום במדינת ישראל זה שם כולל להרבה מאוד תמותות שאין להם סיבה שמצאו אותה.

יפעת שאשא ביטון: זה חלק מהשיח שהתקיים פה סביב הנושא של נתיחה, אל תנסה לחבר בין הדברים.

יפעת שאשא ביטון: הסיפור הגדול הוא שאנחנו לא באמת יודעים אם המוות הוא פתאומי או הוא מוות כתוצאה ממשהו שקרה ולעולם לא נדע כי אין מי שיספר לנו.

<אחז אגם: האמת שזה בדיוק מה שניסיתי לומר.

<אחז אגם: שהכינוי הוא מוות בעריסה, אבל אף אחד היום לא באמת יודע.

<אחז אגם: אגב, לפני כשבועיים היה ראיון בתכנית הבוקר של רופא, שאמר "כן, 50 ילדים בישראל מתים בגילאי לידה עד שלוש כתוצאה מכאלה דברים - - -".

<אחז אגם: מה זאת אומרת?

<אחז אגם: ואיך אנחנו חיים עם זה בשקט?

<אחז אגם: איך זה יכול להיות שכל שנה 50 ילדים נפטרים מנסיבות לא ברורות, שקוראים להן מוות בעריסה וכאלה.

יפעת שאשא ביטון: לא כולם מתים בגן.

יפעת שאשא ביטון: חלקם גם מתים בבית, חלקם מתים גם בלילה.

יפעת שאשא ביטון: בוא, הסיפור הזה מורכב.

<אחז אגם: אני מסכים איתך, אבל 67% מהמקרים קורים במסגרות כאלה ואחרות.

<אחז אגם: אגב, בדרך כלל לא במפוקחות, וזה בדיוק מעיד על הנקודה.

<אחז אגם: נמאס לנו כבר, ואנחנו כהורים מתחילים להתאגד ולהתחבר על מנת לתת את הגיבוי לחוק הזה, כי זה בלתי אפשרי.

<אחז אגם: בלתי אפשרי שהילדים שלנו נשארים כהפקר, בלתי אפשרי שהסיפור כמו של ענת יקרה, כי הסיפור של ענת מבחינתי הוא הפנים של כולנו.

<אחז אגם: ענת עשתה כל דבר שהורה נורמלי יכול לעשות.

<אחז אגם: יכולים לכתוב לה "למה לא נשארת בבית עד גיל חמש", זה לא הגיוני.

<אחז אגם: במציאות של היום האמהות או ההורים - - -

יפעת שאשא ביטון: לא, הם לא יכולים לכתוב.

יפעת שאשא ביטון: זה פשע לכתוב לה דבר כזה.

<אחז אגם: האמת שגם את זה כתבו לה.

<אחז אגם: ענת לא אמרה את זה, אבל יש אנשים שכתבו "למה לא נשארת עם הילד שנה או שנתיים או שלוש".

<אחז אגם: במציאות הנוכחית זה בלתי אפשרי וכשאנחנו רוצים את הילדים שלנו במקומות, אנחנו צריכים לדעת שהם מפוקחים.

<אחז אגם: יפעת, אנחנו נעשה כל מה שצריך מבחינת ההורים, אנחנו נפעיל ואנחנו נבוא ואנחנו נגיע לכל מקום ואנחנו נצעק את הצעקה כי מה שקרה יכול לקרות לכל אחד מאתנו ואסור שזה יקרה.

<אחז אגם: הילד הבא הוא על הראש של כל מי שחושב לעכב את החוק הזה בעוד יום אפילו.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה אחז.

יפעת שאשא ביטון: אני רק אומר שנמאס לכם ובצדק, ובשביל זה אנחנו כאן.

<ולרי זילכה: אני מבית איזי שפירא, רכזת פורום ארגונים והורים למען ילדים עם מוגבלות.

<ולרי זילכה: אני רוצה להודות לך יושבת הראש, שאיפשרת את העדות הזאת של פעוט עם צרכים מיוחדים.

<ולרי זילכה: אני יודעת שאת מטפלת בזה וזה תהליך שכבר מתרחש, לוודא שבאמת הפעוטות האלה לא יהיו חשופים לאפליה וייקלטו במעונות היום, אני מניחה שחלק מזה יבוא גם לידי הסדרה בחוק, גם מבחינת היעדר אפליה, גם מבחינת הכשרה וגם העובדה שהיום מי שבכל זאת, אחרי כל התהליכים יזדקק ונזקק לסייעת, יכול לקבל רק במסגרות המפוקחות וככל שיהיה יותר פיקוח תהיה להם באמת יותר אפשרות להשתלב ולכן הילדים עם הצרכים המיוחדים על השולחן בעניין הזה כמו כל הילדים האחרים.

יפעת שאשא ביטון: חד משמעית.

יפעת שאשא ביטון: בעצם מענה של פיקוח ייתן מענה לסוגיות נוספות מעבר לסטנדרטים שדיברנו עליהם, גם במענים שניתנים אגב לילדים שהם חולים, ילדים אלרגיים, כל הסוגיות שעלו כאן במשך כל השנה האחרונה לדיונים, אנחנו בעצם בתוך כך נפתור עוד הרבה מאוד דברים, זה רק מחזק עד כמה החוק הזה הוא דרמטי וחשוב.

יפעת שאשא ביטון: השלטון המקומי בבקשה.

<רות דיין מדר: כולנו שותפים לחקיקה שבשני העשורים האחרונים מנסים להגיע להבשלה וליישום.

<רות דיין מדר: אני חושבת שצריך לקחת את החקיקה הקיימת, כבר עברנו סעיף-סעיף, אות-אות, משפט-משפט ונתנו כבר את הדגשים שלנו, גם כל משרדי הממשלה לרבות האוצר.

יפעת שאשא ביטון: זה נשען על זה, אגב.

<רות דיין מדר: אני מפחדת מלרוץ ולפתוח כל דבר שוב מחדש, כי החשש הוא שאולי לא נגיע שוב לישורת האחרונה ולחקיקה, גם אם החקיקה לא מושלמת, עדיף שהיא תהיה כי היא תייצר רפורמה ומציאות חדשה וזה כבר נכון.

<רות דיין מדר: יש דברים שלא צריך לחכות לחקיקה.

<רות דיין מדר: מה שכבר אפשר לעשות היום בנהלים עדיף שנעשה בנהלים, יצטרך להיות בינוי של מעונות יום שגם ילדים עם צרכים מיוחדים יכולים להיות משולבים גם בתוך הכיתות וגם בכיתות נפרדות, זה דבר שכבר משרד הרווחה יכול לתת לו מענה בבינוי, הרשויות תבנינה בהתאם, ונהלים.

<רות דיין מדר: אם יהיו נהלים, הרכזת שם תדע איך היא צריכה לנהוג ובוודאי היא לא תנהג כמו שהיא נהגה.

<רות דיין מדר: - - -

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה רות.

יפעת שאשא ביטון: לגבי הסוגיה של כל הנושא של תכנון ובניה, בואו נסכם שתעשו דיון אפילו פנימי אצלכם עד המושב הבא כדי שנוכל לקבל התייחסות, איך אנחנו מסייעים לכל מי שכבר קיים בשטח ויבוא איתנו למהלך של פיקוח עד שבעצם נאיץ את הבניה ונאפשר לכולם להשתכן במעונות שהמדינה בונה.

<רות דיין מדר: היו לא מעט דיונים, נעשה דיון מסכם ונביא את ההמלצות.

יפעת שאשא ביטון: 100%.

יפעת שאשא ביטון: עד תחילת המושב הבא.

יפעת שאשא ביטון: מישהו נוסף בבקשה, ואנחנו נסגור את הדיון.

<קונסטנטין שווביש: אני מנכ"ל רשת - - - שזה רשת גני ילדים ופעוטונים נכון להיום.

<קונסטנטין שווביש: אני רוצה קודם כל להגיד ששמתי וי לעצמי, כאשר אנחנו מדברים על רשת שיש בה בכל גן גם מערכת סגורה של מצלמות וידאו וגם לחצן מצוקה, כי זה דבר שהוא הכרחי, וגם כל שנה הדרכת צוות לעזרה ראשונה כי בלי זה בכלל אי אפשר להתחיל אפילו מעון עם שלושה ילדים, לא כל שכן יותר.

<קונסטנטין שווביש: שנית, יש מקרים רבים ולעתים קרובות יש מעונות שנמצאים ליד גנים.

<קונסטנטין שווביש: במסגרת שלנו זה בדיוק המקרה, כאשר אנחנו מאמינים שתהליך חינוכי יכול להתחיל מגיל שנה עד גיל חמש, כאשר הילד נמצא בדינמיקה של תהליך חינוכי, זה מאוד חיובי בעינינו.

<קונסטנטין שווביש: אבל כל הגנים שלנו הם - - - לכן אני חושב שיש צורך בתוך חוק הפיקוח מעמד מסוים לאותם מעונות שהם ליד הגנים, כלומר שהם עברו גם בטיחות, מפקח בטיחות מגיע אלינו, לא בודק את המעון ואת הגן, הוא בודק את כל הגן עצמו, כל המבנה.

<קונסטנטין שווביש: גם משרד הבריאות וכל הגורמים האלה שמבקרים אותנו.

<קונסטנטין שווביש: יש מקום למעמד מסוים מיוחד לאותן מעונות שהם ליד הגנים, כמסגרת אחת.

<קונסטנטין שווביש: אני מזדהה עם הסיפור של השימוש החורג, אחד הפתרונות יכול להיות הלוואה או מימון מותנה, כאשר הגורם מתחייב שהוא מפעיל את המעון במשך עשר שנים ואז הוא מקבל מימון להתאמה לשימוש חורג, והמימון הזה יורד הדרגתית במשך עשר שנים.

<קונסטנטין שווביש: הצעה שלישית – היום השוק של מבנים למעונות מפוקחים נמצא תחת מונופול של חמישה-שישה ארגונים שיושבים פה ברובם, ומי שרוצה להכנס למעגל הזה לא יכול.

יפעת שאשא ביטון: זה לא רלבנטי כי אם אנחנו מחילים פיקוח על כל מי שרוצה ויש יותר מחמישה-שישה, אבל כל מי שירצה לעבוד עם ילדים יצטרך להיות תחת הפיקוח של משרד הרווחה.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת אנחנו לוקחים בחשבון שכל מי שנמצא, הרי לא נצליח לבנות גם לא בשלוש שנים את כל ההיצע שיש היום של ה-70%, זה תהליך.

יפעת שאשא ביטון: זה ברור שאנחנו נקלוט פנימה את כל אלה שקיימים היום בשוק ומוכנים לקחת על עצמם את הסטנדרטים, כי אגב, מי שלא ירצה לקחת על עצמו את הסטנדרטים, פשוט לא יהיה.

יפעת שאשא ביטון: חשוב לי שהדברים יהיו ברורים גם אם זה נשמע קצת בוטה.

יפעת שאשא ביטון: העניין של מונופול כרגע הוא לא רלבנטי, זה בדיוק מה שאנחנו הולכים לשבור כאן.

יפעת שאשא ביטון: זו בדיוק המטרה.

יפעת שאשא ביטון: אני אומר בהתייחסות לדבריך משהו נוסף שצריך לומר ביושר, אין שאלה שהמדינה תצטרך להכניס כאן יד לכיס כדי להשתתף בהתאמות השונות שאנחנו נדרוש כי בסופו של דבר יש פה אינטרס משותף.

יפעת שאשא ביטון: אני ברשות

יפעת שאשא ביטון: כם רוצה לסכם את הדיון, אני אומר שאנחנו כבר איחרנו את הרכבת.

יפעת שאשא ביטון: החוק הזה כבר היה צריך לצאת לדרך כך שאנחנו צריכים להאיץ את התהליכים כדי שאנחנו נתפוס את הרכבת בזמן לפני שאנחנו ניחשף לעוד מקרים של פגיעה, התעללות, רשלנות, לא הכל בא מרוע, זה גם בא מרשלנות וחוסר מודעות, חוסר הכשרה מתאימה, הרבה מאוד סיבות שגורמות בסופו של דבר לילדים שלנו לא להיות בטוחים במסגרות שהן לא תחת פיקוח.

יפעת שאשא ביטון: אני כן אתייחס לסוגיה שהעליתי במהלך הדיון וזה העניין של מצלמות ועוד היבטים נוספים שנצטרך להכניס לגנים על מנת להבטיח את הבטיחות של כל מי ששוהה בגן, זה לא רק הילדים זה גם הצוותים וכל מי שבא בשערי המוסדות הללו.

יפעת שאשא ביטון: אני מבקשת ממשרד הרווחה בתחילת המושב הבא לקבל סטטוס של התזכיר הממשלתי כדי שנוכל להתקדם.

יפעת שאשא ביטון: אני מבקשת מהשלטון המקומי עד ה-15 במאי לתת לנו את חוות דעתם על הסוגיה שעלתה כאן לגבי שינוי יעוד ושימוש חורג כדי שאנחנו נוכל להקל בעצם על המסגרות שכבר קיימות וירצו להצטרף לכל הנושא של הפיקוח.

יפעת שאשא ביטון: אני מבקשת ממשרד הרווחה גם לקיים איתנו שיח לגבי ההיבטים השונים ששנויים במחלוקת.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נקיים את זה בכל מקרה כאן בוועדה אבל אנחנו יכולים להגיע הרבה יותר מוכנים ולקצר תהליכים לפני שאנחנו יוצאים לדרך.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לומר תודה לכל השותפים ואני באמת מקווה שלא נשמע עוד סיפורים כפי שנשמעו כאן סביב השולחן.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לכולכם.