ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 20, פרוטוקול מספר 587, 2018-03-12 09:42

יעקב מרגי: שלום לכולם, אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת, 12 במרץ 2018, כ"ה באדר תשע"ח.

יעקב מרגי: הנושא: הצעת חוק חינוך מיוחד (תיקון מס' 11), הכנה לקריאה שנייה ושלישית.

יעקב מרגי: כפי שהבטחתי, אני אומר מספר מילים.

יעקב מרגי: זה הסבב, אם אני לא טועה, השלישי או הרביעי מעבר לדיונים שהיו מאחורי הקלעים ושולחנות עגולים.

יעקב מרגי: הזמנו קבוצת חברי הכנסת, שמענו חלק מהארגונים, כמעט את כל הארגונים.

יעקב מרגי: אנחנו בישורת האחרונה, גם מאחורי הקלעים יושבים על סוגיות משפטיות.

יעקב מרגי: עדיין לא סיימנו.

יעקב מרגי: כפי שהבטחתי לעצמי, לא לכם, כדי לתת לזה גם תחושה שאנחנו מדברים הרבה על 'סוכריות' בשינוי שאנחנו הולכים לעשות, הבטחתי לעצמי שלא יהיה מצב שהחוק הזה עובר בלי שמנכ"ל משרד החינוך יבוא וייתן דגשים על הנקודות האלה.

יעקב מרגי: הנה הוא פה איתנו.

יעקב מרגי: אנחנו נשמע את המנכ"ל ואחר כך נשחרר אותו.

יעקב מרגי: אם הוא ירצה להישאר, שיישאר, ברוך הבא.

יעקב מרגי: לאחר מכן נמשיך את הדיון כדי שנתחיל להתקדם איתו.

יעקב מרגי: גם היום נצביע, שלא נפספס, את המיזוג של הצעת החוק הפרטית שלי עם הצעת החוק הממשלתית, כי בסוף נתקדם, נתקדם ואחר כך נגיד, שכחנו אותי בבית מספר 3 או 4.

יעקב מרגי: בבקשה, אדוני.

<שמואל אבואב: אדוני יושב ראש הוועדה, חברי הכנסת, אנחנו מבקשים בתמציתיות להציג את הדגשים המרכזיים שקבע השר במדיניות שהוא מבקש להשית בשינוי שאנחנו מבקשים לעשות בחינוך המיוחד בכלל ובהקשר של החוק בפרט.

<שמואל אבואב: ארבע בעיות מרכזיות הובילו אותנו ליצור שינוי במתווה הקיים.

<שמואל אבואב: הבעיה הראשונה זה מצב שבו ילדים מורכבים, ילדים עם צרכים ייחודיים, ילדים עם קשיים נמצאים במערכת החינוך הרגילה.

<שמואל אבואב: אין במערכת הזו את מכלול הכלים והאמצעים והאפשרויות והילדים האלה בפעם אחת, אינם מוכלים, ובפעם השנייה, נאלצים להעביר אותם למסגרות שלא בטוח שהן המסגרות הטבעיות של הילדים.

<שמואל אבואב: זו בעיה מספר אחת.

<שמואל אבואב: בעיה מספר שתיים היא המבנה של הוועדה הקיימת היום ואופן הליך קבלת ההחלטות.

<שמואל אבואב: במה מדובר?

<שמואל אבואב: על פי, ואני אפרט את זה בהמשך, על פי המתווה ותפיסת העולם והמדיניות שבאה לידי ביטוי בוועדת דורנר, הכוונה היא ליצור מחוון שאנחנו בוחנים את הדברים על פי רמת התפקוד ולא רק על פי סוג המוגבלות, ולכן המבנה של הוועדה צריך לפעול על פי שוויוניות, על פי קונקרטיזציה, על פי הידוק של מחוון שמכוון ומדגיש את רמת התפקוד ולאו דווקא את סוג המוגבלות.

<שמואל אבואב: הבעיה השלישית היא הבעיה שנדרשת בשיפור של רמת השירות שניתנת היום, ברמת ההסעות ובגופים שהם במוכר שאינו רשמי, שהם שגרירים גדולים ומשמעותיים לתחום של החינוך המיוחד, והם אינם מקבלים את הסל הדרוש בכדי לתת את המעטפת לילדים שנמצאים במסגרות שלהם.

<שמואל אבואב: הבעיה הרביעית היא הבעיה של היעדר מבנים.

<שמואל אבואב: ברגע שאין מבנים נגישים, קרובים, מתאימים לסוגי הלקויות, הילדים בעל כורחם נאלצים לנסוע מעבר לזמן המקובל והרגיש שילדים צריכים להימצא בהסעות.

<שמואל אבואב: מתוך ארבעת הבעיות הללו המרכזיות חשבנו שצריך להביא את סט הכלים והפתרונות להלן: בנושא הראשון, בנושא של הרחבת היכולת להכיל את הילדים בבתי הספר הרגילים, בחינוך הרגיל, אנחנו רוצים לגשת לפתרונות הבאים: פתרון מספר אחד זה סל מענים, להעמיד תקציב של כ-200 מיליון שקל לאלתר, לא בשיהוי ולא בעיכוב, כסף שבעבר לא היה, תקציב שלא היה, יועמד לרשות בתי ספר בכדי להכיל את הילדים המורכבים והקשים שנמצאים היום בבתי הספר.

מאיר כהן: חשוב לנו לשמוע את זה.

מאיר כהן: זה 200 מיליון חוץ מבינוי.

<שמואל אבואב: ודאי.

<שמואל אבואב: אני עובר סעיף-סעיף.

<קריאה: גם היום - - -

<שמואל אבואב: לא, היום אין.

<שמואל אבואב: זה כסף חדש.

<שמואל אבואב: לשאלתו של חבר הכנסת מאיר כהן, זה כסף תוספתי על הבינוי ותיכף אני אגע בבינוי.

<שמואל אבואב: הכלי השני הוא הכלי שבאמצעות היות יושב ראש הוועדה איש מקצוע שקם כל בוקר למלאכת יומו והמשימה שלו זה לעסוק בחינוך המיוחד, הוא יכול גם לבוא לבתי הספר, הוא יכול לכוון את הדברים והוא יכול להיות האיש שמחבר בין כל החוליות כולן.

<שמואל אבואב: המרכיב השלישי, הכלי השלישי זו הדרכה והכשרת הלבבות בקרב המורים בבתי הספר הרגילים שהם יבינו את המשמעות, שהם יהיו פתוחים לאפשרות הזו של השילוב והם יהיו מוכשרים לבצע את המשימה המורכבת הזאת.

<שמואל אבואב: הכלי הרביעי, הפתרון הרביעי זה רכזי ההשתלבות.

<שמואל אבואב: זה רכז של איש מקצוע שזאת תכליתו, זה ייעודו בבית הספר בנושא הזה.

<שמואל אבואב: הכשרנו השנה כ-1,200 כאלה ואנחנו עד סוף השנה אני מקווה שנסיים הכשרה של 1,800.

<שמואל אבואב: הדבר הבא הוא המתי"אות.

<שמואל אבואב: זה כלי שאנחנו צריכים לעבות אותו במשאבים.

<שמואל אבואב: צריך ליצור אפקטיביות שילובית בין המתי"אות, בין יושב ראש הוועדה, הרשויות המקומיות ובתי הספר.

<שמואל אבואב: עד כאן הפתרונות לבעיה מספר אחת, בעיית ההכלה.

<שמואל אבואב: אנחנו עוברים לבעיה השנייה, והבעיה השנייה היא מבנה הוועדה ואופן קבלת ההחלטות.

<שמואל אבואב: איך אנחנו רוצים לפתור את הבעיה הזו?

<שמואל אבואב: על ידי כך שאנחנו רוצים לאחד את ועדת ההשמה והשילוב לוועדה מקצועית אחת, לוועדת זכאות.

<שמואל אבואב: בראש הוועדה הזו יעמוד איש משרד החינוך, איש מקצוע שאמון על התחום, זוהי משימתו, בזה הוא עוסק.

<שמואל אבואב: הוא יודע לקשר בין כל הצרכים שבאים לידי ביטוי בוועדה לבין כל בתי הספר והמוסדות הייחודיים והרגילים שנמצאים בסביבה.

<שמואל אבואב: הוא מקדם את המדיניות של משרד החינוך, הוא יוצר סטנדרטיזציה אחידה עם מחוון ועל ידי כך תהיה שוויוניות.

<שמואל אבואב: כל תלמיד יקבל את המענה שמתאים לו בהתאם לרמת התפקוד, והשירות יהיה איכותי וזמין להורים.

<שמואל אבואב: גם שזה לא נוח לכולם לשמוע, אנחנו רואים את ההורים כגוף טבעי שמתבקש, שיהיה שותף לקביעת העתיד והגורל של הילדים.

<שמואל אבואב: הכלי השני, הפתרון השני שאנחנו רוצים להביא אותו לידי ביטוי בבעיה של הוועדות זה בחירת ההורים.

<שמואל אבואב: ההורה יבחר את סוג המסגרת החינוכית שבו ילמד הילד, אלא אם יש חשש ממשי שזה יביא לפגיעה בילד או באחרים.

<שמואל אבואב: מאיפה הגענו למסקנה הזאת?

<שמואל אבואב: מה, המצאנו את זה?

<שמואל אבואב: ינכו את זה מתוך הדברים המוגדרים והכתובים באותיות האי לישנא בוועדת דורנר.

<שמואל אבואב: הוועדה הגיעה למסקנה כי בתהליך ההשמה ראוי לאמץ מודל פעולה אשר ככלל מפקיד בידי ההורים את הבחירה וכו' וכו'.

<שמואל אבואב: הדבר השלישי זה הדיוק בהליך קבלת ההחלטה, איך לעבור לסרגל שבודק לא רק את סוג הלקות, אלא את רמת התפקוד.

<שמואל אבואב: גם כאן זה נגזר מוועדת דורנר שאני מצטט: "החלטת ההשמה כמו גם החלטות על שירותי החינוך המיוחד שלהם זקוק הילד צריכות להתקבל באופן פרטני לכל ילד בהתאם לרמת תפקודו".

<שמואל אבואב: עד כאן הכלים לפתור את בעיה מספר שתיים, הוועדה ואופן עבודתה, הידוק העבודה שלה, הקונקרטיזציה, המחוון והשוויוניות.

<שמואל אבואב: בעיה מספר שלוש זה איך מרחיבים את השירותים בחינוך המיוחד.

<שמואל אבואב: כאן אנחנו מדברים על תוספת של הסדרת ההסעות, להקצות מלווה בכל ההסעות לכל ילדי הגנים בחינוך המיוחד ולשנות את מודל ההסעות למודל אחיד לילדי השילוב וילדי החינוך המיוחד.

יעקב מרגי: זו בשורה.

<שמואל אבואב: זה עלה פה בוועדות.

<שמואל אבואב: אתה הצגת את זה בפנינו בדיונים המקצועיים והפנימיים.

<שמואל אבואב: אתה ביקשת לשים את הדגש על זה.

<שמואל אבואב: עשינו עבודת מטה, בדקנו את המשמעויות וזוהי התוצאה של מכלול הדיונים.

<שמואל אבואב: יש פה פתרון.

<שמואל אבואב: הוא לא מקסימלי, הוא לא מכסה את כל הבעיות, אבל הוא מקדם אותנו קדימה.

<שמואל אבואב: עלתה בעיה של היעדר אמצעים ומעטפת במוכר שאינו רשמי, בשירותים הרפואיים ובשירותים הפרא רפואיים עבור מוסדות החינוך במוכר שאינו רשמי ולכן יהיה פה מעטפת תוספתית של עשרות מיליוני שקלים חוץ מה-200 מיליון שזה בשילוב.

<שמואל אבואב: עשרות מיליוני שקלים שילכו לטובת העניין של - - -

יעקב מרגי: להזכיר לאורחים ולחברי הוועדה, המנכ"ל הבטיח זאת בישיבה שהייתה באולם "נגב" לגבי השוואה של המוכשר בחינוך המיוחד, זאת אומרת, זה מגיע בסוף.

<שמואל אבואב: ושיפור השירות להורים.

<שמואל אבואב: אני שב ואני אומר, אנחנו רואים את ההורים כחוליה טבעית שצריכה להתקשר למה שקורה עם הילד ולכן ההקמה שלנו של הפורטל, העדפנו את הפורטל הזה, שזו זירה שמספקת את השירותים ואת המידע להורים לפני פורטלים של אוכלוסיות של הורים בזירות אחרות במערכת בכדי לתת להורים את כל מכלול המידע הדרוש לכך.

<שמואל אבואב: הבעיה הרביעית ובזה אני מסיים, והפתרון של הבעיה הרביעית זה המבנים עצמם.

<שמואל אבואב: רבותיי, עד השנה הזו בממוצע בנינו 60 כיתות.

<שמואל אבואב: זה הממוצע בכל שנה.

<שמואל אבואב: אנחנו עוברים להיקף בנייה של 300 מבנים בשנה, 300 כיתות בשנה.

<שמואל אבואב: אנחנו רוצים בשלוש-ארבע שנים להקיף תוספת תקציב של מיליארד שקלים.

<שמואל אבואב: יש מצוקות אדירות בבנייה בכל המערכת כולה ואנחנו מעמידים את זה בסדר עדיפות מתוך הבנה ברורה שבמקום שייבנה מוסד ויפתחו כיתות, ילדים לא יצטרכו למצוא את עצמם נוסעים מחיפה לתל אביב.

<שמואל אבואב: ילדים לא יצטרכו להיות בשיהוי כל כך הרבה זמן בפקקים שרק הולכים ונעשים יותר מורכבים ויותר קשים, ומה שהיה פעם סביר להגיע בזמן קצר, היום זה מתארך מעבר לסבלנות של ילד להימצא בהסעות, ולכן זו משימה מורכבת כי זה לא פשוט למצוא את כל הקרקעות.

<שמואל אבואב: זה לא היה פשוט להעמיד את כל המשאבים הללו אבל בעובדה, זה מקובע בתוכנית העבודה ובתקציב של המשרד, אז אלו ארבעת הבעיות שמיפינו, אדוני היושב ראש.

מאיר כהן: הודעתם לראשי הערים שמי שיקצה, אז יקבל עדיפות?

מאיר כהן: זה חשוב מאוד, כי גני תקשורת למשל בדרום, ראשי ערים לא מקצים.

<שמואל אבואב: חבר הכנסת מאיר כהן שבא מהתחום הזה, מכיר גם את היעדר הקונצנזואליות לדאבון ליבנו שיש בקרב כל ראשי הרשויות.

<שמואל אבואב: לא כולם פתוחים וגמישים ומעוניינים להקים מוסדות של חינוך מיוחד.

<שמואל אבואב: אתה גם מכיר את חוסר הרגישות לפעמים שיש בציבור וברצון למנוע בנייה של מוסדות כאלה.

<שמואל אבואב: אנחנו ישבנו וחשבנו איך אנחנו נביא את זה לכדי הכרח אם בסופו של דבר יהיה צורך להקים מוסד חינוכי שהוא לא נמצא בסביבה, ולא תהיה הסכמה, וגם ראש העיר יבוא ויגיד, אתה לוקח קרקע שלי, האוכלוסייה שלי היא רק בהיקף מצומצם, אתה מביא מהסביבה כולה, אז אני לא אפרט, אבל בנינו איזשהו מנגנון איך לעשות את זה.

<שמואל אבואב: בשטחים האקסטריטוריאליים של כל כפרי הנוער, שבמקום שלא נצליח למצוא פתרון ותהיה לנו יכולת להביא את זה לידי ביטוי, כמו באשל הנשיא ובכדורי ובציוני.

<שמואל אבואב: ככה נבנה את הדברים.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: קארין.

קארין אלהרר: תודה רבה אדוני היושב ראש.

קארין אלהרר: אני מבקשת לדעת, אדוני המנכ"ל, התקיימו ומתקיימים שנים, לא בהכרח השנה הזו, שנים רבות דיונים בנוגע לתקצוב סל השילוב, וכולם מבינים ואני בטוחה שגם אדוני מבין שסל השילוב כפי שהוא קיים היום לילדים שהיום זכו להיות בשילוב, הוא סל חסר, אם זה בשעות סיוע, אם זה בשעות של מורה מתקנת, טיפולים פרא רפואיים.

קארין אלהרר: איפה שלא ניגע, יש חסר תקציבי ובסופו של דבר גם יש חסר בשעות.

קארין אלהרר: קודם כול אני מברכת על ההתקדמות באמת התפיסתית.

קארין אלהרר: אני מבקשת לדעת האם אדוני סבור שהצעת החוק הזו והתקצוב שבצידה, שהוא לא מעט כסף, אבל ביחס לצורך האמיתי הוא באמת מעט ממש.

קארין אלהרר: האם אדוני חושב שבאמת בסיטואציה הזאת אנחנו באמת יכולים לקרוא להורים להחליט, אנחנו אמרנו שנותנים להם את חופש הבחירה להחליט.

קארין אלהרר: האם אפשר באמת להגיד להם, בואו, זכות הבחירה נתונה לכם ובאמת המערכת תעשה הכול כולל הכול על מנת שהילדים שלכם יצליחו בשילוב.

קארין אלהרר: אני אומרת לאדוני מה שאמרתי גם לרחלי בדיונים רבים.

קארין אלהרר: אם הכוונה היא רק לסמן 'וי' על שילוב, ואני בטוחה שהכוונה היא לא, זה פשוט ניסיון שנדון לכישלון מראש.

יעקב מרגי: לתפיסתי, מה שהיה עד היום זה סימון 'וי' על שילוב.

יעקב מרגי: לא היה שילוב.

קארין אלהרר: אדוני, אם אני מבינה נכון את הצעת החוק, הרעיון הבסיסי הוא מבורך, אבל אם המטרה היא לאפשר להורים "זכות בחירה", להגיד להם, אין בעיה, אתם רוצים שילוב?

קארין אלהרר: אנחנו אתכם, ואז לשים את הילדים בשילוב, אין היערכות של המערכת, היום מתחילים, זה נהדר.

קארין אלהרר: גם לא יהיו מספיק שעות שילוב, הסל יהיה סל לוקה בחסר.

קארין אלהרר: אל תתפלאו אם בשנה הבאה הצוות החינוכי יגיד רגע, בעצם זה לא עובד.

קארין אלהרר: מי יחווה את תחושת הכישלון אם לא התלמידים וההורים?

יעקב מרגי: ברור.

יעקב מרגי: יוסי יונה.

יוסי יונה: אדוני היושב ראש, שלושה משפטים ובסוף שאלה.

יוסי יונה: סימן שאלה מהדהד.

יוסי יונה: תראו, הנחת יסוד שעליה אפשר שתחלקו, האתוס שקיים היום בבתי הספר הוא אנטי שילובי.

יוסי יונה: האתוס הוא יותר דחיקה לשוליים.

יוסי יונה: בתי ספר לא רוצים להתמודד עם ילדים מתקשים.

יוסי יונה: נבחנים על ידי סטנדרטים של מצוינות הישגית ולכן עומד בפניך, עומד בפני משרד החינוך אתגר כבד משקל, זאת אומרת, מה אתה עושה, איזה מהלך אתה עושה כדי להתגבר על האתוס הזה?

יוסי יונה: העובדות שיש לנו ועובדה אחת מהדהדת, אדוני היושב ראש, מדברת על כך ששכיחות התלמידים בתוכנית השילוב יורדת ככל שהאשכול החברתי-כלכלי נמוך יותר, זאת אומרת, האופן שבו פועל המנגנון הזה, פועלת המדיניות הזו, היא בעצם מדיניות מאוד ברורה של הסללה, כלומר דוחפים את בנות ובני האשכולות הנמוכים למסגרות סגרגטיביות, כאשר האפשרות שלהם לחזור למסגרות רגילות ולהצליח בלימודים היא בעייתית ביותר בלשון המעטה, וכאן באה השאלה, אדוני היושב ראש.

יוסי יונה: אני מציג את זה כאתגר.

יוסי יונה: כדי שמשרד החינוך יקדם תוכנית שבאמת הדגל שלה, המהות שלה והדינמיקה שלה וההיגיון הפנימי שלה זה אכן שילוב, אתה צריך לעשות צעדים מהפכניים, ענקיים כדי שזה יקרה, ואז אני אומר לך אדוני היושב ראש, אני אומר לך, מנכ"ל משרד החינוך, גם כאשר המסר הוא מסר חיובי, כלומר הרטוריקה הזו של ועדת הזכאות שהנה אנחנו מעלים על נס את ההורים ואת היכולת שלהם לבחור, אני חושש מאוד שמתחת למעטה הזה של הרטוריקה החיובית היפה של בחירת הורים, אנחנו הולכים לתת גושפנקה למדיניות שיכולה בהחלט להעצים את מנגנוני ואת הדינמיקות של ההסללה בחינוך, ולכן אני מבקש להביע חשש מאוד גדול, אז אנא ענה לי אדוני המנכ"ל, זה סימן שאלה מהדהד, כיצד אתה יכול באמת ובתמים לתת מענה לחששות פה, ואני צריך לציין, של כל הארגונים החברתיים?

יעקב מרגי: כולנו חוששים.

יוסי יונה: שמביעים חשש מאוד עמוק מהתוכנית הזאת.

יוסי יונה: תודה, אדוני היושב ראש.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: מאיר כהן.

מאיר כהן: אדוני היושב ראש, אדוני המנכ"ל, אני רוצה להביא קצת מניסיוני ולספר ממה חששתי ומה אני מקווה שהדבר הזה באמת יתחיל בשורה חדשה.

מאיר כהן: שילוב לא היה בבתי הספר.

מאיר כהן: אני רוצה שיהיה ברור.

מאיר כהן: שילוב לא היה בבתי הספר.

<קריאה: עדיין אין.

מאיר כהן: עדיין אין, אני מקבל את זה.

מאיר כהן: יתרה מכך, מעט התקציבים הפכו לאבן שואבת למנהלי בתי ספר שמהר מאוד פתחו כיתות לחינוך מיוחד ובעצם אלה הכיתות שהתלמידים התחילו ב-8 וב-12 הלכו ואף אחד לא בדק את המנהלים האלה.

מאיר כהן: האם המעט, אדוני המנכ"ל ואדוני היושב ראש, האם המעט הזה באמת שימש את השילוב?

מאיר כהן: עד כדי כך לא היה שילוב, שיום אחד אני החלטתי שאין כיתות חינוך מיוחד אצלי בבית הספר.

מאיר כהן: אמרתי, השילוב האמיתי, תעזבו אותי.

מאיר כהן: את המעט שאתם נותנים ואת חוסר האמפתיה שלכם תעזבו.

מאיר כהן: תאמינו לי, בכיתה ט' קיבלתי החלטה שאין כיתות חינוך מיוחד.

מאיר כהן: הם עלו לתיכון והתפזרו בכיתות.

מאיר כהן: כל תלמיד קיבל את העזרה שאנחנו יכולנו לייצר בבית הספר, וקרה משהו טוב שאני מאוד מקווה, אדוני, שעל שלושה דברים אתם תקפידו.

מאיר כהן: א', אני חושב ש-200 מיליון שקלים זה לא מספיק, למרות שאני מודה, זה כסף תוספתי.

מאיר כהן: אני מברך על כל שקל.

מאיר כהן: אני חושב שהורים, בצדק, באיחוד של ועדת השילוב וועדת הזכאות ירצו שהילדים שלהם ילמדו בבתי ספר רגילים, ממלכתיים, כאלה או אחרים, ודווקא בגלל שאנחנו נותנים להם זכות הבחירה, אנחנו צריכים להבין שהסל צריך להיות סל גדול.

מאיר כהן: משרד החינוך, וזה החשוב, כי יש מקומות שההורים יקפידו ויש מקומות שההורים לא יפקחו.

מאיר כהן: התפקיד של רכז השילוב בבית הספר הוא תפקיד חשוב ואני לא בטוח שאתם בונים לו קביים כאלה שהוא יבוא וידע להגיד למנהל, אדוני המנהל, אתה מקבל כל כך הרבה תקציבים ואתה לא עושה שילוב.

מאיר כהן: השאלה אם אתם חושבים על הפרופיל של הרכז.

מאיר כהן: לגבי הנושא של הפרא רפואי, אני עומד בראשה של ועדת משנה לצמצום הפערים.

מאיר כהן: במשרד החינוך בדרום, אדוני המנכ"ל, יש הרבה כסף.

מאיר כהן: אין אנשים שיעשו את זה.

מאיר כהן: אומרת לי נציגת משרד החינוך בדרום בישיבת הוועדה, אנחנו מצליחים לגייס 40% ממספר השעות של קלינאי תקשורת למשל, שאנחנו רוצים, לכן אני מציע, שהמשרד יתחיל לחשוב איך הוא מכשיר בפריפריה את האנשים האלה שיתנו את השירות.

מאיר כהן: אני שמח על כך שבסמינר קיי אישרו להם לאוקטובר הבא לפתוח קלינאי תקשורת.

מאיר כהן: אני מקווה שמשרד החינוך ידע לבוא היום לאוניברסיטה בבאר שבע ובצפון ולהגיד, חברים, אתם תפתחו מסלול לקלינאי תקשורת.

<קריאה: אוניברסיטת בן גוריון מסרבת.

מאיר כהן: אני יודע.

מאיר כהן: אנחנו במשא ומתן.

מאיר כהן: יתרה מכך, אדוני, בכדי להפוך את העסק הזה לשילוב אמיתי, אפשר לחשוב על 5 יחידות, להתחיל להכשיר את החבר'ה האלה במסגרת 5 יחידות בבתי ספר תיכון.

מאיר כהן: כמו שלומדים כימיה ופיסיקה, ילמדו גם קלינאי תקשורת.

מאיר כהן: זה חשוב מאוד כי אנחנו חסרים.

מאיר כהן: יש שילוב, יש כסף.

מאיר כהן: חסרים מבנים, חסרים אנשי מקצוע.

מאיר כהן: תודה רבה.

יוסי יונה: שאלה ספציפית.

יוסי יונה: כאשר מדובר גם על העניין של השילוב לגבי ה-1,000 כיתות שאתם הולכים לבנות, האם בתוך בית הספר יהיו כיתות לחינוך מיוחד או באמת בסופו של דבר התלמידים ישתלבו בכיתות הרגילות?

יוסי יונה: כי אז יכול להיות, אדוני היושב ראש, זה יכול להיות כאילו דיברנו על שילוב, שמנו מספר מאוד גדול של תלמידים שהם זכאים לחינוך מיוחד, שמנו אותם בבית ספר משלב לכאורה, אבל שמנו אותם במסגרות סגרגטיביות, ואם זה מה שיהיה, אדוני המנכ"ל, אם זו התוכנית, שחלק ניכר מהכיתות החדשות שייבנו, אז אתה יודע, אז מבחינתי זה בכלל לא שילוב, זה כאילו סגרגציה בתוך בית הספר.

יוסי יונה: (היו"ר מאיר כהן)

מאיר כהן: תודה רבה.

מאיר כהן: איתן ברושי, בבקשה אדוני.

איתן ברושי: אדוני היושב ראש, חברי המנכ"ל, השאלה הראשונה היא האם זה נכון לעשות את הרפורמה במכה אחת או שתעשו איזה פיילוט.

איתן ברושי: מדובר פה על דבר מאוד רגיש, וכל מי שהיה בתפקיד, ושנינו היינו שכנים בתפקידים, עוד לא שמענו את האנשים פה, אבל אני לא בטוח שזה באמת בשל למכה אחת או אולי לבחינה במתכונת מוגבלת, כי זה אנשים, זה רגיש.

איתן ברושי: הייתי אומר, מטילים על ההורים לבחור, אבל ההורים לא בחרו במציאות הזאת שהיא קשה, ולעיתים לאורך שנים רבות היכולת לתת את התשובות היא לא פשוטה.

איתן ברושי: בשום מקום היא לא פשוטה, על אחת כמה וכמה באזורי הפריפריה.

איתן ברושי: כשאומרים שההורים יבחרו, מה הם בדיוק יכולים לבחור?

איתן ברושי: יש מקומות שאין מה לבחור.

איתן ברושי: כשאתה לוקח את הקצוות של הארץ, במה יבחרו?

איתן ברושי: גם בית ספר אי אפשר לבחור.

איתן ברושי: אני הגעתי למסקנה כבר מזמן שאולי כדאי גם לפתוח את אזורי הרישום.

איתן ברושי: אם מותר לבחור רופא בקופת חולים, אפשר גם לבחור בית ספר.

איתן ברושי: במועצה האזורית שהייתי, אמרתי שאני מעדיף שהילדים יגיעו בכוח המשיכה ולא בכוח האוטובוס הצהוב.

איתן ברושי: מה בדיוק בוחרים בקריית שמונה, בירוחם, אפילו בעמק יזרעאל, אפילו בטבעון שאתה מכיר?

איתן ברושי: מה בדיוק בוחרים?

איתן ברושי: אתה אומר, תבחרו.

איתן ברושי: אני לא בטוח שיש את האפשרויות.

איתן ברושי: החינוך המיוחד, שיכול להיות שאתם ממשיכים, הממשלה ממשיכה להשתחרר מאחריות.

איתן ברושי: עכשיו יגידו, ההורים בחרו.

איתן ברושי: להורים המגבלות הן ידועות.

איתן ברושי: אני רוצה לומר שהפרויקט הזה צריך להיות פרויקט ממשלתי עם אחריות מרחבית, משום ששאלת החינוך המיוחד והתשובות לצרכים מיוחדים היא בדרך כלל לא בתחום השיפוט המוניציפאלי של רשות, בטח לא קטנה.

איתן ברושי: אתה מדבר פה על פתרון מרחבי שיביא לידי ביטוי, במקרה זה במרכאות "היתרון לגודל", ולכן גם נדרשות פה הסעות, כי כדי לתת תשובה לילד עם צרכים מיוחדים, וחלקם זה נסיעות ארוכות מאוד, כי כדי ליצור כיתה של קבוצת ילדים עם צרכים מיוחדים, ויש דרגות שונות, יכול להיות שצריך לנסוע חצי ארץ לפעמים כדי לתת את התשובה, ולכן אני לא מאמין שיש פה פתרון.

מאיר כהן: או ליצור את הכיתה ביישוב, גם ביישובים קטנים.

איתן ברושי: אפילו יותר קטנים מדימונה.

מאיר כהן: אין שום ספק.

איתן ברושי: ולכן נדרשת פה ראייה כוללת.

איתן ברושי: מה שהמשרד יעשה עכשיו, יגיד, שמע, שמנו 200 מיליון, תשברו את הראש.

איתן ברושי: מה יצא מזה?

איתן ברושי: אנחנו מדברים פה על מקרים מאוד רגישים, על ילדים והורים שזה גורל.

איתן ברושי: אני לא מקבל את העיקרון הזה.

איתן ברושי: מה זה ועדת זכאות?

איתן ברושי: בסוף ראש רשות מחליט.

איתן ברושי: היית, גם אני.

איתן ברושי: מנהל בית ספר, מחלקת חינוך, מנהל מחוז.

איתן ברושי: לא ברור לי פה איך זה יתבצע, חוץ מזה שאומרים, עכשיו ההורים יבחרו.

איתן ברושי: מה זה ההורים יבחרו?

איתן ברושי: קודם כול, הם לא בחרו בגורל.

איתן ברושי: ב', הם לא הולכים לבחור את הפתרונות, כי אין להם מבחר אפשרויות, בטח לא בפריפריה, ולכן מה שצריך לעשות לפי דעתי, זה לעשות פה ניסיון לפני שמובילים מהלך טוטאלי שיכול להיגמר בהתרסקות.

איתן ברושי: לכן אני מציע שהמשרד ינהל את העניין הזה, כי מה שנדרש בוודאי בפריפריה זה ריכוז משאבים ולא פיצול.

איתן ברושי: אני כמובן בעד פתרונות בתוך בתי הספר.

איתן ברושי: כך תמיד עשינו, אבל מה שמופיע פה זה איזשהו דבר לא מובן.

מאיר כהן: תודה כבודו.

מאיר כהן: חבר הכנסת סאלח סעד, בבקשה.

סאלח סעד: בוקר טוב.

סאלח סעד: אדוני המנכ"ל, אדוני היושב ראש, אין ספק שאני בעד רפורמות.

סאלח סעד: אני בעד רפורמות שנבחנות היטב על כל ההיבטים שלהן.

סאלח סעד: הרפורמות שנבחנות היטב, הן צריכות גם לכלול את כל המגזרים בתוכן במיוחד המיעוטים, הדרוזים בתוכם, והפריפריה.

סאלח סעד: בעניין הזה של תוספת התקציב של ה-300 כיתות, הכול בסדר, זה עניין מצוין, תבורך על כל מה שאתה עושה ואני יודע שאתה עושה עבודה מוערכת ומורגשת.

סאלח סעד: האם אתה יכול להגיד לי מה אחוז המיעוטים, כולל הדרוזים, בתוך הרפורמה הזאת, בתוך ה-300 כיתות החדשות האלה שנפתחות?

סאלח סעד: האם יש לנו איזו העדפה מסוימת?

סאלח סעד: אני לא יודע אם זה בממשלה הזאת בא לידי ביטוי.

סאלח סעד: אני זוכר מקומות אחרים שתמיד יש העדפה מתקנת למיעוטים/דרוזים, שבכל רפורמה או בכל נקודה שהממשלה מטפלת בה, תמיד יש לנו העדפה מסוימת.

סאלח סעד: האם גם העדפה מתקנת ברפורמה הזאת של החינוך המיוחד?

סאלח סעד: שאלה שנייה, אני לא יודע אם זה קשור לנושא הזה, אבל שלחתי מכתב לאדוני המנכ"ל בעניין בית ספר "שחפים" שמדבר גם בחינוך מיוחד, במבואות חרמון, בפריפריה.

סאלח סעד: בית הספר הזה מטפל ב-50% יהודים, 50% דרוזים.

סאלח סעד: זה בית ספר באמת מיוחד.

סאלח סעד: זלגו לי דמעות כשביקרתי שם לפני חודשיים.

סאלח סעד: כמובן ביקשתי גם דיון מוועדת החינוך.

<יהודית גידלי: הנושא רשום על סדר יומה של הוועדה.

סאלח סעד: אני מאוד מקווה שהדיון הזה יתקדם מהר, כי בית הספר הזה הולך לקרוס אם אנחנו לא נוסיף לו תקנים ותקצוב.

סאלח סעד: תודה.

מאיר כהן: תודה רבה.

מאיר כהן: ישיב כבודו.

<שמואל אבואב: אני רוצה להתחיל בעניין של השילוב.

<שמואל אבואב: הייתה אסכולה רבת שנים שהילדים בחינוך המיוחד הם מפריעים לשגרה של החינוך הרגיל ולכן הפרידו בצורה לעיתים בוטה, ופה יש תפיסה שאומרת, מי שיכול להשתלב, לא כולם יכולים להשתלב, אבל מי שיכול להשתלב, ההשתלבות היא תרומה הדדית לשני הצדדים.

<רויטל לן כהן: אדוני, אני ממש מוחה על "לא כל אחד יכול".

<רויטל לן כהן: זה מעליב.

<רויטל לן כהן: כולם יכולים.

מאיר כהן: רויטל, אני מבקש לאפשר למנכ"ל לענות.

<שמואל אבואב: גם אם את תתלהמי, אני רוצה לחזור ולסייג את דבריי ולומר שיש ילדים שנמצאים בשילוב והם נפגעים בעצמם והם אינם מתאימים למערכת חינוך רגילה.

<רויטל לן כהן: הם בכלל מערכת החינוך.

<שמואל אבואב: אני לא רוצה להתווכח.

<שמואל אבואב: אני רוצה לומר את מדיניות משרד החינוך גם אם היא איננה מקובלת.

<שמואל אבואב: זו המדיניות.

<שמואל אבואב: אנחנו צריכים לעשות כל שלאל ידנו, כל מאמץ בכדי לשלב ילדים.

<שמואל אבואב: כל ילד שמשתלב, הוא תורם לסביבה שלו והוא בעצמו נתרם, ולכן זה השינוי הגדול.

<שמואל אבואב: זה השינוי הגדול שמשנה תפיסת עולם שלא הייתה בעבר.

<שמואל אבואב: הדבר השני, אנחנו צריכים לאזן בין הילדים המשתלבים, בין הילדים שנמצאים בחינוך המיוחד ובין הילדים שעדיין נמצאים בחינוך הרגיל והם ילדים מורכבים שאם לא ניתן להם מענה, בית ספר לא יוכל לתפקד והילדים לא יוכלו להישאר במרחב הבית ספרי, ולכן בפעם הראשונה מוסיפים 200 מיליון שקלים.

<שמואל אבואב: זה לא מכסה את כל הצרכים, אני לא רוצה להשלות אף אחד.

<שמואל אבואב: לא הצלחנו להביא לכדי ביטוי של כל צרכי המערכת, אבל זה שינוי שמעביר לבתי הספר הרגילים 200 מיליון שקלים בכדי ליצור מרחבי שלווה ובכדי ליצור טיפול של פרא רפואי ובכדי לאפשר קלינאי תקשורת ובכדי להוסיף סייעות ולתת לבתי הספר את הכלים שהם יכולים להכיל את הילדים עצמם.

<שמואל אבואב: השינוי הנוסף שהוא מאוד משמעותי, יש פה מחוון שמראה את רמות התפקוד.

<שמואל אבואב: היום כולם מקבלים אותו דבר, ועושים פה שינוי.

<שמואל אבואב: לא קטגוריה שעל פיה כולם מקבלים את אותו דבר, אלא רמות התפקוד של לקות למידה או הפרעות התנהגות או אוטיזם או בעיות של מוגבלות שכלית או בעיות של ראייה או בעיות של כבדות שמיעה.

<שמואל אבואב: יש הדרגתיות.

<שמואל אבואב: יש שונות בין המוגבלות ולכן התקציב, הסל, הוואוצ'ר יהיה בהתאם לרמת המוגבלות ולא קטגוריה אוטומטית.

<שמואל אבואב: הדבר הבא.

<שמואל אבואב: שאל חבר הכנסת מאיר כהן, אחד, האם השילוב הקיים, יש בוא איזושהי בשורה גם בקיים, אז אני אומר לך שאם היית הולך היום לתנועות הנוער והיית הולך למכינות קדם צבאיות והיית הולך לשנת שירות והיית הולך לבתי ספר, ואתה הולך אני משער, ואני משער שאתה רואה את השילוב שהולך וגדל.

<שמואל אבואב: יותר ויותר ילדים עם מוגבלויות הם חלק מהנוף האנושי, הם חלק מהסביבה וזה המצב שאותו אנחנו רוצים ליצור.

<שמואל אבואב: זו המדיניות החברתית הנכונה, לא אלו פה ואלו פה, אלא שילוב, היכולת שבאותה סביבה, באותו נוף אנושי אפשר לראות ילדים, וזה מגייס רגישות של כולם והתגייסות של כולם.

יוסי יונה: אתם מדברים על הדיפרנציאציה כמו שאמרתי לפני כן לגבי האשכולות, כמעט פי 2.

יוסי יונה: השילוב במקומות סוציו אקונומיים גבוהים הוא כמעט פי 2 מהשילוב באשכולות סוציו אקונומיים נמוכים.

<שמואל אבואב: חבר הכנסת יוסי יונה, היום אין את ה-200 מיליון ומוסיפים את זה לקיים עוד לפני שהוספנו ילד אחד לשילוב.

<שמואל אבואב: מוסיפים 200 מיליון בכדי לאפשר לבתי הספר להתמודד עם הדברים.

<שמואל אבואב: שאל חבר הכנסת מאיר כהן האם התקציב הוא מלא.

<שמואל אבואב: התקציב איננו מלא.

<שמואל אבואב: לא רוצה להשלות איש.

<שמואל אבואב: ב-200 מיליון לא מכסים את כל הצרכים, אבל ה-200 מיליון זו התחלת הדרך וצריך להתחיל לנוע קדימה לשילוב ולשיפור רמת השירות שהיום בתי הספר יכולים לתת לילדים המאתגרים.

<שמואל אבואב: הדבר הבא.

<שמואל אבואב: אמרת בצדק לגבי רכז השילוב.

<שמואל אבואב: הפרופיל שבוחרים, צריך להיות אדם מתאים, לכן הקפידו מאוד בבחירה.

מאיר כהן: מעמדו בבית הספר יותר חשוב.

<שמואל אבואב: הוא השגריר של הילדים האלה, הוא המתכלל של כל המשימה הזו בבית הספר.

<שמואל אבואב: זה תפקיד שלא היה בעבר ובית ספר מקצה תפקיד לטובת המשימה הזאת בכדי שהיא תצליח.

<שמואל אבואב: הרי אין מה לעשות שילוב בכדי ליצור אנדר

<שמואל אבואב: למוסיה בתוך בית ספר.

<שמואל אבואב: הדבר הבא זה ההערה החשובה לגבי חוסר כוח אדם.

<שמואל אבואב: אנחנו מתחילים סדרה של פגישות עם המכללות להכשרת כוח אדם.

<שמואל אבואב: אנחנו מאתרים כרגע כתוצאה מהסל החדש אלו צרכים יהיו חסרים ואיך ליצור אינסנטיב, וכל המערך של הכשרה אצלנו עוסק בעניין הזה, גם להכשיר את השילוב וגם להכשיר את כוח האדם, לבוא בדברים עם הגופים המכשירים בכדי לאפשר לקלוט.

<שמואל אבואב: שאל חבר הכנסת איתן ברושי לגבי הרפורמה והתהליך והבחירה, אז הבחירה היא בין החינוך הרגיל לחינוך המיוחד.

<שמואל אבואב: זו הזכות שניתנת להורים ובתנאי שזה מתאפשר.

<שמואל אבואב: זה לא בכל תנאי.

<שמואל אבואב: הדבר השני זה האם בהיעדר מבנים, אז בכלל יש בחירה.

<שמואל אבואב: הוא ערער על העניין הזה, ולכן מה שאנחנו עושים בבנייה, לקחנו את כל המפה של הארץ מצפונה לדרומה ובדקנו באלו מקומות יש חוסר במוסדות חינוך על פי הצרכים ועל פי ההתפתחות העתידית שתהיה.

יוסי יונה: שמואל, אתה מדבר על 1,000 הכיתות.

יוסי יונה: לשאלה שלי, איך אתה רואה את השילוב?

יוסי יונה: האם עכשיו בבית הספר המשלב יהיו כיתות שיהיו מיוחדות לחינוך המיוחד או שמשעה שבית הספר במסגרת משלבת, הוא נמצא בכיתה הרגילה או שהוא נמצא במסגרות נפרדות?

יוסי יונה: מבחינתי אם הוא בכיתה נפרדת, אז לא שילבנו כלום.

יוסי יונה: (היו"ר יעקב מרגי)

<שמואל אבואב: יש שלוש זירות, יש שלוש אפשרויות.

<שמואל אבואב: אלו שלושת האפיקים בהתייחסות שלנו בחינוך המיוחד.

<שמואל אבואב: האחד זה מוסדות הומוגניים נפרדים.

<שמואל אבואב: המסלול השני זה כיתות של חינוך מיוחד בבתי ספר רגילים.

<שמואל אבואב: המסלול השלישי זה שילוב בתוך הכיתות.

<שמואל אבואב: היום יש לנו בשילוב היותר מורכב 19,000 ילדים.

<שמואל אבואב: בשלושת הזירות האלו צריך להכביר במאמצים.

<שמואל אבואב: כל זירה, כל אפיק, כל מוסד, יש לו את הייחוד שלו ואת הצרכים שלו ולכן זה בסוף כלים שלובים.

<שמואל אבואב: אין אפיק אחד.

<שמואל אבואב: לא סוגרים מחר את החינוך המיוחד וכולם עוברים לבתי הספר הרגילים.

<שמואל אבואב: בונים את זה בשלושת הזירות.

יוסי יונה: האמצע מדאיג אותי.

יעקב מרגי: בסוף מישהו צריך לעשות את זה באיזשהו שלב.

יעקב מרגי: זה צריך לקרות באיזשהו שלב.

<שמואל אבואב: איש מאיתנו לא חף מדאגות.

<שמואל אבואב: ההתייחסות שלנו לחינוך המיוחד היא בדחילו ורחימו.

<שמואל אבואב: בסוף כל ילד זה עולם ומלואו וצריך לראות איך לשלב אותו.

<שמואל אבואב: זה לא פשוט, זה לא הרשמה רגילה, זה לא מסלולים אוטומטיים.

<שמואל אבואב: במקום שיש את הרגישות, במקום שיש את המעטפת, זה יכול להצליח וזו המשימה הגדולה, שאנחנו עושים את כל המהלך הזה לא בכדי לסמן עכשיו העברה של גידול מספרי.

<שמואל אבואב: בסוף אנחנו צריכים שכל המהלך הזה יהיה סיפור גדול של הצלחה חברתית, שיש התגייסות של החברה כולה לקלוט את הילדים, לראות אותם חלק מהמרקם ולהצליח.

<שמואל אבואב: אנחנו הולכים לבתי ספר, אנחנו רואים בהתרגשות איזה הישגים אדירים, איך לפעמים זה קו פרשת המים בחיים של הילד, בין הימים לפני שהוא היה בבית ספר שבו כולם מתגייסים ואיזו תרומה עצומה הילד עצמו תורם לאחרים.

<שמואל אבואב: לגבי ההעדפה המתקנת.

<שמואל אבואב: הראייה שלנו הייתה ראייה אחידה, ארצית.

<שמואל אבואב: אנחנו מתייחסים לכל החינוך המיוחד כמשהו אחוד.

<שמואל אבואב: לאור ההערה שלך אני אבדוק את זה ספציפית, האם יש איזשהו דגש שאנחנו צריכים להביא אותו לידי ביטוי.

<שמואל אבואב: לגבי שאלתך השנייה, אני הלכתי לבקר בבית ספר במועצה האזורית חרמון.

<שמואל אבואב: הייתי בסמוך יחד עם ראש המועצה במוסד "שחפים", ראיתי את השליחות העצומה, את הפעולה הנדירה שנעשית שם.

סאלח סעד: ניצלתי את זה שהמנכ"ל נמצא פה, אדוני היושב ראש, אז העליתי את השאלה בפניו.

יעקב מרגי: טוב מאוד.

יעקב מרגי: דיברנו על זה.

יעקב מרגי: יפה.

<שמואל אבואב: לא פתרנו את כל הבעיות שם.

<שמואל אבואב: אני לא רוצה להשלות.

<שמואל אבואב: ראינו את הדברים מקרוב ובאופן בלתי אמצעי.

<שמואל אבואב: אנחנו נראה איך אנחנו מצליחים לעזור שם.

<שמואל אבואב: ראש המועצה ברגישות הגדולה שלו, בהתגייסות הנדירה, אין הרבה ראשי רשויות, שהוא לא משרת את האוכלוסייה שלו, היא בזעיר אנפין לעומת המכלול שבאים בשערי המוסד.

<שמואל אבואב: הוא נותן שירות מתוך ההבנה העמוקה.

<שמואל אבואב: זו מועצה עם צרכים.

יעקב מרגי: אני מתחבר לדברים שמאיר בתחילת הדיון אמר.

יעקב מרגי: צריך לתמרץ רשויות כאלו שלוקחות על עצמן להקים מוסדות לטובת הסביבה.

סאלח סעד: לשם כך אני לחצתי על אדוני לקיים דיון חשוב בעניין הזה של בית ספר "שחפים", בנפרד, כי באמת ראוי לשבח.

יעקב מרגי: מאה אחוז.

יוסי יונה: אדוני, רק הערה.

יוסי יונה: לאור הנתון שציינתי לפני כן לגבי מידת השילוב על פי מצב סוציו אקונומי ולא יהיה תקצוב דיפרנציאלי, כי מה שבסופו של דבר יהיה, אתה יודע, אלה שבמצב סוציו אקונומי גבוה יפעלו לשלב את הילדים שלהם כי הם מביאים כסף מהבית, ולכן אלה שאין להם את הכסף מהבית, המון פעמים יבחרו את המסגרות הנפרדות משום שזאת תהיה ה-default שלהם.

יוסי יונה: אם אתה לא מקצה את הכסף, אם אין תקציב דיפרנציאלי גם בתוך החינוך המיוחד, שנותן העדפה מתקנת משמעותית לבתי ספר שהם נמצאים באזורים סוציו אקונומיים נמוכים, אתה למעשה הולך לתת יד למערכת שהיא תהיה הסללתית בהגדרתה ולכן אני מביא את זה לתשומת לבכם.

יוסי יונה: זה יהיה באמת מין מהלך שאתה מחייב אותו, אתה אומר ועדת זכאות.

יוסי יונה: בסופו של דבר אנחנו ניתן יד למערכת שמסלילה בצורה אימתנית להסליל את הילדים.

יעקב מרגי: דיברנו על זה.

יעקב מרגי: מאה אחוז.

יעקב מרגי: כל מי שנרשם, אם יש שאלה, המנכ"ל נשאר איתנו עוד קצת זמן, תנצלו את זמן השאלות למנכ"ל על מה שנגענו.

<שמואל אבואב: רק משפט אחד, התקציב של ה-200 מיליון הוא דיפרנציאלי.

<שמואל אבואב: הוא בהתאם למדד טיפוח.

<שמואל אבואב: הוא לא מחולק אוטומטי, הוא דיפרנציאלי לפי סרגל סוציו אקונומי.

<שמואל אבואב: זו המדיניות של השר.

מאיר כהן: זה כסף תוספתי מהאוצר?

<שמואל אבואב: זה כסף תוספתי מהאוצר.

יעקב מרגי: שלמה קרפ, בבקשה.

<שלמה קרפ: מדברים פה על 200 מיליון, 300 מיליון, 400 מיליון.

<שלמה קרפ: אני רוצה רגע לשים את החוק שעובדים עליו עכשיו בצד, להגיד, יש עדיין ילדים משולבים במסגרות רגילות שלומדים או בתוך הספרייה או בתוך איזו כיתה למטה כי הוא בכלל לא נגיש.

<שלמה קרפ: יש פה איזו אופוריה.

<שלמה קרפ: עדיין בקיים הילדים משלמים מחיר וגם בחינוך המיוחד.

<שלמה קרפ: מדברים, יעשו ויעשו.

<שלמה קרפ: יש עדיין גם ילדים שמשלמים את המחיר, שאמנם הם משולבים אבל הפתרון אין.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: השאלה ברורה.

יעקב מרגי: רויטל.

<רויטל לן כהן: תודה אדוני.

<רויטל לן כהן: רויטל לן כהן, עורכת דין, קואליציית הורים לילדים עם צרכים מיוחדים.

<רויטל לן כהן: אדוני המנכ"ל, ילד נפגע בשילוב לא כי הוא לא כשיר להיות משולב, אלא כי משרד החינוך לא ערוך, לא יודע איך.

<רויטל לן כהן: הצוותים, לא רק שהם לא יודעים איך, הם גם הרבה פעמים לא רוצים ולכן לא המוגבלות שלו היא שפוגעת בו בשילוב אלא אתם.

<רויטל לן כהן: בעולם יש ארצות שאין בהן בכלל חינוך מיוחד, כולל פינלנד אליה אתם נושאים עיניים, הולנד, איטליה, חלק ממדינות ארצות הברית, רוב מדינות קנדה, אוסטרליה, אין חינוך מיוחד.

<רויטל לן כהן: הילדים לא נפגעים שם.

<רויטל לן כהן: הם לא רק גם לא מסתדרים שם, הם מצליחים שם, זאת אומרת שמי שאחראי לזה זו המערכת ולא הילד.

<רויטל לן כהן: לגבי המחוון.

<רויטל לן כהן: אפילו בראמ"ה הודו שהמחוון שהם כתבו לא טוב.

<רויטל לן כהן: אין היום מחוון.

<רויטל לן כהן: אתה מדבר על מחוון כשאין באמת מחוון.

<רויטל לן כהן: הוא עדיין לא גמור.

<רויטל לן כהן: אתה מדבר על נושא של בדיקת תפקוד, כשתפקוד הוא בכלל תוצאה של מתן או אי מתן ההנגשות וכל מה שילד צריך כדי לתפקד.

<רויטל לן כהן: מה שצריך לבדוק הוא את הצרכים של הילד.

<רויטל לן כהן: זה דבר שלא משתנה.

<רויטל לן כהן: התפקוד שלו משתנה.

<רויטל לן כהן: ילד שיהיה משולב בכיתה של 32 ילדים או 22 ילדים, ילד שיהיה משולב בכיתה אקוסטית או לא בכיתה אקוסטית, ילד שהמורה שלו מכירה מספיק שיטות הוראה ודרכי היבחנות ויודעת להנגיש לו חומרי למידה, הוא לא אותו ילד מבחינת תפקוד שיהיה בכיתה אחרת, ואני רוצה להגיד משהו שאף אחד מכם לא דיבר עליו.

<רויטל לן כהן: אי אפשר, ואומרות את זה גם המורות, לשלב ילד בלי סייעת מקצועית.

<רויטל לן כהן: משרד החינוך יכול להגיד כמה שהוא רוצה שהשילוב מובל על ידי מחנכת הכיתה.

<רויטל לן כהן: מחנכת הכיתה לא יכולה להוביל שילוב, היא לא יודעת להוביל שילוב והיא לא רוצה להוביל שילוב.

<רויטל לן כהן: אני רוצה רק להגיד עוד דבר אחד אחרון.

<רויטל לן כהן: אמרתם פה שתמשיכו איתנו שולחנות עגולים כדי לדון בהצעת החוק, אז אדוני, אני רוצה לספר לך שאת השולחנות העגולים שמספרים לך שעושים איתנו, לא עושים.

יעקב מרגי: מפגשים.

<רויטל לן כהן: לא עושים מפגשים, לא עושים על הצעת החוק.

<רויטל לן כהן: הם בעצמם מודים שאין לזה קשר להצעת החוק.

יעקב מרגי: נכון.

<רויטל לן כהן: על הצעת החוק אף אחד לא מדבר איתנו, בניגוד לדרישה בחוק ובאמנה לשתף את המגזר הציבורי.

<רויטל לן כהן: עוד דבר אחד אחרון.

<רויטל לן כהן: אתם טוענים שיש איזשהו קונצנזוס סביב הדבר הזה.

<רויטל לן כהן: אין קונצנזוס.

<רויטל לן כהן: יושבים פה כל ארגוני ההורים, יושבת פה האקדמיה ויושבים פה חברי כנסת שאומרים שהם לא מסכימים איתכם, כולל הוועדות שאתם הקמתם ואימצתם את המסקנות שלהן, ולילד לא מסכן את עצמו, אתם מסכנים אותו.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: ד"ר חגית גור זיו.

<חגית גור זיו: חגית גור זיו מסמינר הקיבוצים, אוניברסיטת תל אביב.

<חגית גור זיו: אני רוצה קודם כול להתייחס לעניין של בר שילוב.

<חגית גור זיו: יש פה שתי תפיסות, אני חושבת, סביב השולחן, תפיסה אחת שאלה שיכולים, נשלב אותם, ואלה שלא יכולים, לא נשלב אותם.

<חגית גור זיו: זו התפיסה של שילוב.

<חגית גור זיו: אנחנו מדברים על תפיסה של הכלה שהיא תפיסה של זכויות, שלכל ילד יש זכות להיות בחינוך ליד ביתו.

<חגית גור זיו: זה שתי תפיסות שונות וכל עוד נהיה בתפיסה של בר שילוב, אז ילדים יעברו לחינוך המיוחד.

<חגית גור זיו: לא שמעתי שום דבר בדבריך, אדוני המנכ"ל, על הכשרת מורים/הורים, על הכשרת פרחי הוראה בסמינרים.

<חגית גור זיו: כל שנה יוצאים מורים חדשים עם אותן תפיסות של חינוך מיוחד, עושים ככה לילד, הוא חינוך מיוחד, אותו נעביר, כי אנחנו רוצים כיתות הומוגניות.

<חגית גור זיו: עוד דבר שאני רוצה להגיד שלא שמעתי עליו, זה על שינוי מבנה הוראה.

<חגית גור זיו: כדי להכיל ילדים בחינוך הרגיל צריך לשנות את מבנה ההוראה וכל זמן שלא נעשה את זה, אז נשמע את כל - - -

יעקב מרגי: אני סבור שצריך לשנות את מבנה ההוראה לא רק לחינוך המיוחד.

<חגית גור זיו: נכון.

<חגית גור זיו: המחקר מראה שכשעושים הכלה ומשנים את מבנה ההוראה, זה טוב לכולם.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: עו"ד הדס, אלו"ט.

<הדס ארנון-שרעבי: הדס ארנון-שרעבי, עורכת דין, אלו"ט.

<הדס ארנון-שרעבי: שתי שאלות, בקשות.

<הדס ארנון-שרעבי: דבר ראשון, מסגרות.

<הדס ארנון-שרעבי: אני רוצה לחזור ולהדגיש את הנחיצות במסגרות, שלולא ברנט של מסגרות כאלה לפי צפי והיערכות של המשרד, בעצם מה הועילו חכמים בתקנתם?

<הדס ארנון-שרעבי: זאת אומרת, כל האמירה שהתקציב ילך אחרי הילד או בחירת הורים, אם לא יהיה בינוי של מסגרות ייעודיות, הרי שהדברים יישארו רק בגדר הצהרות.

<הדס ארנון-שרעבי: דבר שני זה לגבי שילוב.

<הדס ארנון-שרעבי: כדי שהשילוב יצלח ידרשו לכך הקצאת משאבים ושהתקציב ילך אחרי הילד, אחרת בעצם לא תהיה באמת אמירה משמעותית על בחירת הורים.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: מנחם גולדין, בבקשה.

<מנחם גולדין: אני פשוט אציג שאלות.

<מנחם גולדין: אני רוצה לשאול האם הורד הסעיף בחוק שיוצר תלות בין סוגי המסגרות, מאפיינים מובנים של מסגרות לבין סל התקצוב ולבין סל השירותים?

<מנחם גולדין: כי אחרת זה משאיר בהכרח, לא משנה מה נעשה, מבחינת החוק, נותנים עכשיו סוכריות ואחר כך שוברים את השיניים.

<מנחם גולדין: דבר שני, האם יש איזשהו מנגנון הסכמה?

<מנחם גולדין: אני מדבר על הורים, אני מדבר על מורים, אני מדבר על מנהלים, שלפני כל המנגנון הזה של הפיון, בהחלט יוכלו להתכנס, לשבת, לראות את המסגרות - - -

יעקב מרגי: בסוף תהיה פה הכרעה, כי הסכמה לא נגיע.

יעקב מרגי: הנה, אני אומר לך.

<מנחם גולדין: אני מכיר את אלה שמסכימים.

יעקב מרגי: מנחם, תקשיב, למרות באמת אני מוביל לכך שכמה שיותר הסכמה בפס רחב, מודיע לך חגיגית, כפי שאני רואה פה את כל החברים, לא תהיה הסכמה ובסוף מה לעשות, עלינו הוטל להכריע ואנחנו נכריע.

<מנחם גולדין: זו לא שאלה מיותרת כי בכל בית משפט תמיד השופט שואל האם אתם יכולים להגיע להסכמה, והרבה מגיעים להסכמות.

<מנחם גולדין: דבר שלישי, כיצד הסטנדרטיזציה לא הופכת להיות למיטת סדום?

<מנחם גולדין: דבר חשוב שאני חושב שהוא גם אקטואלי, האם בנושא תוכניות החופשה של משרד החינוך כללו את ילדי השילוב בכל הנושא של סייעות?

<מנחם גולדין: תודה.

יעקב מרגי: בבקשה, גבירתי.

<ישמבל אלמיו: שמי ישמבל אלמיו, אני מאגודת יהודי אתיופיה.

<ישמבל אלמיו: השאלה שאני רוצה להעלות היא קודם כול, על פי הנתונים שיש לנו, כ-1.6% מכלל התלמידים במגזר היהודי הם בחינוך המיוחד, כאשר יוצאי אתיופיה הם 3.7%, כלומר פי 2.

<ישמבל אלמיו: בעשרה בתי ספר של החינוך המיוחד לומדים מעל 15 תלמידים, שזה ממש לא הגיוני.

<ישמבל אלמיו: אילו היו מעודדים את התלמידים האלה לשילוב, אז לא היינו מוצאים אותם שם, לא היינו מוצאים אותם שהם נפלטים או שלא מצליחים להגיע לחטיבות ביניים או לא ניגשים לבגרויות.

<ישמבל אלמיו: בעצם זו הסללה לחינוך המיוחד.

יעקב מרגי: סליחה שאני מתפרץ לדברים שלך.

יעקב מרגי: עכשיו אני שואל, מה יעשה המנכ"ל כדי שלפחות בשלב ראשון חלקם של התלמידים בקרב בני העדה האתיופית באוכלוסייה יהיה זהה לאותו יחס גם בכיתות חינוך מיוחד, עד כדי שנבטל, כשזה כמעט פי 2.

יעקב מרגי: זה זועק.

יעקב מרגי: אני חושב שהשאלה מתבקשת.

יעקב מרגי: הסתדרות המורים, בבקשה.

<אורנה שלי: אורנה שלי, מנהלת בית ספר "ידלין" בראשון, בית ספר רגיל, משלב חינוך מיוחד, ונציגה בהסתדרות המורים.

<אורנה שלי: אני רוצה להעלות את הסוגיה הפרקטית.

יעקב מרגי: את בית ספר משלב?

<אורנה שלי: אני בית ספר משלב.

יעקב מרגי: מותר לי לשאול שאלה?

יעקב מרגי: את חושבת שהצלחת כבית ספר משלב?

<אורנה שלי: בחלקים מסוימים, כן.

<אורנה שלי: זה תלוי מורים.

<אורנה שלי: בחלקים מסוימים, לא.

<אורנה שלי: איפה שלא היה לי מערך התמיכה, לא הצלחתי לשלב.

<אורנה שלי: אני רוצה להיות כנה.

יעקב מרגי: הסיפה יותר חשובה מהתשובה.

<אורנה שלי: תודה.

<אורנה שלי: הקושי שאני רוצה לדבר עליו, על השילוב, זה ערך מאוד משמעותי.

<אורנה שלי: יש לי בעיה בהכשרת המורים.

<אורנה שלי: יש לי קושי לרתום המורים מכיוון שאנחנו מבקשים מצד אחד, אני בית ספר שעבר מיצ"ב בשנה שעברה.

<אורנה שלי: אתה מדבר מצד אחד, הישגים, מצוינות.

<אורנה שלי: מצד שני אתה צריך לדבר גם בשפה של שילוב, של הכלה.

<אורנה שלי: זה שפות שונות לחלוטין.

<אורנה שלי: הן לא מדברות האחת עם השנייה.

<אורנה שלי: אני רוצה להבין איך אני כמנהלת צריכה להתמודד.

מאיר כהן: למה הן לא מדברות אחת עם השנייה?

מאיר כהן: סליחה, את מנהלת בית ספר?

<אורנה שלי: אני מנהלת בית ספר בראשון לציון.

מאיר כהן: באמת?

<אורנה שלי: בוודאי.

מאיר כהן: ניהלתי בית ספר שכל שנה עלו ב-10% בהישגי הבגרות וכולם שולבו וביטלתי חינוך מיוחד.

מאיר כהן: למה זה לא מתכתב?

<אורנה שלי: אחד, שוב אני אחזור להכשרת המורים.

מאיר כהן: לא, זו לא הסיבה.

מאיר כהן: סליחה, גבירתי.

<אורנה שלי: אז אני אשמח שתגיעו לבית ספר "ידלין".

<אורנה שלי: אני פותחת את שערי בית הספר.

<אורנה שלי: זה בית ספר שתיכנסו לגוגל של המיצ"ב האחרון, אני בעשירון העשירי.

מאיר כהן: גבירתי, זאת האמירה הכי פוגעת בילדים עם מוגבלות.

<אורנה שלי: לא, ממש לא.

מאיר כהן: זה שערורייתי.

<אורנה שלי: ממש לא.

יעקב מרגי: תנסי להסביר.

יעקב מרגי: מאיר מתקשה להבין למה.

<אורנה שלי: בואו נסתכל על מורה, על כיתה רגילה, כיתה ב'.

מאיר כהן: את לא צריכה לפרט לי את הקשיים, אני יודע אותם, אבל כשמנהלת בית ספר בחזון שלה אומרת, בתפיסת עולמה אומרת שלהצטיין זה לא מתכתב עם שילוב - - -

<אורנה שלי: לי יש שלוש כיתות של חינוך מיוחד התנהגותי-רגשי.

מאיר כהן: אולי הבעיה במנהלים, לא במורים.

<אורנה שלי: לא, ממש לא.

<אורנה שלי: הקושי הוא לא ברמת ההנהגה וברמת החזון.

<אורנה שלי: הקושי הוא קושי פרקטי.

<אורנה שלי: זה להתמודד עם הורים שיש להם דרישות.

מאיר כהן: והורים לילדים רגילים, אין להם דרישות?

מאיר כהן: רק לילדים עם מוגבלויות?

יעקב מרגי: אני חושב שהיא שמה דברים על השולחן באומץ.

יעקב מרגי: צריך להתמודד איתם.

<אורנה שלי: צריך לדבר על הדברים.

<אורנה שלי: כן, מה לעשות?

<אורנה שלי: אפשר לייפה ולהגיד שהכול בסדר.

<אורנה שלי: כשאני קיבלתי 99% שהילדים בבית ספר שלי, ותבדקו את מה שאני אומרת, מכילים את כל הילדים, זאת אומרת הילדים שלי בבית הספר, שזה נתונים באמת מאוד גבוהים של המערכת, יודעים מה זו הכלה.

מאיר כהן: אז ההיפך.

מאיר כהן: אם את אומרת שאלה התוצאות, אז למה זה לא מתכתב?

<אורנה שלי: היום יש קושי בלהכשיר מורים ולהביא מורים טובים למערכת.

<אורנה שלי: זה לא פשוט, זה לא קל.

<אורנה שלי: זה לא קל להכשיר סייעות.

<אורנה שלי: רוב הסייעות שלי, אין להן הכשרה.

יעקב מרגי: תודה גבירתי.

יעקב מרגי: יואב קריים.

<יואב קריים: יואב קריים, בית איזי שפירא.

<יואב קריים: ראשית, אני רוצה לומר שזכותם של ילדים להשתתף ולא להשתלב, כי אף אחד לא עושה לנו טובה.

<יואב קריים: להשתתף במערכת החינוך הכללית היא זכות יסוד של הילדים ושל ההורים שלהם ולא צריכה להיות בכלל נתונה לשאלה.

<יואב קריים: שניים, אני רוצה לומר שיש המון דברים יפים כמו רכז השילוב למשל ברפורמה שהביא אדוני.

<יואב קריים: כמי שלמד את הבנת הנקרא שלו במערכת החינוך הישראלית, חלק גדול מין הדברים היפים שאמרת פשוט אינם כתובים בהצעת החוק ואינם מגובים בה, ולכן הפער בין הצעת החוק שבה אנחנו דנים לבין מה שאתה אומר, הוא פער של שמיים וארץ.

<יואב קריים: אני שבע הבטחות, ולכן מה שלא יהיה כתוב בחוק, מבחינתי לא קיים.

יעקב מרגי: תודה יואב.

יעקב מרגי: אני חושב שאתה צודק.

<יואב קריים: משפט אחרון.

<יואב קריים: אני רוצה לומר, התמצית המשמעותית ביותר של ועדת דורנר שהרבית לצטט אותה, היא ההליכה של התקציב אחרי הילד והעובדה שחינוך מיוחד הוא שירות ולא מקום.

<יואב קריים: אם הדבר הזה לא יהיה מגובה חזק מאוד בתוך הצעת החוק, לא עשינו דבר וחצי דבר.

יעקב מרגי: תודה יואב.

יעקב מרגי: אני חושב שנגעת בנקודה כמעט המרכזית.

<יואב קריים: תודה.

יעקב מרגי: אורה חכם.

<אורה חכם: אני חוזרת לעניין של סל דיפרנציאלי צמוד לילד, כי אם לא, לא עשינו כלום.

<אורה חכם: אם אתה מעביר לבית הספר, אז המנהלת, היא לא כל כך רגישה, פתאום צץ לה משהו, היה, נגמר.

<אורה חכם: שנית, מה עם החינוך הבלתי פורמלי שהוא כל כך חשוב לילדים כאלה?

<אורה חכם: תכללו אותו ותוסיפו לו כסף.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: דנה אטל.

<דנה גיאת אטל: שלום לכולם, אני דנה, אני אימא לילדה בת 10 שהולכת לבית ספר רגיל ויש לה צרכים מיוחדים.

<דנה גיאת אטל: אני רוצה להגיד שמאוד קשה לי לשמוע חלקים נרחבים מהדברים שאתם אומרים.

<דנה גיאת אטל: כל הדיבור בכלל על בר שילוב או לא בר שילוב הוא דיבור שהוא זה שיוצר את המצב שבו יש ילדים שלא הולכים לבית ספר רגיל אלא הולכים לחינוך מיוחד.

<דנה גיאת אטל: מה זה בכלל חינוך מיוחד?

<דנה גיאת אטל: מי מיוחד?

<דנה גיאת אטל: למה מיוחד?

יעקב מרגי: את רוצה שנעשה דיון על סמנטיקה, נשנה את הסמנטיקות?

יעקב מרגי: יש מקום לסמנטיקה ואני לא מזלזל בזה, אבל כרגע הדיון הוא מהותי.

יעקב מרגי: אני מסכים איתך שקשה.

יעקב מרגי: מי שחי את זה, קשה לשמוע כשמדברים על הבן או אח במושגים כאלה, אבל חייבים בסוף להשתמש באוצר הלשוני שיש לנו.

יעקב מרגי: כמובן צריך לעדן אותו, אבל השאלה אם את מתכוונת לשם או לא.

<דנה גיאת אטל: אני לגמרי מתכוונת לשם ואני לא מדברת ברמה האמוציונאלית, אני מדברת על לדייק אותו למה שהוא צריך להיות.

<דנה גיאת אטל: כשאנחנו מדברים על שילוב ולא על הכלה כמו שאמרה פה ד"ר חגית, אז באמת יהיו ילדים שילמדו ויגדלו בכיתות קטנות, המיומנויות החברתית שלהם יהיו צרות יותר והם יהיו מבוגרים שישתלבו פחות טוב בחברה.

<דנה גיאת אטל: זה דבר אחד שרציתי להגיד.

<דנה גיאת אטל: הדבר השני שאני חייבת להתייחס אליו זה לעניין הסל והדיפרנציאציה והכספים.

<דנה גיאת אטל: אני התלבטתי אם לפרוס בפניכם את כמות התקציבים שאנחנו בתור משפחה פרטית משקיעה בילדה שלנו, אבל אני ממש לא רוצה להיכנס לזה.

<דנה גיאת אטל: זה פשוט כל כך רחוק מהסכומים שאתם מדברים עליהם פה, שזה לא נעים.

יעקב מרגי: איפה את גרה, אם מותר לשאול?

<דנה גיאת אטל: במרכז תל אביב.

יעקב מרגי: ואין לך מענים שם?

<דנה גיאת אטל: המענים הם מענים שאני משלמת עליהם.

יעקב מרגי: אין לך מענים שקשורים במערכת החינוך ושאת צריכה להשלים אותם?

<דנה גיאת אטל: אני לא מקבלת כמעט כלום בבית ספר.

<דנה גיאת אטל: הילדה משולבת עם סייעת.

<דנה גיאת אטל: כדי שהשילוב שלה יצליח, אני כבר שנים הולכת להדרכה פדגוגית אצל מורה שהייתה מורה בסמינר כדי שאני אוכל ללמד את הילדה שלי בבית, כי בית הספר לא כל כך מצליח ללמד אותה, ויש לה מורה מצוינת, אבל בכיתה עם 33 תלמידים עם סייעת שאין לה הכשרה, והיא מקסימה - - -

<קריאה: גם למורה אין הכשרה.

<דנה גיאת אטל: נכון, והיא עושה את הכי טוב שלה.

יעקב מרגי: אז מה השאלה?

<דנה גיאת אטל: אז אני רק רוצה להגיד משהו בנוגע לדיפרנציאציה.

<דנה גיאת אטל: אם אני במרכז תל אביב צריכה להשקיע כל כך הרבה, וזה בית ספר שאני מניחה שהוא לא בית ספר נכשל, אז איך יסתדרו אנשים אחרים?

<דנה גיאת אטל: זה דבר אחד.

<דנה גיאת אטל: דבר שני, בענייני בריאות אנחנו לא עושים דיפרנציאציה.

<דנה גיאת אטל: אנשים, יש להם סל בריאות.

<דנה גיאת אטל: את אותו סל בריאות מקבלים בנתיבות, באשקלון, באופקים, בקריית שמונה, בתל אביב ובחדרה.

יעקב מרגי: התהייה שלך ברורה, מודעים אליך, ומה לעשות, גם חיים איתה.

יעקב מרגי: עורכת דין ולרי, בבקשה.

<ולרי זילכה: עורכת דין ולרי זילכה מבית איזי שפירא.

<ולרי זילכה: אני רוצה להשלים את מה שיואב אמר.

<ולרי זילכה: הוא אמר, או שבעצם אנחנו לוקחים את כל המנגנון ומכניסים אותו לתוך הצעת החוק כדי שיהיה באמת ברור מה שעובר, או שאפשר לעשות את הצד ההפוך, וזה מה שלא נאמר.

<ולרי זילכה: בעצם הרבה מאוד מהתוספות הם דברים שהמשרד מציע לעשות בלי קשר להצעת החוק שיש עליה בעצם מחלוקת, אז למה לא שהמשרד יבוא ויתחיל לעשות את המהלכים האלה שממילא לא תלויים בהצעת החוק, ולנהל דיון על הצעת החוק, בנחת, בצורה ראויה וכפי שראוי שיעשה?

יעקב מרגי: עכשיו הדיון הוא לא בצורה ראויה ובנחת?

<ולרי זילכה: לא, אנחנו מוגבלים.

יעקב מרגי: סליחה, אף אחד לא הגביל אותך ולא הגביל אותי.

יעקב מרגי: את יודעת מה?

יעקב מרגי: אותך אני יכול להגביל.

יעקב מרגי: אותי אף אחד לא יגביל.

יעקב מרגי: אי אפשר לומר דברים לפרוטוקול כאילו מחר-מחרתיים הדיון פה נעשה בחיפזון.

יעקב מרגי: יש פה דיון בשום שכל, בסובלנות ובסבלנות ושומעים את כולם ומשמיעים סיבוב שני וסיבוב שלישי, וכל פעם זורקים את זה כאילו מישהו הולך לעשות מחטף.

<ולרי זילכה: חס וחלילה.

יעקב מרגי: אז לכן ההערה שלי הייתה במקום עכשיו.

<ולרי זילכה: חס וחלילה.

<ולרי זילכה: הביקורת שלי איננה לאדוני.

יעקב מרגי: לא, לא, זה לא אדוני, זה לכנסת, למוסד הזה.

יעקב מרגי: יש פה הליך חקיקה שנעשה בכובד ראש ובשום שכל.

<ולרי זילכה: היא איננה לכנסת, היא לאחורי הקלעים שמתנהל מול משרד החינוך, ובעניין הזה נדרש יותר זמן לחשוב על התהליך יותר לעומק בשותפות.

<ולרי זילכה: זאת הייתה כוונתי.

<ולרי זילכה: תודה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: טוב שהבהרת אחרי שאני הערתי.

יעקב מרגי: אסתר קרמר, בבקשה.

<אסתר קרמר: אסתר קרמר, אחראית מחוז חרדי בקואליציית הורים לילדים עם צרכים מיוחדים.

<אסתר קרמר: רציתי לדבר על החוק מול המחוז החרדי.

<אסתר קרמר: בכל מחוז ירושלים, בכל המתי"אות שבירושלים שיש בהן מעל 40 עובדים, אחת רק שייכת למגזר החרדי.

<אסתר קרמר: לא תהיה אפשרות לעשות שילוב של חרדים במצב כזה.

<אסתר קרמר: יש פערים גדולים גם בהכשרת צוותי ההוראה במגזר החרדי.

<אסתר קרמר: עוד דבר שהוא מאוד חשוב זה התקצוב.

<אסתר קרמר: התקצוב של המוכשר הוא 70%.

<אסתר קרמר: גם הסייעות כיום הן בתקצוב של 70%.

<אסתר קרמר: גם התקצוב לבתי הספר יהיה תקצוב של 70%.

<אסתר קרמר: אם ה-100% לא מספיק, אז ה-70% בוודאי לא יספיק.

<אסתר קרמר: הדבר הכי חשוב, אין מספיק פיקוח.

יעקב מרגי: במחוז החרדי איזה תעודות יש לכם, כחולות או כתומות?

<אסתר קרמר: כחולות.

יעקב מרגי: זה היה בהומור.

יעקב מרגי: שאלתי איזה צבע תעודת זהות?

<אסתר קרמר: כחול.

<אסתר קרמר: אין פיקוח.

יעקב מרגי: תודה, הבנתי.

יעקב מרגי: המנכ"ל הבין ושמע.

יעקב מרגי: אביבית.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: תודה רבה.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: עורכת דין אביבית ברקאי-אהרונוף מארגון "בזכות".

<אביבית ברקאי-אהרונוף: שלוש שאלות.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: שאלה אחת, ועדת הזכאות הרי תיתן מענה לילדים עם מוגבלויות מורכבות לפי הצעת החוק, ולילדים עם מוגבלות בתפקוד גבוה היא לא תיתן זכאות ואותם ילדים בעצם הם אלה שיעברו לבתי הספר הרגילים ואני מניחה לשלם כך נדרשה התוספת התקציבית של ה-200 מיליון שקלים.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: לגבי אותם תלמידים עם מוגבלויות מורכבות שכן יקבלו זכאות בוועדת הזכאות או ועדת האפיון, ויגיעו לבתי הספר כי אם יבחרו בשילוב.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: היום אותם ילדים מקבלים 2.7 שעות שבועיות דיפרנציאליות וחלקם מקבלים סייעת.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: האם התקציב הזה עבור אותם ילדים יעלם או שה-200 מיליון מכוון לאותם ילדים שפשוט לא יקבלו זכאות ומנהל בית הספר יצטרך לחלק להם את התקציב בצורה כזו או אחרת?

<אביבית ברקאי-אהרונוף: שאלה שנייה, הנושא של המחוונים, אדוני דיבר על כך, ושאלתי, האם המחוונים הללו יהיו בתקנות כדי שהם יהיו קשיחים ולא ניתן יהיה להשתמש בשיקול דעת כדי להפעיל אותם?

<אביבית ברקאי-אהרונוף: שאלה אחרונה לגבי מה שעורכת ולרי זילכה התחילה לומר.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: אם משרד החינוך ישב איתנו וקבע איתנו לצאת לדרך עם צוותי משימות עבור כל אחד מהנושאים שעלו כאן ונוגעים להצעת החוק, לי נשמע לפחות שההליך הראוי זה שאם יושבים על צוותי משימה ובוחנים, לדוגמא, את ועדת הזכאות ומי אמור להרכיב את ועדת הזכאות שאחרי שתהיה איזושהי התכווננות לאיזה שהן החלטות, אז ישבו ויגבשו את הצעת החוק ויביאו אותה כאן לשולחן הזה.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: אם אפשר להשיב על כך, מדוע הדברים נעשים בצורה הפוכה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: הניה.

<הניה מרמורשטיין: הניה מרמורשטיין מ"עלה".

<הניה מרמורשטיין: יש לי שתי שאלות.

<הניה מרמורשטיין: א', לגבי המוכשר, שישבו איתנו והבטיחו לנו, אבל בפועל- - -

יעקב מרגי: אם אני לא טועה, גם איזי שפירא זה מוכשר.

<הניה מרמורשטיין: נכון.

<הניה מרמורשטיין: זה לא רק חרדי.

<הניה מרמורשטיין: הרבה מהמוכשר, אנחנו התעסקנו כולנו וישבו איתנו וישבנו עם איציק זהבי.

<הניה מרמורשטיין: שבענו הבטחות.

<הניה מרמורשטיין: בינתיים, בפועל, אנחנו לא רואים שום דבר, שום תקצוב נוסף.

<הניה מרמורשטיין: אנחנו "עלה", חינוך מיוחד, ומה לעשות, יש אימהות ממשפחות שכן רוצות את החינוך המיוחד ושם הרבה נמצאים גם במוכשר.

<הניה מרמורשטיין: אפילו סייעות תגבור, מה שמקבלים בכללי, אנחנו לא יכולים לקבל.

<הניה מרמורשטיין: יש עכשיו הצפה של מספר ילדים שמוקצים לקבל סייעות תגבור או אחיות רפואיות לילדים הקשים, ובפועל אם העמותה משלמת את זה, אז הילד יכול, ואם לא, אז יש עכשיו הרבה ילדים שיושבים בבית ולא מקבלים את המענה, כי שבענו הבטחות אבל הן לא מקוימות.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: מיכל בן דוד, הסתדרות המורים.

<מיכל בן דוד: ד"ר מיכל בן דוד.

<מיכל בן דוד: רציתי להעלות שתי נקודות.

<מיכל בן דוד: אני חושבת שבהחלט השוויון הוא מטרה והשילוב הוא הדרך.

<מיכל בן דוד: אני חושבת שהמערכת היום עושה את המרב על מנת לשלב את התלמידים.

<מיכל בן דוד: אני לא חושבת שיש היום מענה במערכת לתלמידים שלא מצליחים להשתלב.

<מיכל בן דוד: תלמידים שלא מוגדרים חינוך מיוחד ורק צריכים תגבור, הם לא מקבלים את המענה ההולם.

<מיכל בן דוד: אני חושבת שמערכות של חינוך מיוחד, מסגרות מיוחדות מתמקצעות בסוג הלקות ונותנות מענה הוליסטי לילדים שבתוכם.

<מיכל בן דוד: לקחת את הילדים האלה שמקבלים את כל המענה ולהכניס אותם למערכת הרגילה, זה רעיון מצוין, רק צריך לסלול את הדרך כדי שהילדים האלה לא יחזרו יותר פגועים בחזרה לחינוך המיוחד, לא יעמיקו את הפערים.

<מיכל בן דוד: כל אחד מאיתנו רוצה לקבל את הטיפול המקצועי ביותר כשהוא פונה לאיזושהי מחלקה בבית חולים.

<מיכל בן דוד: אף אחד לא מוכן לבוא בגלל בעיית ריאות לרופא כללי שיטפל בו, לכן אני מבקשת ממך, כבוד המנכ"ל, לדאוג שהשילוב הזה יהיה הדרגתי, שהילדים של החינוך המיוחד יקבלו מענה הולם ושהילדים של החינוך הרגיל לא יפגעו.

<מיכל בן דוד: אני מנהלת של בית ספר לילדים עם הפרעות התנהגות ואני חייבת להגיד שאף אחד מ-120 הילדים שלי לא הגיע אלי סתם, ואם כל ילד אחד כזה היה חוזר למערכת הרגילה לפני שהוא עבר תהליך, הם יכולים להפר איזון ולא להתקדם ולפגוע בכל ילדי החינוך הרגיל בתוך בתי הספר הללו, אז אם הורה אחד מחליט שהילד שלו ישב בחינוך רגיל - - -

מאיר כהן: מה יש לכם?

מאיר כהן: אנחנו מדברים על חפצים?

מאיר כהן: מדברים על עבריינים?

מאיר כהן: מדברים על מה?

מאיר כהן: זה ילדים עם מוגבלויות.

<מיכל בן דוד: אם ילדים שישבו בחינוך רגיל והשילוב לא מצליח, אין דרך חזרה.

<מיכל בן דוד: אין בחוק משהו שמאפשר לנו לקחת בחזרה את השילוב הזה - - -

יעקב מרגי: תודה.

מאיר כהן: אדוני, זה שורש העניין, כי רואים את הילדים האלה כבעיה.

יעקב מרגי: תקשיבו, זה טוב שכך.

יעקב מרגי: כשמציגים נושא, צריך להציג אותו בקצוות.

יעקב מרגי: גם אם מישהו חושב שזו המציאות, לי לא אכפת.

יעקב מרגי: שיציגו את הקצוות.

יעקב מרגי: זה מונח על השולחן בקיצוניות כדי שבסוף נגיע ונתקן, אבל אי אפשר להפוך את החרדה למקצוע או להפוך אותה למהות החיים שלנו.

יעקב מרגי: צריך לחשוש.

יעקב מרגי: הרי כל שינוי מלווה בחששות.

יעקב מרגי: כל שינוי, יהיה לו תהליך ביניים, והחוכמה של הרגולטור, של מי שמוביל את זה, בתקופת הביניים לצמצם כמה שיותר את הנזקים.

יעקב מרגי: הדבר הכי טוב היה לשבת, לחכות כל 1 בספטמבר, לצעוק על המנכ"ל, על רחלי אברמזון, לשפוך כסף, לתקן, עד נובמבר-דצמבר שקט, ספטמבר חוזר חלילה ואנחנו חיים בבלוף, סליחה, ולא לחינם שאלתי את אותה מנהלת בית הספר, גברת שלי, עם יד על הלב, אם היא הצליחה בשילוב.

יעקב מרגי: אז אני אומר לכם, יש הצלחות בשילוב למי שלקח את זה קרוב לחזה והוביל את זה באכפתיות ושם תקציבים מין הגורן ומין היקב, אבל הרוב נשלחים לבתי הספר, יושבים בבתי הספר, הם הולכים לבית הספר, אבל תכל'ס מה יוצא?

יעקב מרגי: לכן אני לוקח גם את הקטע הזה, שלא תמיד שילוב זה תכלית הכול.

יעקב מרגי: יכול להיות שכיתה קטנה הומוגנית, לא 'כולבויניקית', סליחה על הביטוי, באמת הומוגנית לאותן סוגי לקויות, שיכולה לתת דחיפה, יכולה להיות מענה.

יעקב מרגי: צריך לחשוש, אבל זה לא ירתק אותנו ולא ישתק אותנו מלעשות שינויים.

יעקב מרגי: השינויים מתבקשים.

יעקב מרגי: צריך לדחוף את זה.

יעקב מרגי: מסכים עם כולכם.

יעקב מרגי: רבותיי, אני מסכים.

יעקב מרגי: צריך לקבע, לעגן את כל הדברים הטובים, נקרא לזה, ה'סוכריות' שצמודות לחקיקה הזו.

יעקב מרגי: צריך לקבע אותן בדרך כלשהי.

יעקב מרגי: לא יודע אם חקיקה זה הדבר הכי טוב, כי זה כבד, אבל נתתי בדיון הראשון, ואני חוזר, תבחרו לכם חקיקה, הוראות, תקנות, כל מיני מושגים כדי שנקבע את זה, שלא יהיה כמו עוף פורח באוויר שמחר-מחרתיים קיצוץ כזה או מנכ"ל אחר שלא מחויב או שר אחר שלא מחויב, והיינו בסרט הזה.

יעקב מרגי: היינו בקואליציות שהסוגיות האלה לא עניינו אף אחד, לא שרי אוצר, לא ראשי ממשלה, וקיצצו, לכן אני באמת בהידברות עם המשרד.

יעקב מרגי: אני מקווה עד שלב שנעביר להצבעה, גם נמצא את המסגרת איך אנחנו מקבעים את כל הדברים הטובים האלה, והנה אני אומר לכם, לומר לכם שזה הפתרון האופטימלי?

יעקב מרגי: לא, אבל זו התחלה טובה.

יעקב מרגי: סוף סוף מדברים.

יעקב מרגי: אתם לימדתם אותי.

יעקב מרגי: אני באתי בלי ידע.

יעקב מרגי: אני באתי לתפקיד הזה בלי ידע מוקדם.

יעקב מרגי: אתם, הארגונים, ההורים, הדיונים פה דחפתם אותי לכך ואני שמח שהבאנו את המשרד איכשהו לפתח, נקרא לזה.

יעקב מרגי: אני אפילו לא אומר לאמצע החדר.

יעקב מרגי: אני מסכים אתכם שזה לא אמצע החדר, אבל זו התחלה טובה, זו הכנסת רגל במשקוף, מה שנקרא.

יעקב מרגי: אנחנו בסוף בתכלית הראויה, נביא.

יעקב מרגי: לו יצויר שהאוצר היה נותן יד פתוחה למשרד החינוך בסוגיה הזו, אז היינו מביאים את הפתרון האופטימלי.

יוסי יונה: שלא יהיה מצב שבאנו לתקן ויצאנו מקלקלים.

יעקב מרגי: לא יהיה דבר כזה.

יעקב מרגי: נקבע דיוני מעקב, נעקוב אחרי זה.

יעקב מרגי: יהיה פיקוח ובקרה כלפי מנהלי בתי הספר.

יעקב מרגי: לא יהיה להם מנדט פתוח, יקבלו תקציבים, לא ייבדקו.

יעקב מרגי: היום הם מקבלים שעות ואף אחד לא בודק אותם.

יעקב מרגי: אני אומר לכם, דוחות ביקורת מלאים לעייפה על בתי הספר ואפילו רשתות, שהלכו כספים שמיועדים ושעות שמיועדות לילדים.

יעקב מרגי: מורים והורים עומדים בלחץ ומנהלים גם כן לעיתים בלחץ ויש להם אילוצים.

יעקב מרגי: יהיה סביב השינויים האלה פיקוח ובקרה אגרסיבי כדי שכל התהליך הזה יוטמע לתוך המערכת.

יעקב מרגי: אדוני המנכ"ל, בבקשה.

<שמואל אבואב: רבותיי, הנושא של החינוך המיוחד, יש בו הרבה מאוד מורכבויות, יש בו פערים ואנחנו רוצים להתקדם קדימה.

<שמואל אבואב: אנחנו חושבים שהמהלך הזה, גם אם הוא איננו מושלם ואיננו נותן ביטוי לפתרון של כל הבעיות, האורות עולים על הצללים.

<שמואל אבואב: אפשר להיבהל, אפשר להגיד להמתין, אפשר לחכות.

<שמואל אבואב: חיכו הרבה מאוד זמן.

<שמואל אבואב: צריך לנוע קדימה.

<שמואל אבואב: למה צריך לנוע קדימה?

<שמואל אבואב: משום שיש פה בשורה חברתית ממדרגה ראשונה שמשנה את תפיסת העולם של המדיניות.

<שמואל אבואב: ילד שיש לו מוגבלות הוא ילד עם כישרון, הוא ילד עם יכולות, הוא ילד שיכול להיות בסביבה נורמטיבית וצריך לשלב אותם עד כמה שניתן.

<שמואל אבואב: הדבר השני המשמעותי שאיתו יוצאים קדימה זה שאומרים, בתי הספר צריכים כבר היום בלי שום קשר לשילוב, לכל מה שקיים היום הם צריכים סל הכלה, ולכן נותנים 200 מיליון שקלים לבתי הספר.

<רויטל לן כהן: זה כלום.

<רויטל לן כהן: בדקנו, זה דקה לילד.

יעקב מרגי: רויטל, תודה.

<שמואל אבואב: אפשר להגיד הכול לא קיים, שום דבר לא טוב, שום דבר לא מקדם קדימה.

<שמואל אבואב: אנחנו חלוקים על התפיסה הזו, אנחנו חלוקים על המסקנה הזו.

<שמואל אבואב: אנחנו חושבים שאנחנו מתקדמים קדימה.

<שמואל אבואב: לפני שלוש שנים התקציב של החינוך המיוחד היה 7.5 מיליארד.

<שמואל אבואב: היום הוא 10 מיליארד.

<רויטל לן כהן: 7.8 בספר התקציב.

יעקב מרגי: תקשיבי רויטל, פעם אחרונה שהתפרצת.

יעקב מרגי: עם כל הכבוד, את לא יודעת הכול.

יעקב מרגי: גם ספר תקציב, צריך לדעת איך לקרוא אותו.

יעקב מרגי: יש עוד מספרי תקנות תקציביות אחרות שקשורות לזה ואת לא יודעת לקרוא אותם, עם כל הכבוד.

<שמואל אבואב: אני חוזר ואני אומר, התקציב הוא כ-10 מיליארד שקלים, עלייה משמעותית.

<שמואל אבואב: שיסתכלו כל אחד מה עשה שר החינוך בקדנציה שלו, איזה תקציבים הוא ייעד לחינוך המיוחד, ולכן זה מסמל מדיניות.

יעקב מרגי: אני מצהיר, תש"פ לא תהיה כמו תשע"ט.

יעקב מרגי: אני אומר לכם, אנחנו רוצים ליישם זאת כדי ששנת הלימודים תש"פ תהיה יותר טובה מתשע"ח גם בסוגיה הזו.

<רויטל לן כהן: איך אפשר ליישם כשזה מה שחושבים בשטח?

יעקב מרגי: תודה.

<שמואל אבואב: הדבר הבא.

<שמואל אבואב: העלו בעיות של צרכי בנייה.

<שמואל אבואב: זה ברור לנו לחלוטין שיש היום צרכי בנייה ולכן אנחנו עושים תוכנית וכבר בשנה הבאה מתחילים לנוע עם מאות כיתות חדשות.

<שמואל אבואב: הקצנו את זה.

<שמואל אבואב: זה בתוכנית החומש.

<שמואל אבואב: זה עומד להיות.

<שמואל אבואב: הדבר הבא.

<שמואל אבואב: אנחנו יוצאים להכשרה רחבת היקף של צוותי המורים, הכשרה רחבת היקף במכללות להכשרה.

<שמואל אבואב: הוקם צוות מקצועי בכדי להביא את זה לכדי ביטוי, בכדי ליצור תובנה ופתיחות ומדיניות שכל מורה שנכנס למערכת, הוא בא עם התובנות של המדיניות ובא עם כלים איך להתמודד עם שונות כל כך גדולה בכיתה.

<שמואל אבואב: לגבי ההערות של החופשה.

<שמואל אבואב: אנחנו לא מביאים את זה לצערי הרב לכדי פתרון.

<שמואל אבואב: מה שלא בא לפתרון, אני לא אגיד שהוא בא לכדי פתרון.

<שמואל אבואב: אין לנו כרגע פתרון לעניין של החופשות.

<שמואל אבואב: המהלך הזה איננו מכסה את העניין של החופשות ואני רוצה להציג את זה בצורה ברורה ונהירה.

<שמואל אבואב: לגבי המחוון - אנחנו יוצרים מחוון שייצור את כל הרמות של הדיפרנציאציה, מחוון שידייק את המטרות, מחוון שהמטרה שלו ליצור את הסרגל של רמת התפקוד.

<שמואל אבואב: זה המהלך שאנחנו רוצים לעשות.

<שמואל אבואב: לגבי ילדים יוצאי אתיופיה - זו בדיוק הסיבה שלשם זה אנחנו עושים את כל המהלך הגדול הזה, שילדים שלא הצליחו להכיל אותם במערכת, לא יגיעו למסגרות שלא מתאים להם להיות שם.

<שמואל אבואב: הם צריכים להיות במסגרות רגילות.

<שמואל אבואב: בזה שלא היו כלים לטפל בהם ולא הייתה מעטפת שהצליחה להכיל אותם, הוציאו אותם בעל כורחם למסגרות הללו והם צריכים להיות במסגרות רגילות, ולכן נותנים את סל ההכלה לבתי הספר.

<שמואל אבואב: לגבי בתי הספר הרגילים.

<שמואל אבואב: אני חוזר ואני אומר, המהלך הוא מהלך הדרגתי.

<שמואל אבואב: שאיש לא יחשוב שסוגרים מחר את מוסדות החינוך המיוחד ומעבירים את כולם לבתי הספר הרגילים.

<שמואל אבואב: זה מהלך שיהיה בהדרגתיות מתוך בחירה, מתוך הבשלה, מתוך היתכנות, מתוך רצון להצליח ולא מתוך יצירת מהלכים כפייתיים שאין להם יכולת בסופו של דבר להצליח.

<שמואל אבואב: צריך את ההזדהות של בית הספר, צריך את היכולת של בית הספר, צריך לשלב את הכוחות המוניציפאליים ואת הכוחות המקצועיים, ורק ככה מצליחים במורכבות חברתית.

<שמואל אבואב: זה לא מהלכים חד צדדיים, זה לא מהלכים שהחוק יכול לקבוע את זה לבד.

<שמואל אבואב: זה צריך ליצור הזדהות רחבת היקף והיתכנות עמוקה שהדברים האלו יתאפשרו.

<רויטל לן כהן: אז למה אתם לא יושבים?

<שמואל אבואב: אנחנו יושבים הרבה מאוד.

<רויטל לן כהן: עם אף אחד.

<שמואל אבואב: אני עוד לא שמעתי ממך פעם אחת משהו טוב.

<רויטל לן כהן: אתה רוצה לשמוע משהו טוב?

<רויטל לן כהן: תן לי עוד דקה, אני אגיד הרבה דברים טובים.

יעקב מרגי: תפקידך לומר מה לא טוב, אני מסכים איתך.

<רויטל לן כהן: אני מוכנה להגיד גם מה טוב כדי שיעשו יותר.

יעקב מרגי: מאה אחוז, כל הכבוד.

<שמואל אבואב: אני רוצה להסביר לגבי המיצ"ב.

<שמואל אבואב: רבותיי, הילדים האלה, יש להם יכולת רבה.

<שמואל אבואב: הילדים האלה יכולים להתמודד עם סטנדרטים של מערכת החינוך הרגילה, אחרת לא היו משלבים אותם, ושלא נתבלבל, מוגבלות שיש לילד זו עדיין יכולת אדירה שלו להצליח ולהביא לידי ביטוי את הכישורים ואת היכולות ואת הפוטנציאל שלו.

<שמואל אבואב: זה לא מה שמטריד אותנו.

<שמואל אבואב: אני מקבל את ההערה הרגישה שיואב מציג, וצריך לחשוב על מילה של השתתפות.

<שמואל אבואב: איש לא עושה טובה, אני מסכים איתך במלוא מובן המילה.

<שמואל אבואב: הילדים האלו מביאים מחיילם ומהיכולת שלהם לשנות רגישות שלמה של כיתה שלמה, אין ספק בזה, אני רואה את זה.

<שמואל אבואב: אני רואה את התרומה העצומה שהילדים האלו מביאים איתם.

<שמואל אבואב: יש דברים שצריכים להיות מקובעים בחוק.

<שמואל אבואב: החוק זה לא הוראת דרך בלעדי.

<שמואל אבואב: אי אפשר לעמוד עם ספר חוקים וליצור הוראת דרך לשילוב ולמהלכים בתוך מערכת החינוך.

<שמואל אבואב: אני מסתכל על כל המשימות האחרות.

<שמואל אבואב: האם יש פירוט שכל שלב ושלב נמצא רק בתקנות ובחוק?

<שמואל אבואב: יש חוק שמביא את רוח הדברים, את המדיניות הנדרשת ובסופו של דבר שום השכל והרגישות והתבונה ונהלי העבודה.

<שמואל אבואב: צריך לקבע את מה שדרוש להיות מקובע, אבל צריך שזה לא יתקבע בתפיסה שלנו שאנחנו עובדים על פי ספרי החוקים.

<שמואל אבואב: אנחנו צריכים ליצור מדיניות וצריכים ליצור אווירה וצריכים ליצור פתיחות והכשרת לבבות.

יעקב מרגי: מכוח החוק אפשר לקבע לאו דווקא שכל הרשימה תהיה בחוק, אבל החשש שלי, ומצטרפים אליו יואב והדוברים כאן, שהיום שמואל אבואב רגיש וקשוב, השר רגיש וקשוב, שר האוצר רגיש וקשוב.

יעקב מרגי: לא יודע איזה אתגרים יהיו למדינה, איזה סדרי עדיפויות, איזה מדדים של איזה ג'יני אוOECD יגידו מחר-מחרתיים שכל הסעיפים האלה מכבידים.

יעקב מרגי: אנחנו רוצים לתת מעבר לתחושה.

יעקב מרגי: אנחנו רוצים לצאת מכאן אחרי החקיקה, כי מצד אחד החקיקה היא משקולת.

יעקב מרגי: מצד שני, מוכנים לספוג אותה, מוכנים להעביר אותה אם נדע שיש לנו איזה קיבוע ודרך כלשהי עד לדיונים הבאים כשנגיע לכלל הכרעה, שאנחנו נדע שהסל הזה שאתה מביא הוא מבורך.

יעקב מרגי: הוא לא מספיק, כמו שאמרת, הוא לא הכול, אבל הוא מבורך דיו.

יעקב מרגי: אנחנו רוצים להרגיש שהוא מקובע במשהו.

<שמואל אבואב: בשביל זה ישבנו, אדוני היושב ראש, ואמרנו שנקבע את הדברים ונסדיר אותם.

<שמואל אבואב: יש כלים ומנעד רחב להביא את זה לידי ביטוי, ואני שב ואני מציע לכולנו שלא נתגדר רק בחוק.

<שמואל אבואב: משפט אחרון לגבי החרדים.

<שמואל אבואב: אנחנו מוסיפים במוכר שאינו רשמי כפי שאמרתי, את השירותים הרפואיים והפרא רפואיים.

<שמואל אבואב: יש לנו עדיין פערים שלא מגיעים לכדי השלמה.

<שמואל אבואב: היכולת עולה לעין שיעור על מה שיש היום ועדיין דרך ארוכה לפנינו.

<שמואל אבואב: אני רוצה לאחל לנו שבשם הימים הבאים נראה את זה באופטימיות, נראה את זה כמדיניות נכונה ומושכלת ונראה אותנו מצליחים להביא את זה לידי ביטוי במערכת החינוך במדינת ישראל.

יעקב מרגי: תודה רבה למנכ"ל.

יעקב מרגי: אני חושב שזה עוד נדבך חשוב בהליך החקיקה.

יעקב מרגי: אני מודה לך שמצאת את הזמן ההכרחי.

יעקב מרגי: לא דומה שאלות שעלו כאן, בלי לפגוע באף אינסטנציה מקצועית של המשרד, ועומד כאן מנכ"ל.

יעקב מרגי: זו כמין התחייבות שלטונית, והדברים נשאלו.

יעקב מרגי: תודה רבה, הישיבה נעולה.

יעקב מרגי: נתקדם בהמשך.

יעקב מרגי: יש עוד ישיבות ודיונים שמתקיימים מאחורי הקלעים עד לדיון הבא.

יעקב מרגי: תודה רבה.