ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 20, פרוטוקול מספר 611, 2018-05-15 09:35

יעקב מרגי: בוקר טוב, אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת, ה-15 במאי 2018, א' בסיון, ראש חודש, שיהיה לנו חודש טוב, תשע"ח.

יעקב מרגי: הנושא: העלאת המודעות לנושא האלרגיה במוסדות החינוך - לציון יום האלרגיה.

יעקב מרגי: השולחן הזה שמע רבות וקיים דיונים לא מעטים בנושא האלרגיה.

יעקב מרגי: השבוע מציינים בעולם את המודעות לאלרגיה.

יעקב מרגי: כפי שאמרתי, הוועדה קיימה מספר דיונים.

יעקב מרגי: תוך כדי, עבר חוק האפיפן של חבר הכנסת גליק.

יעקב מרגי: כולנו מדברים על הגברת המודעות לאלרגיה או סביבה נקייה מאלרגנים במערכת החינוך.

יעקב מרגי: התקיים שולחן עגול, לא שכחנו אותו ולא ביטלנו את מה שהגענו כאן בחדר הזה, למצוא חלופות או לשפר את הסוגיה הזו של הצורך בהצמדת סייעת בכל מקרה.

יעקב מרגי: נבחנו האפשרויות להציב נאמני בריאות במערכת החינוך.

יעקב מרגי: המורים עדיין עומדים בסורם ומערימים קשיים כאחרוני ועדי העובדים, רכבת, נמלים.

יעקב מרגי: התנהלות חסרת אחריות.

יעקב מרגי: מהמורים הייתי מצפה אחרת.

יעקב מרגי: מספר הילדים האלרגיים במערכת החינוך הולך וגדל מדי שנה.

יעקב מרגי: משרד החינוך, גם הוא שולח בלון ניסוי לאוויר, מודיע על החלטה, אני לא יודע באיזה פורום התקבלה, על ביטול הסייעות לילדים אלרגיים, כאילו הוא שחקן יחיד במגרש, כאילו אין הורים, אין ארגונים, אין ציבור, אין ועדת החינוך, אז כדי לא להפוך את הדיון הזה עכשיו על הסייעות, והיום זה יום הגברת המודעות, אני אתן, הוכנה כאן עבודה, אתן להציג את המצגת, לומר כמה מילים.

יעקב מרגי: לאחר מכן נפתח דיון סביב המודעות לאלרגיה.

יעקב מרגי: תשתדלו על המודעות לאלרגיה ואם יוותר זמן, נתייחס גם לסוגיית הסייעות.

יעקב מרגי: אני לא רוצה להחמיץ את הישיבה הזו להתעסק רק בנושא הסייעות.

יעקב מרגי: אני לא מתעלם מזה, לא מוותר.

יעקב מרגי: אין לי את הפריבילגיה הזו לוותר כיו"ר ועדה לוותר להתעסק בסוגיה הזו, אבל זו לא הישיבה הזו.

יעקב מרגי: אם יוותר זמן, לא אכפת לי להתייחס.

יעקב מרגי: אני אומר לכם, אני נמצא כפי שאני יושב, סביב שולחן עגול באמצע.

יעקב מרגי: אני באמצע.

יעקב מרגי: אני אומר את דעתי.

יעקב מרגי: אני לא חושש, אומר אותה.

יעקב מרגי: יש מי שיברך, יש מי שירים גבה, יש מי שיעשה הפוך מברכה, אבל אני אומר לכם, צריך למצוא משהו באמצע, לא סייעת בכל מקרה, אבל גם איפה שצריך כן לשים את הסייעת ויש מקרים שכן צריך ואי אפשר לקחת סיכונים, אבל להמשיך את המצב כפי שהוא היום וכל רגישות קטנה, זה גם לא אחראי כלפי המדינה, כלפי מערכת החינוך, כלפי תקציב החינוך.

יעקב מרגי: צריך למצוא את האיזונים הראויים.

יעקב מרגי: עם כל הרגישויות ואמפתיה, הסימפטיה וכל אחד לא רוצה לסכן בכהוא זה אפילו על החשש הכי קטן.

יעקב מרגי: חשש פיקוח נפש דוחה הכול, אבל צריך למצוא, צריך לדון, צריך באומץ להיכנס לסוגיה הזו.

יעקב מרגי: זו הסיבה שקיימתי שולחן עגול ולא ישיבה אחת ולא שתיים ולא שלוש.

יעקב מרגי: גם אני מכבד את המורים ורוצה בחיזוק מעמדם של המורים, אבל מעמדם תלוי גם בהם, לא רק בנו.

יעקב מרגי: לא רק לתת ולתת, והביקורת שלי למשרד החינוך הייתה.

יעקב מרגי: אם באים איתם לרפורמה רצינית ששיפרה את שכרם ומעמדם בלי לדרוש כלום מהמורים, זה גם חוסר אחריות של המשרד, אבל זה לא הדיון.

יעקב מרגי: יעל זבולון, בבקשה.

יעל זבולון: בוקר טוב, תודה על הנוכחות.

יעל זבולון: אני אציג את עצמי טיפה ואז אני אציג את מה שבאתי להציג.

יעל זבולון: אני יעל, אני אימא לשלושה ילדים, מתוכם שניים אלרגיים למזונות.

יעל זבולון: יש לי ילד בן 16 שהוא מולטי אלרגי וילדה בת 5, אלרגית לשומשום.

יעל זבולון: אני חיה במדינת ישראל, מכירה את הקשיים ואת הכשלים ומכירה גם את ההצלחות.

יעל זבולון: ההתמודדות היא באמת לא פשוטה אבל בתוך כל הנסיבות האלה, במהלך השנים אני גם הפכתי למורה מחנכת בישראל, אז אני מייצגת פה כמה כובעים.

יעקב מרגי: הייתי מאוזן, נכנסתי בכם, ליטפתי אתכם, הורדתי לכם ונתתי לכם.

יעל זבולון: כן, לגמרי.

יעל זבולון: העמותה שלנו, העמותה הישראלית לאלרגיות למזון בעצם באה לבחון באיזשהו אופן איך אנחנו יכולים להתמודד ולהסתדר ולהביא את המדינה, את ההורים, את הילדים - - -

יעקב מרגי: רק ברשותך, אני אומר לפרוטוקול.

יעקב מרגי: יש סעיף שאני לא זוכר אותו, בתקנון, שמאפשר לנו למחוק שמות של קטינים שנאמרו במהלך הדיון.

יעקב מרגי: עדיף לא לומר אותם.

יעקב מרגי: זה חסוי.

יעקב מרגי: אנחנו נגרע אותם מהפרוטוקול במידה ומישהו יזכיר שם של קטין.

יעקב מרגי: בבקשה.

יעל זבולון: בעצם מה שהעמותה מגיעה לעשות זה איזשהו שיתוף פעולה וניסיון לאגד את כל הצרכים גם של המערכת, גם של הילדים וגם שלנו כהורים וליצור מצב שבסופו של דבר ילד יוצא מהבית בבוקר וחוזר בשלום, בריא, להוריד את רף הלחץ והחרדה שקיימת כל הזמן.

יעל זבולון: אני יכולה לומר שבמהלך השנים, יותר מעשור, מצאתי את עצמי נאבקת ונלחמת כמו אימא לביאה, והופכת שולחנות ומרימה טונים, והגעתי למסקנה שזה לא נכון לי וזה לא נכון לילדים שלי.

יעל זבולון: זה לא מביא לפתרון.

יעל זבולון: מלחמה זה לא מצב שמישהו מרוויח או מנצח גם אם השגתי איזה משהו מאוד רגעי ומאוד קטן.

יעל זבולון: החלטתי שאני לא ממשיכה שם ובאמת העמותה הזאת התהוותה מתוך מקום שאנחנו לא באים להילחם, אנחנו באים לגייס, אנחנו באים ליצור מקום שנחמד לחיות בו, שכייף ובטוח לחיות בו.

יעל זבולון: הילדים שלנו גדלים לתוך חברה שצריכה לדעת להתמודד גם עם הקשיים, גם עם המחלות, גם עם הבעיות, בעיקר לדעת להכיל גם את אלה שלא יודעים להכיל אותנו, וזה דורש שיתוף פעולה מאוד נרחב.

יעל זבולון: מה שעשינו במשך שנה זה בעצם לבנות איזושהי תוכנית לימודים שהיא מותאמת גיל.

יעל זבולון: התמקדנו מכיתות א' עד כיתות י"ב.

יעל זבולון: מטרת התוכנית היא קודם כול להניח את זה על השולחן, אני לא ילד אלרגי, אני ילד, יש לי עולם, אני רווי בעוד המון דברים.

יעל זבולון: בנוסף לזה יש גם איזשהו חלק ממני שצריך סוג של התחשבות או טיפול אחר.

יעל זבולון: התוכנית הזו באה להנגיש את כל הקשיים, את כל ההגדרות מה זה בכלל אלרגיה, מול מה אני מתמודד, איך מנגישים לילד בכיתה א' משהו שהוא לא מפחיד, בלי לדבר על מושגים שהם מאיימים או שהוא לא יוכל להכיל ולהבין אותם, ואיך מגיעים לאט-לאט לרמה שבכיתה ז', ח' ו-ט' ילדים יכולים לצפות בסרטונים, להיחשף ליותר דברים, הצד החברתי הופך להיות מאוד חזק ומשמעותי ואנחנו רואים את זה שבגיל ההתבגרות הילד האלרגי הודף מעצמו את האלרגיה, כי זה לא משהו שבא לו להיות איתה, הרבה פעמים תוך כדי סיכון חייו, התחמקויות, שקרים וטפסים רפואיים, כי לאף אחד לא בא להיות עם התווית הזאת, וגם שם אני חושבת שאנחנו מצאנו פתרון.

יעל זבולון: אנחנו בחנו את זה במשך שנה.

יעל זבולון: העברנו בבתי ספר גם ימי שיא, גם פעילויות, הדרכות.

יעל זבולון: הדרכנו תלמידים שעשו הדרכות בכיתות וליווינו אותם כשהם הדריכו, ובסופו של דבר באנו להגיד שיש פתרון שהוא פתרון נעים ואיכותי ועובד, שהשורה התחתונה זה שזה עובד.

יעל זבולון: החוברת הזו בעצם מחולקת.

יעל זבולון: זו חוברת שהיא מערכי שיעור למורה, היא כבר בנויה כמערך שיעור מוכן עם כל הדרישות של מטרות משנה, איך הולכים לעשות את זה, עם מושגים וביטויים חדשים.

יעל זבולון: מלמדים את הילדים אסטרטגים תוך כדי.

יעל זבולון: זה מערך שיעור שהוא יכול להילמד בכל מקצוע מבחינתי ויש כאן המון דוגמאות.

יעל זבולון: אני אעשה בקצרה איזשהו בריף על הגילאים.

יעל זבולון: כיתות א' עד ג' בעצם זה גילאים מאוד רכים.

יעל זבולון: מה שאנחנו משדרים זה לא בהכרח מה שהם מקבלים ומכילים, אז האמירות הן מאוד פשוטות.

יעל זבולון: אין מילים של מוות, של אסון, של התקף.

יעל זבולון: הכול מאוד רך.

יעל זבולון: השתמשנו גם במילה הזו במצגת.

יעל זבולון: בחוברת המילים חייבות להיות מאוד רכות, של אסור ומותר, של לא כדאי, של לא נעים, שאם ילד לא מרגיש טוב, אנחנו לא משתמשים במושגים מאוד חדים ובוטים.

יעל זבולון: אנחנו עושים משחקים של חנות, ליצור ממש מצב אמיתי כמו במשפחה, שהולכים לקניות, איך אני יודע - - -

יעקב מרגי: זה נעשה בליווי מקצועי, פדגוגי, פסיכולוגי?

יעל זבולון: זה נעשה בליווי פדגוגי.

יעל זבולון: אנחנו ישבנו על זה יחד עם עובדת סוציאלית שהיא נמצאת בגילאי גנים, וישבנו עם מורות ועוד גננות.

יעל זבולון: היינו צוות חשיבה נרחב.

יעל זבולון: הראיתי את התוכנית הזו גם בבית ספר שלי למנהלת שלי ולרכזות שמלוות אותי.

יעל זבולון: אני בשנת סטאז', אז יש לי גם מורה מלווה ויש לי מנחה במכללה והן כבר פחות או יותר לא יכולות לראות אותי, כי כל נושא חדש שיוצא, אני הולכת ומניחה, תבדקי ותראי שזה בסדר.

יעל זבולון: אני חושבת שזה כן נכון לעשות את השיח הזה המשותף.

יעל זבולון: היא עברה המון שינויים.

יעל זבולון: אני הרבה פעמים נשאבתי למקום האישי שלי ואז הוציאו אותי החוצה למקרו.

יעל זבולון: הרבה פעמים דיברתי רק על הילדים האלרגיים שבעצם הם לא הבעיה, הבעיה זה איך אנחנו מקבלים את כולם.

יעל זבולון: היה מדובר פה על קבלת השונה.

יעל זבולון: הורדנו קבלת שונה, כי אנחנו לא רוצים לקבל את השונה.

יעל זבולון: כולם שונים ומי ששונה, אז הוא שונה, אז יופי לו.

יעל זבולון: זה לא מהמקום הזה של יש פה קבוצה מסכנה וצריך לרחם עליה, זה מהמקום שכמו שמלמדים היסטוריה וכמו שמלמדים מדעים - - -

יעקב מרגי: בזמנו שר החינוך שי פירון, הוא בכוונה טובה אמר, "האחר הוא אני".

יעקב מרגי: אמרתי, אני חולק עליך.

יעקב מרגי: האני הוא האחר.

יעל זבולון: אני אחר.

יעל זבולון: אני פשוט לא הוא והוא לא אני.

יעל זבולון: אני אחר, אני שונה, אני יחיד ומיוחד.

יעל זבולון: הצלחנו לגייס את הילדים האלרגיים למקום שהם מבינים שהאלרגיה זה מקור כוח, שיש להם ידע, שהם יודעים להסביר את זה, שהם יותר חכמים כי הם מתמודדים עם דברים והם יודעים להנגיש אותם לילדים אחרים, וגילינו שיתוף פעולה מדהים מצד הילדים.

יעל זבולון: אנחנו לא צריכים את ההורים בכלל.

יעל זבולון: גם הבת שלי שהיא בגן, אני רק זורקת את זה, מניחה את זה שם, ויש לי כבר עבודת שטח נרחבת.

יעל זבולון: מבחינת הגברת מודעות, בעצם אם פעם הייתי מתקשרת להורה ואומרת, תשמע, אתה לא יכול לשלוח את זה כי הבת שלי יכולה למות מזה, זה היה יוצר אנטגוניזם מאוד גדול וכעס מאוד גדול ומה אכפת לי מהבת שלך, הבן שלי או הבת שלי, ובסופו של דבר עשינו הפוך על הפוך ואמרתי, את יודעת מה, יש לי רעיון, בואו נעשה יחד ובואו נעשה ככה, והגענו למצב שעושים את הכול במין שיתוף, אז הרעיון שההורים צריכים להעביר את הידע שהם לא יודעים אותו, יצר המון קשיים ובעיות.

יעל זבולון: הגענו מהשטח וגילינו שזה עולה למעלה כמו כדור פורח איכותי ודברים עובדים יפה.

יעל זבולון: גילאי חטיבה, ילדים מתחמקים מהאלרגיה, מתחמקים ממזרקים.

יעל זבולון: הם לא מעוניינים שידעו שקיים כזה דבר.

יעל זבולון: בהדרכות שעשיתי לשכבה שלי, אני ידעתי שיש שניים, גילינו אחר כך עוד חמישה ילדים שהם אמורים להיות עם מזרק והם בכלל לא רשמו את זה בטפסי הבריאות שלהם.

יעל זבולון: העברנו משובים.

יעל זבולון: יש פה משובים, העברנו אחרי ההדרכה מה הם בכלל זוכרים.

יעל זבולון: העברנו את המשובים כעשרה ימים אחרי ההדרכה לראות מה זוכרים, מה יודעים, מה זו אלרגיה.

יעל זבולון: יש פה תשובות מדהימות.

יעל זבולון: זה עובד וזה אפשרי.

יעל זבולון: תודה.

יעקב מרגי: בבקשה, מי מציג את המצגת?

רונן ארדיטי: רון ארדיטי מהעמותה הישראלית לאלרגיות למזון.

רונן ארדיטי: עשינו מצגת של שתיים וחצי דקות, שככה על קצה המזלג נוגעת מה שהעמותה עושה בענייני חינוך.

רונן ארדיטי: (הקרנת סרטון)

יעקב מרגי: יפה.

יעקב מרגי: רוצים לדבר קצת על מערך השיעור לפני שנעבור?

יעל זבולון: כן.

יעל זבולון: לפרט על המערכים?

יעקב מרגי: כן, בגדול.

יעל זבולון: אני אלך לגילאים הקצת יותר בוגרים, כי המערכים שם קצת עם יותר תוכן ואפשר להקרין יותר דברים.

יעל זבולון: באופן עקרוני, השיעור הראשון שאנחנו בנינו לכיתות ד'-ו', המטרה היא בעצם להגדיר את המושגים, מה ההבדל בין אלרגיה לאלרגן.

יעל זבולון: רושמים את המילה אלרגיה, שואלים את הילדים אם מישהו מכיר, אם מישהו יודע מה זה, מה עולה להם בראש כשהם שומעים את המילה.

יעל זבולון: רושמים את כל הדברים.

יעל זבולון: הם יכולים להגיד דברים שבכלל לא קשורים, וזה בסדר.

יעל זבולון: אנחנו צריכים לעשות איזשהו ברור עמדות ולראות איפה הם גם מבחינת הרמה.

יעל זבולון: רושמים את הכול באיזשהו פיזור, לא מסדרים שום דבר ואז בסופו של דבר אנחנו מלמדים אותם שאלרגיה נקראת גם רגשת בעברית, שזו כבר מילה חדשה שהם למדו בשיעור, שזה קשור למערכת החיסון של הגוף, זה לא קשור למשהו שהילד עשה או למשהו שההורים שלו עשו, זה משהו שקיבלנו כשנולדנו.

יעקב מרגי: אבל מי שימשיך לומר אלרגיה, לא יפתחו כלפיו רגשת.

יעל זבולון: כנראה שלא, ואז בעצם מסמנים בעיגול מתוך כל הרשימה של הילדים, את האלרגנים, את המזונות שהם עם איזשהו סיכוי לפתח אלרגיה, ושואלים אותם מה סימנו, מה אתם חושבים, למה בודדנו דווקא את הדברים האלה.

יעל זבולון: מנסים להוביל אותם למקום הזה שהם יודעים להגיד שאלה אלרגנים, לוודא שהם למדו את המושג מקודם, ומלמדים אותם שבתוך כל מזון יש אלרגן שגורם לגוף להגיב ולהגן על עצמו, ולפעמים זה יוצר קצת בלבול.

יעל זבולון: עד עכשיו לא דיברתי על מוות ולא על סכנות ולא על שום דבר מפחיד.

יעל זבולון: זה השיעור הראשון.

יעל זבולון: מסכמים אותו, שואלים אם יש להם מה להוסיף, אם מישהו רוצה לשתף, אם מישהו מרגיש משהו, אולי מישהו פוחד ונבהל.

יעל זבולון: עושים איזשהו סיכום איסוף של השיעור, ממשיכים בשיעור הבא לרשימת האלרגנים.

יעל זבולון: אפשר גם לשלוח אותם הביתה עם משימה, לנסות להסתכל, כבר ד' עד ו' קוראים, הולכים לקניות, חטיפים.

יעל זבולון: לבדוק על החטיפים שלהם איפה רשום סימון לאלרגנים, ללמד אותם לקרוא רכיבים של מוצר.

יעקב מרגי: על הדרך הם גם ילמדו לקרוא מה בריא, מה לא בריא.

יעל זבולון: בדיוק, ואז אנחנו עושים איזושהי טבלה על הלוח עם שבעת האלרגנים שאנחנו מתעסקים בהם, ושואלים אותם איזה מוצרים יכולים להכיל בוטנים, איזה מוצרים יכולים להכיל ביצים.

יעל זבולון: ההפתעה הגדולה בדרך כלל זה כשמגיעים לדגים, כי אז הם אומרים טונה וסלמון.

יעל זבולון: אוקי, מה עוד?

יעל זבולון: כשהם מגלים שגם במרשמלו וגם בסוכריות גומי וגם בנחשים וגם בזה ובכל הטעמים - - -

יעקב מרגי: ושגם בפרווה יכול להיות שריד לחלב.

יעל זבולון: רגע, עוד לא הגענו לפרווה.

יעל זבולון: שכל דבר, יש בו דגים, מהדברים שהם אוכלים ביום יום בלי חשיבה, זה משהו שקצת פתאום עוצר אותם, עושה איזה ברקס חשיבתי ואז הם מתחילים להגיד, רגע, אז זה ג'לטין, אז ג'לטין יש גם בעוגות גבינה ויש גם בג'לי, ופתאום הם מתחילים להביא מהעולם, משהו שם נפתח בערך השיעור הזה.

יעל זבולון: את זה ראינו לאורך זמן, שזה עושה את ההבדל בחשיבה שלהם, ואז מישהי אמרה שיש לה חבר בכיתה שהוא אלרגי לחלב, אז זו בכלל לא בעיה כי הם מביאים פשוט כל מה שכתוב פרווה, ואז אנחנו נכנסים לדיון על הפרווה ולמה פרווה הוא לא מתאים לאלרגיים, ואנחנו מסבירים את זה בצורה מאוד מעודנת, שיש לנו את הכשרות שאנחנו צריכים להחליט אם זה חלבי, פרווה או בשרי, ושם יכול להיות שיש מינונים או כמויות מסוימות שיכול להופיע חומר מסוים וזה עדיין כשר, ולאלרגיות זה אפס.

יעל זבולון: אין מדד ש-0.1 זה גם בסדר.

יעל זבולון: זה אפס, כן או לא, ואז הם מבינים, רגע, פרווה זה לא מספיק, צריך עדיין להסתכל ולראות, לא מכיל או עלול להכיל, ואז אומרים, מה זה עלול להכיל?

יעל זבולון: זה כן או לא?

יעל זבולון: איך נדע?

יעל זבולון: ופותחים את הדיון הזה קצת לחשיבה, שאולי אפילו זו שעבדה במפעל יצאה להפסקה, אכלה שם איזו גרנולה, חזרה.

יעל זבולון: כתוב "עלול להכיל", אז היא גם לא דואגת כי הם מכוסים, אז מבחינתנו "עלול להכיל", אין בכלל את המילה "עלול", אנחנו עושים עליה איקס.

יעל זבולון: אם יש משהו שהוא לא נקי, הוא מכיל, ואנחנו מעדיפים לוותר עליו.

יעל זבולון: מסיימים את הטבלה הזו, נותנים להם למלא, קצת להיות בהלם ממנה ואז מבקשים מהם גם להביא, מי שרוצה, אריזות.

יעל זבולון: הם לא מביאים שקיות של במבות או שקיות של צ'יפסים אלא רק מארזים מקרטון כדי לא ליצור תגובה אלרגית בכיתה, ואנחנו עוברים אחרי ההנגשה הזו לשיעור של המניעה, איך אנחנו יכולים למנוע את התקף האלרגיה.

יעל זבולון: אם בכיתות הנמוכות המניעה היא באמת על בסיס לשטוף ידיים, לנקות שולחנות, לוודא שאנחנו לא נוגעים בצעצועים אחרי שאכלנו, בכיתות היותר בוגרות אנחנו נותנים להם לחשוב איך אנחנו יכולים לעשות סביבה שהיא סטרילית, איך אנחנו דואגים שכל הילדים יהיו בטוחים, והם מעלים לבד את עניין המקלדות של חדרי מחשבים, את זה שגם אם אני יכול להחביא איזה חצי חטיף בכיס, אני לא נכנס איתו לכיתה כי זה מסוכן, והם עוברים על זה.

יעל זבולון: אנחנו בשלב הזה מלמדים מה זה אנפילקסיס, מה זו המילה הזו.

יעל זבולון: אנחנו קוראים לה אנה.

יעל זבולון: יש בחורה בשם אנה.

יעל זבולון: זה מנרמל את זה קצת, זה לא יוצר איזשהו פחד.

יעל זבולון: שיעור המניעה הוא בעצם בא מתוכם.

יעל זבולון: הילדים עצמם מעלים איך אפשר, אני עושה עכשיו מסיבת כיתה בבית שלי, אני יודע שיש ילד שהוא אלרגי לחלב, קדימה, קבוצות.

יעל זבולון: כל קבוצה אחראית על משהו.

יעל זבולון: אתם אחראים על המשחק והמשחק הזה צריך להיות כל מיני חטיפים.

יעל זבולון: אתם אחראים על האוכל, וככה אנחנו ממשיכים.

יעל זבולון: בסופו של דבר כמובן זה הטיפול.

יעל זבולון: הדבר האחרון זה הטיפול.

יעל זבולון: בטיפול אנחנו טיפה מכניסים תופעות, מה אנחנו עלולים לראות, אולי קצת נפיחות, אולי קצת גרד.

יעל זבולון: לפעמים קשה לנשום.

יעל זבולון: הילד מרגיש קצת מבולבל, לנסות לשאול איך הוא מרגיש וכמובן שהטיפול מתחיל מקריאה למבוגר, הרגעה, מענה של הזרקה.

יעל זבולון: ב-ד' עד ו' אנחנו לא מדברים על זה שהם מזריקים, הם רק מחפשים את המזרק ונותנים למבוגר, וכמובן בברכת בריאות שלמה.

יעל זבולון: יש כיתות גבוהות יותר שהם גם עושים פרויקט בסוף, שהם מכינים איזה סלוגן לבית ספר או איזשהו ספר מתכונים שכל קבוצה במהלך השיעורים מביאה מתכון למשהו שהוא נטול אלרגן מסוים וכך הלאה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: אתי דנינו, בבקשה.

אתי דנינו: שמי אתי דנינו, אני נשואה למנחם ואם לארבעה, עובדת במערכת החינוך למעלה משלושים שנה ומכירה לדאבון ליבי מקרוב את נושא האלרגיה והשלכותיה.

אתי דנינו: ההיכרות שלי עם האלרגיה - סופה בטרגדיה, כזו שנסחוב אני, בעלי וילדיי עד סוף חיינו, אבל אני מקווה שנוכחותי כאן היום תמנע ממשפחות אחרות בישראל את תחושת הריקנות והשיברון שהם מנת חלקנו יום-יום, שעה-שעה.

אתי דנינו: את בננו החמישי, בן הזקונים, המתוק והאהוב שלנו, אור נחמן ז"ל איבדנו בפתאומיות לפני 11 וחצי שנים בגלל התקף אלרגיה.

אתי דנינו: אור נחמן נולד אלרגי לחלב ומוצריו.

אתי דנינו: הוא נשא עימו במשך כל עשר שנות חייו הקצרות את ההתמודדות המפרכת הזו.

אתי דנינו: תארו לכם, ילד שנמנע מעוגת יום הולדת, מאוזני המן בפורים, משוקו, מכל מאכל שלא נבדק על ידנו או על ידו עשרות פעמים.

אתי דנינו: הוא היה ילד פעיל, חברותי, מקסים, חייכן ואחראי במידה שלא מצופה מילדים בני גילו, כי בשבילו כל ביס היה יציאה אפשרית לקרב, וכל טעימה, יתכן ותגרום לו להפסיק לנשום.

אתי דנינו: ההשפעה האלרגית התבטאה אצלו בהתקפי קוצר נשימה קשים שעימם התמודד באמצעות שאיפות אינסופיות ממכשיר האינהלציה.

אתי דנינו: כשההתקפים נעשו חמורים יותר פנינו לרופא המשפחה, ביקשנו לבדוק אפשרויות טיפול, לקבל אמצעי מציל חיים.

אתי דנינו: בבוקר ארור של יום שישי בחודש אוקטובר 2006 התמוטט הילד שלי לאחר שוק אנפילקטי שנגרם מחשיפה לעוגייה פרווה, שלפי הערכה מאוחרת נחה לה לשנייה על מגש של עוגיות חלביות.

אתי דנינו: 32 ימים לאחר מכן, במחלקה לטיפול נמרץ ילדים, הוא מסר את נשמתו לבורא והפך למקרה המתועד הראשון בישראל של מוות כתוצאה מאלרגיה לחלב, ומאז כל ילד במדינה שמאובחן כאלרגי לחלב נושא עימו מזרק אפיפן במרשם רופא.

אתי דנינו: המערכת התעוררה מאוחר, ניחא.

אתי דנינו: לא הייתה אז מודעות לאלרגנים כמו שיש היום, ניחא.

אתי דנינו: אני נמצאת במערכת החינוך עשרות שנים, רואה שינויים בגישה, אבל זה לא באמת מספיק.

אתי דנינו: אני שואלת את עצמי מה גרוע יותר?

אתי דנינו: שהמערכת חסרת מודעות מעמידה בסכנת חיים את ילדנו או שמערכת שמודעת לתופעה עושה בדיוק את אותו דבר?

אתי דנינו: אנחנו חייבים להגביר מודעות לאלרגנים בבתי הספר, בגני הילדים, לגייס מורים, הורים ותלמידים להתמודדות עם התופעה, להשקיע בהדרכות למורים, גננות, סייעות, מנהלים ואחיות בתי ספר, להעביר הכשרות עזרה ראשונה על בסיס חודשי לכל הפחות ולנקות את בתי הספר, הקפיטריות, מהאלרגנים ככל שניתן.

אתי דנינו: זה לא בשמיים, זה אפשרי, ובמקומות הסגורים שבהם עושים זאת, זה עובד בהצלחה ואף הורה או ילד לא נפגעים, גם אלו ששפר מזלם ואינם אלרגיים.

אתי דנינו: אם יינתנו כלים ראויים להתמודדות עם אלרגנים, אולי תיכחד תופעה מכוערת אחרת, אפליה בקבלה למסגרות חינוכיות ולימודיות על רקע אלרגיה.

אתי דנינו: זה קיים, זה נפוץ וזה מקומם.

אתי דנינו: תאמינו לי, לא שמעתי על זה מחברה או צפיתי בתחקיר טלוויזיה.

אתי דנינו: שוב, לדאבוני, הכול ממקור ראשון ומניסיון אישי.

אתי דנינו: הנכדה הקטנה שלי, עפרי שתחיה, היא בת עשרה חודשים וגם היא מאובחנת כאלרגית לחלב.

אתי דנינו: ההורים שלה לא משנעים אותה ממקום למקום מבלי לוודא הלוך וחזור שמזרק האפיפן שלה בהישג יד כל הזמן.

אתי דנינו: מעבר לחרדה הרגילה מאלרגנים ולפחד המשתק לאור ההיסטוריה המשפחתית הכואבת שלנו, הם גם נאלצו להתמודד עם דחיות מצד משפחתונים וגני ילדים.

אתי דנינו: הבן שלי, אבא של עפרי, סיפר לי על כל אחד מהמפגשים האלה בחיפוש אחר מסגרת שתסכים לקלוט את התינוקת שלו.

אתי דנינו: לפעמים מדובר בדרישות מרחיקות לכת מצד הגננות, כמו לספק מוצרי מזון חלופיים על בסיס יומי או שאחד ההורים יגיע לגן בזמן הארוחות.

אתי דנינו: זה עובר בהתנערות כוללת מאחריות, בביטויים כמו "אנחנו כמובן לא ניתן לה מוצרי חלב, אבל אם היא תושיט יד לאוכל של אחד הילדים האחרים, אין לנו שליטה על זה", ועוד כהנה והכנה רמיזות מוסתרות וגלויות שמשמעותן האמיתית היא דחייה.

אתי דנינו: הגדילה לעשות רכזת אזורית של גנים שפשוט אמרה בקול ברור שלגנים תחת אחריותה אין יכולת להתמודד עם אלרגיה מכל סוג שהוא, ושיחפשו מקום אחר.

אתי דנינו: כן, שמעתם נכון, ואני בטוחה שמה שעובר על הנכדה שלי, עובר על ילדים אלרגיים רבים אחרים, אז אני מקווה שקולי כאן נשמע באופן ברור.

אתי דנינו: בבקשה, אל תיתנו לעוד משפחות לעבור את דרך הייסורים שלנו.

אתי דנינו: הבן שלי כבר לא יחזור, אבל אם תרצו, אפשר למנוע מהאימא הבאה להגיע לכאן לספר לכם סיפור דומה.

אתי דנינו: אנא מכם, תדאגו למתן מענה רפואי מגן ועד י"ב, פעלו להגברת המודעות במוסדות החינוך, גייסו מורים, תלמידים, הורים ואנשי מקצוע להתמודדות עם התופעה, ספקו מערכת הדרכה ראויה לכלל הגורמים החינוכיים.

אתי דנינו: לכל אלו יש מחיר.

אתי דנינו: לחיים של הילדים שלנו אין.

יעקב מרגי: תודה רבה.

יעקב מרגי: אודליה.

אודליה אלבו: תודה רבה.

אודליה אלבו: אודליה אלבו, יושבת ראש העמותה הישראלית לאלרגיות למזון.

אודליה אלבו: יושב הראש, חבר הכנסת מרגי, אני מבקשת קודם כול לנצל רגע את הבמה.

אודליה אלבו: אתי, עברו 11 וחצי שנים, ונמצא באולם אריאל, הפרמדיק שהגיע לטפל באור נחמן.

אודליה אלבו: אנחנו סוגרים פה מעגל.

אודליה אלבו: זה מעט מדי, מאוחר מדי, אבל זו סגירת מעגל.

אודליה אלבו: אני אתחיל במשהו אחר, לא תכננתי.

אודליה אלבו: אתם, רבותיי, מסביב לשולחן, משרד הבריאות, משרד החינוך, גורלם של הילדים נמצא בידיים שלכם.

אודליה אלבו: אנחנו שולחים את הילדים בבוקר בריאים ואנחנו מצפים לקבל אותם באותה מידה חזרה.

יעקב מרגי: אודליה, גם בידיים שלכם.

יעקב מרגי: בואי נהיה מאוזנים, לא נזרוק הכול על המוסדות.

אודליה אלבו: אני חושבת שהגיעה באמת העת והשעה לעשות מעשה ולחדול מהפקרת הילדים במוסדות החינוך.

אודליה אלבו: אני חושבת שלכל נער וילד עומדת הזכות לא להיחשף לאלרגן.

אודליה אלבו: מכאן, יושב ראש הוועדה, חבר הכנסת מרגי, אני מובילה את הנושא להצעת החוק שהניחה העמותה בפניך, הצעת חוק סביבה בטוחה ונקייה מאלרגנים במוסדות החינוך.

אודליה אלבו: זו הצעת חוק שהנחנו בפניך ואנחנו מבקשים לקדם אותה, אם אפשר, עוד במושב הזה כדי שלפחות נזכה לאיזושהי חקיקה, הסדרה של חקיקה לכל הפחות, כי ההסדרה היחידה היא חוזר מנכ"ל משרד החינוך, חוזר מנכ"ל שלא מספק.

אודליה אלבו: כרגע חוזר מנכ"ל הוא הדבר היחיד שאנחנו לכאורה נאחזים בו, אבל הוא לא מיושם והוא לא מפוקח, ומי שבוחר לנכון, אוכף אותו, ומי שלא, לא אוכף אותו, ואנחנו לא יכולים להגיע לכל בתי הספר ולעשות את ההסברה הזו.

אודליה אלבו: אני חושבת שזה תפקידו של משרד החינוך.

אודליה אלבו: אני כן אתייחס לנייר העמדה שאנחנו הגשנו, חבר הכנסת.

אודליה אלבו: כמה דברים בנושא החוזר, שירותי עזרה ראשונה ופינוי תלמידים.

אודליה אלבו: ההנחיות ותנאי הזכאות להחזר הוצאות ושירותי עזרה ראשונה מחריגות את התלמידים האלרגיים.

אודליה אלבו: במקרה של חשיפה לאלרגן, ואני אגדיר את זה, תאונה כתוצאה מהחשיפה מהאלרגן, הם מוחרגים.

אודליה אלבו: במקרה שהם נחשפו לאלרגן והם נזקקים לאמבולנס, אין מממנים, אנחנו ההורים מממנים את האמבולנס.

אודליה אלבו: אז מחד, אין לנו מתן מענה רפואי לילדים, וכשאני אומרת אין מתן מענה רפואי, זה מגן ועד י"ב.

אודליה אלבו: אנחנו לא מתייחסים לחלק מהאוכלוסייה.

אודליה אלבו: זה לא עד כיתה ב'.

אודליה אלבו: מבחינתנו ילד אלרגי הוא ילד אלרגי לאורך כל שנות הלימודים שלו ובמקרה הזה קרה מצב שאתם באים, אמר חבר הכנסת "פיגוע".

אודליה אלבו: מבחינתנו זה אירוע רב נפגעים.

אודליה אלבו: הגדרת סייעת סביבתית היא לא מוגדרת.

אודליה אלבו: אנחנו רוצים לדעת מה המשמעות של הסייעת הסביבתית, האם יש לה הכשרה, האם היא תדע להנשים בעת הצורך, לבצע החייאה, להשתמש בדפיברילטור - - -

יעקב מרגי: האקדמיה העברית ללשון, כנראה המילה סייעת לא מופיעה בלקסיקון בכלל.

יעקב מרגי: לא רק סייעת סביבתית, אלא סייעת לא קיימת, לא מוגדרת גם.

יעקב מרגי: הזכרת הצעות חוק.

יעקב מרגי: יש לי הצעת חוק של הגדרת בכלל מקצוע הסייעת, להפוך אותה למשהו שהוא חוץ מתעודת זהות ודופק.

יעקב מרגי: קשה למשרדי הממשלה להכיל את הצעת החוק הזו ואנחנו לא נרפה.

אודליה אלבו: אז יש כאלה שהגדירו את הסייעת כפלסטר ויש כאלה שהגדירו אותה כפתרון זמני, אבל למעשה אף אחד לא דיבר על ההכשרה שלה, מה תפקידה של הסייעת, איזו הכשרה היא עברה, האם היא יודעת לשלב את הילד, האם היא למדה את כל הנושא של ההצלה, ההחייאה, אם היא יודעת לשלב את הילדים.

אודליה אלבו: סייעת רפואית היום צריכה לעבור לפחות הכשרה של לא 44 שעות.

אודליה אלבו: היא צריכה לפחות 390 שעות לימוד עיוניות.

אודליה אלבו: פה מדובר על סייעת שבסך הכול עשר דקות מקבלת איזשהו הסבר על איך להשתמש באפיפן, ושם נגמר תפקידה, אז אנחנו נשמח שמשרד החינוך ישב איתנו ואנחנו נדבר על ההגדרה של הסייעת הרפואית ובכלל על הנושא של הגורם הרפואי, ואני חושבת שנייר העמדה שלנו מדבר בעד עצמו.

אודליה אלבו: תודה רבה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: אריאל, אתה רוצה קצת להידחף או קשה לך?

אריאל: שמי אריאל ואני פרמדיק במד"א.

אריאל: אין לי מה להידחף מעבר לזה שיש לנו את הפרויקט דגל של ההדרכות האלה של מניעה והסברה, בתי ספר וגנים, ואני לקחתי את זה אישית בגלל אותו מקרה של אור נחמן ז"ל.

אריאל: זה כל הזמן, מה שנקרא, כשאתה בא ומסביר, אתה יודע לאיפה זה יכול להגיע ומה נקודת הקצה, שזה יכול להסתיים בטרגדיות.

אריאל: לצערי מאז אור היו לי עוד מספר מקרים גם אצל אנשים מבוגרים, גם אצל ילדים, חלקם הסתיימו באשפוז, שחרור הביתה, אבל זה אחת הטרגדיות מקדמת דנא שהיו קיימות.

יעקב מרגי: כאן המקום גם להזכיר לטובה את מד"א וארגונים אחרים שלוקחים את התפקיד שלהם מעבר להגדרת התפקיד ויוצאים לקהילה הן בהגברת מודעות בהדרכות, בתחומים נוספים.

יעקב מרגי: אני חושב שזה סמל ודוגמא להרבה מדינות בעולם.

יעקב מרגי: זה המקום להודות למד"א בסוגיה הזו, אפרופו הדברים שאמרתי בביקורת בתחילת הדיון.

יעקב מרגי: לא כל דבר צריך לקחת לפי הגדרת התפקיד.

יעקב מרגי: צריך לצאת קצת מהקופסה ולהיות גם עם תחושת שליחות ואפילו אחריות ודוגמא ומופת בחברה בשביל להסכים לא להערים קשיים ולהיתלות אחר הסכמים כאלה ואחרים.

יעקב מרגי: עמותת יה"ל.

יעקב מרגי: תציגו את עצמכם.

שלומית רדר: בוקר טוב, תודה רבה ליו"ר הוועדה על קיום הדיון החשוב הזה.

שלומית רדר: אני רוצה להתייחס בכמה נקודות בכלל על הסיטואציה שבה אנחנו נמצאים כרגע וגם על הדברים שעלו פה קודם.

שלומית רדר: אני מתחברת למה שאמרו לפניי.

שלומית רדר: הזכות של הילדים שלנו להיות בבתי הספר היא זכות יסוד של ילדים, לחינוך, וזו זכות שנכון לרגע זה, החל מה-1 בספטמבר, ביתר שאת מה-1 בספטמבר, היא הולכת להימנע ככל הנראה מכמה מאות ילדים אלרגיים.

שלומית רדר: אמרנו שרק אם יהיה זמן, נתייחס לעניין הסייעות, אבל אני חייבת בחצי משפט.

שלומית רדר: בגלל שפתחת את הדיון בלהגיד שארגוני המורים לא בסדר ועושים שרירים - - -

יעקב מרגי: גם, לא רק.

שלומית רדר: אז אני רוצה להגיד כל הכבוד לארגוני המורים וכל הכבוד להסתדרות המורים, כי הם כרגע הארגון היחיד שעומד על הרגליים האחוריות כדי להגן על הילדים שלנו, ולצערי הרב זה הגיע לסיטואציה הזאת, אבל קודם כול תודה רבה להם.

יעקב מרגי: את יכולה להסביר?

שלומית רדר: בוודאי, כי כמשרד הבריאות ומשרד החינוך מקבלים החלטה מבלי בכלל לשבת עם ארגוני המורים לראות שהם מוכנים בכלל לטפל בילד שלי, אז ארגוני המורים באים ואומרים, אנחנו לא יכולים לעשות את זה.

שלומית רדר: אף אחד לא דיבר איתם, אף אחד לא בדק איך מיישמים את זה בשטח ובעצם ב-1 בספטמבר הקרוב הילדים האלרגיים של כולנו הולכים להיות בבתי הספר מבלי שיש להם איזשהו מענה, כי נכון לרגע הזה הילדים בגילאי גן עד כיתה ב' כולל, המענה היחיד שיש להם הוא אותה סייעת.

שלומית רדר: אפשר להתווכח.

שלומית רדר: אגב, גם אני בדעה שסייעת הוא לא המענה האולטימטיבי לאף ילד אלרגי.

שלומית רדר: זאת אמיתי דעתי, אבל ככל שאין מענה אחר וזה המענה היחיד שקיים היום במערכת, אי אפשר לבטל את המענה היחיד הזה.

יעקב מרגי: זה לא תואם את דברי הפתיחה שאמרתי?

שלומית רדר: כן.

יעקב מרגי: זה היה נשמע אחרת.

שלומית רדר: לא, הדבר היחיד שרציתי להגיד בהתייחס לדברי הפתיחה שלך, שאתה ביקרת, אולי אני הבנתי לא נכון, את ארגוני המורים בצעד שהם עשו לכאורה על סכסוך העבודה, ואני רציתי לחזק את ידם באותה נשימה.

יעקב מרגי: זה היה בהקשר של אפיפן וכל - - -

שלומית רדר: אז אם הבנתי לא נכון, אני אתקן.

יעקב מרגי: אף אחד לא רוצה לעשות דבר חד צדדי, אבל להסתתר ולהתחבא זה לא פתרון.

שלומית רדר: בסדר גמור.

שלומית רדר: אנחנו, עמותת יה"ל מבצעים הדרכות בבתי הספר קצת יותר מעשר שנים, בבתי הספר, במעונות, בגנים, בכל מוסדות חינוך קיימים.

שלומית רדר: אני חייבת לומר שאם יש משהו שחסר לי בדיון, יש פה שתי עמותות שכל אחת מהעמותות עושה את מה שהיא יכולה לעשות במקום שלה, וכל עשייה היא מבורכת, אבל עם כל הכבוד, אין אף גוף רשמי של מדינת ישראל עד היום שלקח על עצמו את המשימה הזאת כמשימה.

שלומית רדר: לא משרד החינוך, לא משרד הבריאות, לא ארגונים ממשלתיים אחרים שצריכים לשאת באחריות לעניין הגברת המודעות, אגב, לא רק בתוך מוסדות החינוך, בחברה בכלל.

שלומית רדר: אנחנו מדריכים מאות מוסדות חינוך בשנה, מאות גננות ומורים.

שלומית רדר: בסוף באמת זה הכול על הידיים שלי ושל ארגונים אחרים שעושים את זה?

שלומית רדר: זה הרי לא הגיוני.

שלומית רדר: יש תוכניות לימוד מפורטות שקיימות כבר שנים על המדפים.

שלומית רדר: אנחנו מעבירים אותם, אבל זה לא מספיק.

שלומית רדר: איך אנחנו עוד פעם חוזרים למקום שבו הכול הוא במגרש שלנו?

שלומית רדר: אם אני הדרכתי, המורה, בא לה לשמוע אותי, לא בא לה לשמוע אותי, המנהלת פתוחה לרעיון, היא לא.

שלומית רדר: למה זה שם?

שלומית רדר: אני רוצה שיהיו הורים שייקחו, לא בקטע שיעשו לי טובה.

שלומית רדר: לא רוצה הורים שיעשו לי טובה, כן תביא אותם עם רק נוטלה.

שלומית רדר: לא, אני רוצה שיהיו כללים ושיהיו חוקים כמו שיש בכל מדינה מתוקנת, זה לצד כמובן מערך של הסברה והגברת המודעות וקמפיין מסודר שהמדינה תחת חסותה, לא תחת חסותן של עמותות שעובדות פה בהתנדבות, כולנו אגב, אז קודם כול אני כן חושבת שצריכה לצאת אמירה מאוד ברורה של גוף שלוקח אחריות על העניין הזה.

שלומית רדר: עניין הקמפיין וההסברה לא רק בתוך מוסדות החינוך אלא בכלל.

שלומית רדר: נורא רצינו ששבוע המודעות לאלרגיות מזון יהיה מין איזה שבוע חגיגי כזה שמדברים באמת על הדברים האלה, אבל תכל'ס אנחנו לא שם.

שלומית רדר: אנחנו לא במצב של חגיגיות, אנחנו במצב של להניף את הדגל השחור, לעורר את כל הגורמים הרלוונטיים.

שלומית רדר: לא להדליק את הנורה האדומה.

שלומית רדר: זו לא נורה אדומה, זה פרוג'טור אדום.

יעקב מרגי: הנורה האדומה דלוקה קבוע 24/7, רק עכשיו מסתכלים להסתכל עליה, לא להפנות עורף.

שלומית רדר: אני שמעתי את אימא של אור נחמן ז"ל.

שלומית רדר: כולנו פה, כל חברי העמותות הורים לילדים אלרגיים בעצמנו, ובאמת זה מצמרר אותי וזה מחזיר אותי גם אחורה לאירועים קשים שאני עברתי עם הילד שלי, וכואב לי הלב לדעת שיש ילדים שבאמת אפשר להציל אותם, אבל אף אחד באמת לא עושה מספיק כדי שזה יתרחש.

שלומית רדר: יש חוזר מנכ"ל משרד החינוך שיצא בשנת הלימודים האחרונה, שהוא חוזר שלכאורה היה אמור לקדם אותנו באמת, בוא נגיד למציאות טיפה יותר טובה.

שלומית רדר: לא מושלמת, אבל טיפה יותר טובה, אבל בתכל'ס באמת אף אחד לא בודק מה קורה איתו.

שלומית רדר: אני בבית ספר שלי נלחמת על כל שלט.

שלומית רדר: כל אחד מההורים בבית הספר שלו נלחם על כל שומשום שנכנס או לא נכנס, אירועים בתוך בתי הספר.

שלומית רדר: אתם מכירים את הנוהג הזה של ה"שישי מפנק", "שישי מתוק" שקורה בכל בית ספר, שהילדים שלנו באופן קבוע מוצאים את עצמם כל יום שישי כלואים בכיתות כי הם לא יכולים לצאת כי מישהו החליט לעשות שישי מפנק, וזה נורא חשוב להביא דווקא את העוגות ואי אפשר לעשות את זה עם פירות או כל דבר אחר?

שלומית רדר: לא משנה, יש אלף ואחת דוגמאות.

שלומית רדר: אני יכולה לשבת פה מבוקר עד לילה ולספר איך הדברים לא באמת עובדים טוב, איך באמת הדברים עובדים בתוך בתי הספר.

שלומית רדר: אני רוצה לומר רק משפט אחרון.

שלומית רדר: דיברו פה, ולא רק פה, גם בוועדה לזכויות הילד, ואנחנו מקיימים דיונים רבים בוועדה לזכויות הילד עם חברת הכנסת יפעת שאשא ביטון, גם על המעונות, אבל הבעיה היא לא רק, ואמרה פה אימא של אור נחמן ז"ל, אנחנו מנחים.

שלומית רדר: אני רוצה שתדעו שאנחנו מנחים את ההורים שלנו לא לספר על האלרגיה של הילד שלהם עד שהם לא מתקבלים למעון, כי המציאות שהיא סיפרה כאן זאת מציאות חיינו.

שלומית רדר: ילדים אלרגיים לא מתקבלים למעונות.

שלומית רדר: אנחנו אומרים להם לשקר, למלא טופס הצהרת בריאות שאומר, הילד בריא, ללא אלרגיות, ורק אחרי שהם מתקבלים, לספר שהילד אלרגי, לדאוג שהם יקבלו הדרכה וכו', אבל אני רוצה שאתם תדעו, הנה אני מודה פה ואני אומרת לכל 4,000 ההורים תחת העמותה שלי, תשקרו, אל תגידו את האמת, אחרת הילד שלכם לא יהיה במעון.

שלומית רדר: אני מודה לך על הדיון.

יעקב מרגי: אני בוחר לא להגיב.

שלומית רדר: בסדר גמור.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: רחלי הכהן.

רחלי הכהן: רחלי הכהן, המועצה לשלום הילד.

רחלי הכהן: קודם כול אני רק רוצה לפתוח ולציין משהו שהזכרתי בעבר בוועדה לזכויות הילד.

רחלי הכהן: כשביקשתי לרשום את הבת שלי שנה שעברה לאחד הגנים, והבת שלי, אין לה אלרגיות, היה כתוב שחור על גבי לבן במסמך שקיבלנו מהגן, עם כל הכללים, שילדים עם אלרגיות לא יתקבלו לגן כי אין להם כלים להתמודד עם כך.

רחלי הכהן: נכון, אמנם מדובר בגן פרטי ובכל זאת זה משהו שבמדינת ישראל בשנת 2017, בזמנו, הזוי בכלל להגיד בין השורות ובטח שלא להעלות על הכתב שחור על גבי לבן, אז זה הדבר הראשון.

רחלי הכהן: מעבר לזה אני רוצה לציין שלטעמנו יש שני מישורים מקבילים שצריך לפעול בהם ואי אפשר לפעול אחד בלי השני.

רחלי הכהן: המישור הראשון הוא בהמשך לחוזר מנכ"ל של משרד החינוך שאכן מיטיב את המצב לכאורה, אם כי מפניות אנחנו רואים שזה לא קיים בשטח, זה להגביר את המענים הפנים-מסגרתיים אם באמצעות יצירת סביבה בטוחה, מתן הכשרות והגברת שיתופי פעולה, שזו הנקודה המשמעותית מהפניות שאנחנו רואים כל הזמן, בין צוות המורים שבכלל לא מסונכרן תמיד בהכרח לגבי הילדים, בין ההורים שהרבה פעמים גם הורים של ילדים אחרים בכיתה לא מבינים את הרגישות ולא מוכנים לשתף פעולה ובין הילדים לעצמם.

רחלי הכהן: מעבר לזה, הנקודה השנייה היא התרת מערך הסייעות על כנו, ואני לא אתייחס לזה באריכות, אבל רק אציין שעד שאין פתרון בשטח, כרגע זה חסר אחריות מבחינתנו לבוא ולבטל את המערך הזה לחלוטין ותמיד יהיו ילדים שעדיין יזקקו לכך.

רחלי הכהן: בהקשר הזה אני רק רוצה לציין שאנחנו קוראים למשרד החינוך קודם כול לפעול להטמעה מלאה בשטח של כל המענים ולוודא שזה קורה, ובמקביל לוותר על ההחלטה שיצאה עכשיו, לחזור לדיונים גם במסגרת השולחן העגול שהתקיים פה, כי עלו פה הרבה דברים חשובים ומשמעותיים גם במסגרת הדיונים בוועדות פה ובזכויות הילד, ולמצוא פתרונות ובינתיים להשאיר את המצב כדי לא לפגוע באף אחד מהילדים.

יעקב מרגי: אני בסוף הדיון אתייחס למה מול משרד החינוך לגבי ההחלטה.

יעקב מרגי: כשבאים ארגון שהוא כולו התנדבות, שזה הורים, ארגונים חברתיים, לא מלין עליהם.

יעקב מרגי: עשו עשרה אחוז, יבורכו, אבל כשיש ארגונים שהם סטטוטוריים, המועצה לשלום הילד, נציבות לשוויון לאנשים עם מוגבלות, אי אפשר להסתפק בלבוא לוועדות ולומר או לשלוח לנו נייר עמדה.

יעקב מרגי: אתם חייבים להתחיל להיות אקטיביסטים.

יעקב מרגי: יש עקרון הפרדת הרשויות שהוא נשמר בקנאות, בחד צדדיות, של הממשלה, שהכנסת לא תתערב לה, ולא רוצה להיכנס לוויכוח של הצלע השלישית, והפוך לא.

יעקב מרגי: הממשלה כן מתערבת לרשות המחוקקת.

יעקב מרגי: משמעת קואליציונית זה אחד הכלים.

יעקב מרגי: יש הצעות חוק על השולחן.

יעקב מרגי: כוחנו כחברי כנסת גם מוגבלים, עם כל הכבוד.

יעקב מרגי: אנחנו צריכים אתכם, ההורים צריכים אתכם.

יעקב מרגי: זה לפנות, לא להרפות.

יעקב מרגי: אני קורא לכם, תוציאו נייר עמדה לראש הממשלה ואל תנכו אותו מאחריות.

יעקב מרגי: תספרו לו על הילד הבא שבכל רגע ורגע יכול לקרות חס ושלום.

יעקב מרגי: כנ"ל הנציבות.

יעקב מרגי: אנחנו נעשה זאת.

יעקב מרגי: אנחנו נמשיך לנסות לחוקק.

יעקב מרגי: גם הסינונים בין השיניים, בין השפתיים לא מקובלים עלי.

יעקב מרגי: כן, אנחנו בחברה שאם לא תהיה סולידרית, לא יהיה אכפת לה מהאחר, אין לנו זכות קיום כאן כחברה אחת.

יעקב מרגי: לא יזיק ולא יהיה כלום לפחות מחלק גדול.

יעקב מרגי: נעשה סטטיסטיקה מה הכי מסכנים, מה האלרגיה הכי נפוצה, כמה אלרגיות הכי נפוצות.

יעקב מרגי: לפחות מהן, נתחיל איתן.

יעקב מרגי: לנקות את סביבת בית הספר, לא יקרה כלום.

יעקב מרגי: כל אחד והאני שלו, ואני אומר לכם שתהיה סנקציה למוסדות מפלים.

יעקב מרגי: אני לא צריך שתהיה הנחיה כזו לשקר.

יעקב מרגי: לא יצטרכו לשקר, אבל אי אפשר לבוא לדיונים, סליחה, אנחנו מקרקרים, אני כולל את עצמי בפנים, ונבוא שנה הבאה ועוד דיון מודעות ואז משתפרים.

יעקב מרגי: אני אומר לכם, מצד אחד אנחנו פה באנו להגביר את המודעות ולהציג את חצי הכוס הריקה, לא המלאה, אבל גם על הדרך לבקר במסעדה.

יעקב מרגי: עשיתי טסט, אני לא אלרגי לכלום.

יעקב מרגי: לדברים אחרים שמעצבנים אותי, כן.

יעקב מרגי: אמרתי, אני רוצה לחם ללא גלוטן, יש לכם?

יעקב מרגי: אמרה לי, כן.

יעקב מרגי: הזמנתי מנה שהיא כולה עשירה, אז היא אמרה לי, סליחה, זה מאלרגיה או בריאות?

יעקב מרגי: אמרתי, לא, לא מאלרגיה.

יעקב מרגי: שמחתי.

יעקב מרגי: הייתי מלא גאווה שמלצרית שבאה להתפרנס, יש לה מודעות.

נעמה קציר שמואלי: פשוט אם היית אומר שאתה אלרגי, אז היא הייתה אומרת לך, אין לנו מה לתת לך לאכול.

יעקב מרגי: לא, לא הייתי זמן מראש מה שהזמנתי.

יעקב מרגי: היא רצתה להזהיר אותי, אם זה מאלרגיה, תסתכל מה יש לך בצלחת.

יעקב מרגי: רק לומר לכם שמצד אחד, נכון, לא מספיק.

יעקב מרגי: נחזור אחורה, בכלל זה היה סינית להרבה אנשים.

יעקב מרגי: גם היום זה סינית להרבה אנשים.

יעקב מרגי: יש חוק במדינת ישראל, חוק חינוך חובה חינם שהוא חל על כל ילדי ישראל.

יעקב מרגי: לא כתוב חוץ מ - - -.

יעקב מרגי: אפשר לדבר על שוויון, שוויון, שוויון.

יעקב מרגי: כשנוח לאותם ארגונים, השוויון נמצא אצלם במשבצת אחת ושהשאר יידרס מאי שוויון.

יעקב מרגי: או שמדברים על חברה שוויונית או כל אחד לדרכו, ולכן היום הזה הוא חשוב, אני לא מזלזל בו.

יעקב מרגי: נכון שנשמע כאילו רק קרקרנו.

יעקב מרגי: לא.

יעקב מרגי: זה מגביר את המודעות.

יעקב מרגי: שנת ה-70 היא שנה מכוננת.

יעקב מרגי: אני אומר לכם, שנה מכוננת, כי הרבה דברים שלא חלמנו עליהם, נעשים, מתוקנים בחקיקה, מתוקצבים, מה שלא העזו לדבר עליהם, והרבה דברים, לא אמנה כאן דוגמאות, לכן אני חושב שנה מכוננת.

יעקב מרגי: עם קצת מאמץ, זו ממשלה שיש בה הרבה פתיחות להרבה דברים.

יעקב מרגי: עם קצת מאמץ, שילוב ידיים של כולם, נצליח לעשות.

יעקב מרגי: בתי הספר צריכים להיות סביבה ידידותית, והחזקים והבריאים יצטרכו כן, ואת כל הגחמות שלהם ואת כל האפשרויות, שיממשו בבית שלהם.

יעקב מרגי: לגלות קצת סובלנות ואמפתיה לאחר.

יעקב מרגי: כן, צריך לחוקק את החוק הזה.

יעקב מרגי: כן, משרד הבריאות יצטרך לתת מענה למד"א.

יעקב מרגי: אם זה צריך בחוק, נעשה זאת גם בחוק.

יעקב מרגי: אם ישכילו לעשות את זה בתקנות, בהוראות, לפינו ילדים אחרי התקף אנפילקטי, אז גם זה כן, פינו ילד בסכנת חיים.

יעקב מרגי: המושג "קודש קודשים" אם היה אשפוז, פטור, אם לא היה אשפוז, לא פטור, זה כלל שקבע אותו בן אדם.

יעקב מרגי: הוא לא ירד הלכה למשה מסיני, במיוחד כשאי אפשר לומר שזו תופעה חריגה.

יעקב מרגי: כמעט אין בית שאין בו.

אודליה אלבו: 2,359 ילדים אשפזו בגין תגובה אלרגית כקשה - - -

יעקב מרגי: ובמערכת החינוך זו כמות גדולה של ילדים.

יעקב מרגי: קראדי עמוס, בבקשה.

עמוס קראדי: נעים מאוד, אני קראדי עמוס, אבא לילד אלרגי בן 7, במערכת החינוך.

עמוס קראדי: אני קודם כול לחזק את ידך על הצגת הדברים כהווייתם.

עמוס קראדי: אני מאמין שמערכות החינוך והבריאות לפעמים קצת מנותקות מהשטח, ממה שקורה בפועל, בתוך מערכות החינוך.

עמוס קראדי: אני אישית מתמודד עם ילד אלרגי.

עמוס קראדי: לא מולטי, אבל אלרגי, וזה לא קל.

עמוס קראדי: שתי עמותות שאני מכיר את חלקן באופן אישי עושות לא מעט.

עמוס קראדי: אני קצת אולי רוצה, לא הייתי אומר אצבע מאשימה, אבל רוצה קצת לחדד את הדברים.

עמוס קראדי: חלק מהעמותות פה או לא פה, חלק מהעמותות בכלל הכינו את הקרקע לסוג של החלטת משרד הבריאות, משרד החינוך לעשות את המושג הזה - - -

נעמה קציר שמואלי: יש רק שתי עמותות.

נעמה קציר שמואלי: אתה אומר חלק מהעמותות, אז אפשר שתגיד מי ואז נוכל להגיב.

עמוס קראדי: את מפרצת לדבריי.

עמוס קראדי: הכינו את הקרקע להורדה של הסייעות האישיות ובעצם להכין את הקרקע לסייעות סביבתיות, כשאנחנו איפשהו עוד לא התחלנו את המשא ומתן, עוד לא פנו אלינו, ההורים, בנושא הזה, וזה קצת מרגיז.

עמוס קראדי: אני אבא לילד אלרגי ברמה מסכנת חיים.

עמוס קראדי: אצלי המלחמה היא יום-יומית.

עמוס קראדי: עירית יכולה להגיד לכם שבתחילת דרכי אני הייתי עם SMS יותר מאשתי.

עמוס קראדי: הייתי מתכתב עם עירית, ולהגיד לה, גברת, מה אני עושה?

עמוס קראדי: אין לי סייעת עכשיו.

עמוס קראדי: שולח את הילד?

עמוס קראדי: הילד שלי נעדר השנה, עוד לא סיימנו את השנה, כבר חמש פעמים.

עמוס קראדי: אין סייעת.

עמוס קראדי: כאשר בבוקר אין סייעת, אני לא מגיע.

עמוס קראדי: מה אני עושה?

עמוס קראדי: סבבה שאתם מדברים, סייעת סביבתית.

עמוס קראדי: פרקטיקה.

עמוס קראדי: אני צריך לשלוח את הילד לבית ספר.

יעקב מרגי: אשאל אותך שאלה.

יעקב מרגי: אם סביבת בית הספר של הבן שלך הייתה נקייה מאלרגנים - - -

עמוס קראדי: כבוד חבר הכנסת, אנחנו נגיע לזה.

עמוס קראדי: בוא נשאיר את זה לאחר כך.

עמוס קראדי: אני צריך פרקטיקה, אני צריך פתרונות.

עמוס קראדי: אין פתרונות.

עמוס קראדי: אין לי למי לפנות בעירייה.

עמוס קראדי: אני במקרה עובד עירייה, אז אני יכול להרים טלפון לזאת שאחראית על הסייעות ולהגיד לה, תקשיבי, מה קורה, הילד שלי נשאר בבית.

עמוס קראדי: אני עירבתי לא מעט את קצינת ביקור סדיר, גברת, הילד שלי לא הולך לבית ספר.

עמוס קראדי: אני צריך לערב אותה, להגיד לה, תקשיבי, אני עובר על החוק.

יעקב מרגי: לא עניין אותה, אל תדאג.

עמוס קראדי: פעם אחת זה עניין אותה.

עמוס קראדי: בפעם השנייה זה כבר הפסיק לעניין אותה.

עמוס קראדי: אני אומר לכם את האמת.

עמוס קראדי: הילד שלי לא הולך לבית הספר.

עמוס קראדי: אני עובר על החוק.

עמוס קראדי: חוק חינוך חובה חינם, זה מה שאתם אומרים.

עמוס קראדי: הילד שלי לא משתתף בחוגים.

עמוס קראדי: יש חוגים לבית ספר, משרד החינוך מממן, משרד החינוך נותן את המבנה, העירייה עצמה מעניקה את כל הלוגיסטיקה מאחור.

עמוס קראדי: הילד שלי לא.

עמוס קראדי: סליחה, עבירה על החוק.

עמוס קראדי: אפליה.

עמוס קראדי: ילד נכה, יש לו תעודת ילד נכה, הוא מופלה.

יעקב מרגי: הגברת מודעות.

עמוס קראדי: אנחנו נגיע גם לזה, כבוד היושב ראש.

יעקב מרגי: הדיון על הגברת מודעות.

יעקב מרגי: זה דיון נפרד.

עמוס קראדי: אנחנו נגיע גם למודעות.

עמוס קראדי: בסופו של דבר זה נושא של מודעות.

יעקב מרגי: אני רוצה להתגרות בך, כי אני רוצה להחזיר את הדיון.

יעקב מרגי: בסוף הדיון, לא יצויר, אני הולך עם משרד החינוך חד צדדית ומגבה אותם ואין סייעות, מה האלטרנטיבה שאתה כהורה מצפה?

עמוס קראדי: ילד נשאר בבית, ואני לא צוחק.

יעקב מרגי: שום אלטרנטיבה אחרת, רק סייעת.

יעקב מרגי: מה יהיה בכיתה ג'?

עמוס קראדי: נשאר בבית.

עמוס קראדי: אם לא ישבו איתנו ויגיעו איתנו להחלטות שיהיו מקובלות עלינו, שאנחנו נהיה שותפים בכל ההחלטות האלה ושאנחנו נגיע לעמק השווה, אנחנו - - - את הנושא הזה.

עמוס קראדי: אני חושב שהנושא גם של מודעות בבתי הספר, לא צריך להיות מודעות, צריך להיות הלכה למעשה.

עמוס קראדי: צריך חינוך.

עמוס קראדי: העמותה פה שאני במקרה מכיר אותה באופן אישי, צריך חינוך וצריך לבוא מכם ומגברת עירית ליבנה.

יעקב מרגי: עירית ליבנה זה משרד החינוך.

יעקב מרגי: זו לא היא.

יעקב מרגי: זה לא עסק פרטי.

עמוס קראדי: אני יודע, אבל כשכותבים פרוטוקול או חוזר מנכ"ל שאני קורא אותו ארבע וחמש פעמים במהלך השנה ולא מבין מה אני צריך להגיד לאותה סייעת או לאותה גננת, אז זה לא עובד.

עמוס קראדי: הדברים לא עובדים.

עמוס קראדי: אנחנו צריכים את הפרקטיקה בשטח, לעשות אותה.

עמוס קראדי: תודה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: גבירתי, בבקשה, ביקשת בעילום שם, נכון?

מ: גם אני הורה לילדה מולטי אלרגית.

מ: נתקלנו בהרבה מאוד קשיים, במלחמות ולמעשה השגנו פתרון לגן ונמצאים ברגע זה עם סימן שאלה גדול מאוד לגבי כיתה א', למרות שיש שיתוף פעולה אדיר מצד כל מי שאנחנו פוגשים.

יעקב מרגי: איפה את גרה, מותר לשאול?

מ: ירושלים.

מ: זו עוד נקודה.

מ: אנחנו חייבים לעבור דירה למעשה ופוחדים לעבור דירה כי גם אם יגידו לנו שהכול בסדר, אנחנו לא רוצים להיות במצב שעברנו דירה ואז פתאום יש תקלה ואין לנו שום היכרות עם אף אחד בעיר החדשה.

יעקב מרגי: בירושלים קשובים?

מ: כן.

מ: כרגע נראה שיש הקשבה.

מ: אני לא יודעת אם קיימים המנגנונים לאפשר לימוד בטיחותי בבית הספר הקיים.

מ: בהמשך לשאלתך לגבי מה עושים אם אין סייעות, ואצלנו זה לא רק סייעות אלא גם הרחקה, כי האלרגנים לרוב הם גם בהרחה, ברמת רגישות גבוהה מאוד.

מ: אני כבר חצי שנה בודקת אפשרויות לחינוך ביתי.

מ: אנחנו עשינו את זה למעשה בגן.

מ: זה עלה הון תועפות.

יעקב מרגי: לא אישרו לכם מהמדינה?

מ: לא היה צורך לבקש את זה.

מ: אני לא יודעת אם יש איזשהו מערך מסודר לחינוך ביתי.

מ: בכל מקרה, חינוך ביתי הוא לא מתאים.

יעקב מרגי: יש מצבים של חינוך ביתי גם אם זה לא אשפוז, במצבים חריגים.

מ: כן, אבל אני לא מדברת קדימה מדע.

יעקב מרגי: אמרתי, גם אם זה לא אשפוז.

מ: אני מדברת על אפשרות לתת לביתי, גם אם נמשיך עם מצב שיהיה מקובל בחברה, להחריג ילדים אלרגיים.

יעקב מרגי: משפט הכי חזק שאת רוצה לומר, מה משפט הסיכום?

מ: קודם כול שיהיה גם העלאת המודעות בקרב האדמיניסטרציה, כי נתקלנו במצבים שאומרים לנו, את מבקשת להוציא את הטחינה רק בגלל שאת אמריקאית ולא מבינה את החשיבות של הטחינה.

יעקב מרגי: מה עשית אחרי שאמרו לך דבר כזה?

מ: הייתי בהלם.

יעקב מרגי: והלכת הביתה פגועה.

מ: לא.

מ: אני אמרתי לה, תשמעי, אני לא אמריקאית, קודם כול, זה מבטא.

יעקב מרגי: בכוונה שאלתי אותך.

יעקב מרגי: אנחנו הישראלים, חלק, לא כולם, בולעים, נפגעים, הולכים הביתה.

יעקב מרגי: דבר כזה, לא הייתי אומר לה כלום.

יעקב מרגי: הייתי מחפש את הבוס שלה ומחנך את הבוס שלה קודם ואומר מה אני חושב עליו ועל העובדת שלו ועל הרגישות שלהם.

יעקב מרגי: גם אם את אמריקאית ואת לא אוהבת טחינה.

מ: ביתי לא יצאה מהארץ.

מ: לעולם היא לא יכולה לעלות על מטוס בגלל הריחות של הטחינה והריחות של החלב.

מ: אני רוצה להגיד שקודם כול בתור ישראלית, דווקא היא אלרגית לטחינה בגלל שהיא ישראלית, כי בארצות הברית לא מכירים את האלרגיה הזו.

מ: שנית, זה שאני אמריקאית, למרות שאני לא אמריקאית, זה אומר שאני מכירה תפריט נטול טחינה, כי לא אוכלים טחינה שם, אבל זה עניין צדדי.

יעקב מרגי: את רוצה עכשיו להתמודד גם בורות של פקידה?

מ: לא, לא.

יעקב מרגי: נו, אז תעזבי את זה.

מ: כן, אני רוצה להתמודד עם הבורות של הפקידה, כי נתקלנו בסייעת שלא האמינה עד שהיא ראתה את התגובה.

מ: נתקלנו במערכות שאנחנו היינו צריכים בעצמנו, כשאנחנו מתמודדים עם דברים אחרים רבים, אנחנו צריכים לחנך בעצמנו, ואני חושבת שזה מה שאמרו כולם בעצם, שאנחנו מתמודדים עם זה שהכול נופל עלינו.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: אני חושב שאת תרמת לנו לדיון.

יעקב מרגי: זה מדגיש את הקשיים של ההורים וההתמודדות של הילדים.

יעקב מרגי: בועז אחד העם.

בועז אחד העם: תודה רבה כבוד היושב ראש.

בועז אחד העם: רציתי לומר כמה דברים קצרים.

בועז אחד העם: אני רוצה לחזק את מה שרחלי אמרה, שיש פה בעצם שלושה מעגלים שצריך להתמודד איתם, ובלעדיהם, בלי השלושה זה לא יעבוד.

בועז אחד העם: אחד, זה הילדים, ההורים והצוות, זאת אומרת אנשי המקצוע.

בועז אחד העם: מה שקורה, שנוצר בעצם תהליך הפוך.

בועז אחד העם: נוצר מצב שהילדים אשמים כי להם יש את האלרגיה.

בועז אחד העם: נוצר מצב שההורים אשמים, כי כשאנחנו מבקשים מההורים האחרים לא להביא את האוכל, כשאנחנו מבקשים מהצוות החינוכי, אז אנחנו אשמים כי אנחנו יוצרים את הנטל, אז כל הזמן אנחנו יוצרים את הנטל עליהם, כי הילדים הם נטל וההורים שמבקשים הם נטל, ולכן אני חושב שהבעיה טמונה כאן.

בועז אחד העם: אפשר להאשים את משרד החינוך הרבה פעמים.

יעקב מרגי: אתה יודע, יש כאלה שניסו להחליף את העם ולא הצליחו.

דב חנין: הוא אומר שצריך להחליף את השלטון.

יעקב מרגי: זו האפשרות היחידה אם לא רוצים.

בועז אחד העם: יש לנו פה בארץ ניסיון טוב עם חלופות.

בועז אחד העם: מבחינתי למשל, ואני רוצה לקצר, לא להאריך, מערך הכשרות זו דוגמא אחת למערכת שמאפשרת מזונות חלופיים, מאפשרת תפיסה אחרת לגבי איך צריך להתייחס לאוכל.

בועז אחד העם: אנשים מתגייסים, מקבלים את המגבלות, מקבלים את החוקים, מקבלים את זה בשמחה ורואים בזה נכון.

יעקב מרגי: אני אומר לך, מכל הדיונים שעשיתי, אהבתי את האמירה הזו וזה דבר שיפיל אסימון אצל הרבה אנשים שצריכים לקבל החלטות.

יעקב מרגי: פעם ראשונה שאני שומע את זה, וזה נכון, אנחנו חיים את זה.

יעקב מרגי: לא כל אחד, מעניין אותו הכשרות והוא אפילו לפעמים נאלץ לשלם על זה, והחברה כולה.

יעקב מרגי: המשפט שאמרת זה המשפט שצריך להפיל את האסימון אצל כולם.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: יואב קריים.

יואב קריים: אני רוצה להגיד שתי נקודות קצרות.

יואב קריים: אחת, לגבי המצב המיידי של ההחלטה לקחת את הסייעות.

יואב קריים: יש כאן שערורייה.

יואב קריים: אני יושב על כיסא גלגלים.

יואב קריים: לא היה עולה לאף אחד בראש להגיד לי, תבוא בלי הכיסא גלגלים שלך לבית ספר.

יואב קריים: בשביל ילד שהוא ילד קטן והאלרגיה מסכנת את חייו, סייעת מיומנת היא כיסא גלגלים ואם המערכת רוצה לשנות את זה, היא קודם תייצר את הכיסא גלגלים החלופי ואז תיקח את מה שיש, והדבר הזה הוא קריטי.

יואב קריים: זה דבר אחד.

יואב קריים: דבר שני, אדוני דיבר על חצי הכוס המלאה.

יואב קריים: אם אני מחבר את הדיון הזה לדיון שיהיה לנו מייד אחרי שהדיון הזה יסתיים, אז אני רוצה לומר שמשרד החינוך בשיטתיות מרוקן את הכוס.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: מועצת התלמידים והנוער הארצית.

דניאל מזרחי: שלום, אני דניאל מזרחי ממועצת התלמידים והנוער הארצית.

יעקב מרגי: מאיפה בארץ?

דניאל מזרחי: חולון.

יעקב מרגי: שכבה?

דניאל מזרחי: י'.

דניאל מזרחי: תסלחו לי על ההתרגשות.

דניאל מזרחי: זה נושא שקצת קרוב לליבי.

דניאל מזרחי: אנחנו נתקלים לא פעם במקרים במערכת החינוך של תלמידים שנאלצים לוותר על פעילויות חינוכיות בגלל האלרגיה שלהם ובגלל שהמוסד החינוכי שהם נמצאים בו לא מתחייב לקחת עליהם אחריות מלאה.

דניאל מזרחי: הם מבקשים עזרה כדי לצאת לסיורים, כדי לצאת לטיולים וכדי לצאת לפעילויות האלה, ועזרה לקבל את נקודת התורפה שלהם.

דניאל מזרחי: סבתא שלי שהיא הבן אדם הכי קרוב אלי בעולם בערך, סובלת מסוכרת מגיל קטן, והיא סיפרה לי שההתמודדות שלה עם הסוכרת הייתה לא פשוטה כשהיא הייתה בבית הספר.

דניאל מזרחי: יום אחד שאלתי אותה איך היא התמודדה עם זה, והיא אמרה לי שלכל אחד מאיתנו יש נקודת תורפה ואם אנחנו נפעל כדי לקבל את נקודות התורפה אחד של השני, בין אם היא פיזית ובין אם לא, זה תהליך שייקח זמן אבל הוא ישתלם בסופו של דבר.

דניאל מזרחי: אני חושבת שזה דבר פסול שתלמיד שהוא אלרגי, בבית הספר, המקום שהוא אמור לשמש הבית השני שלנו, לא זוכה לאותו יחס כמו שאר החברים שלו לספסל הלימודים.

דניאל מזרחי: לפני שבועיים אנחנו יצאנו לטיול שנתי, השכבה שלי.

דניאל מזרחי: יש לנו מספר די גדול של תלמידים שהם אלרגיים ללקטוז ולשומשום ולבוטנים.

דניאל מזרחי: גם בית הספר וגם התלמידים התגייסו שלא לאכול בקרבתם את הדברים האלה או לא לקחת אותם לטיול השנתי כדי ליצור חברה שהיא יותר מכילה ובטוחה גם כלפיהם וגם כלפינו.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: לו יצויר שההורים והצוות לא היו קשובים.

יעקב מרגי: אספר לך סיפור אישי.

יעקב מרגי: אני חושב שככה צריכים להתנהג התלמידים.

יעקב מרגי: סיפור שהיה לי עם הבן שלי.

יעקב מרגי: היום הוא בי"ב.

יעקב מרגי: אני זוכר שזה היה בכיתה ח'.

יעקב מרגי: נקראתי על ידי המורה אם אני יכול לבוא לבית הספר.

יעקב מרגי: חשבתי עוד משהו.

יעקב מרגי: הוא אומר לי, שמע, אני חייב לספר לך.

יעקב מרגי: אני קורא לך כל הזמן אבל פה אני רוצה לספר לך.

יעקב מרגי: יש ילד מהכיתה של הבן, הוא נראה מיליון דולר.

יעקב מרגי: מושלם.

יעקב מרגי: באמת לפי כל פרמטר, אבל מה לעשות שיש לו מגבלה שהיא לא נראית לעין והתלמידים לעגו לו ולא אפשרו לו לשחק במשחק כדורגל.

יעקב מרגי: הבן שלי נכנס, ואי אפשר להתעסק איתו כי היום הוא ב-1.90 ומשהו.

יעקב מרגי: בכיתה ח' הוא לא היה פחות הרבה.

יעקב מרגי: נכנס למגרש ואמר, אם הוא לא משחק, אף אחד לא משחק.

יעקב מרגי: זה מה שאני מצפה וזה דברי הפתיחה שלי כלפי דוגמא אישית.

יעקב מרגי: זה מה שאני מצפה גם מבתי ספר, מתלמידים, ממועצות תלמידים.

יעקב מרגי: אם ישמעו על תלמידה או תלמיד שנאלץ לא לצאת לטיול, לחוג, לפעילות, להתלכד כולם, אם זה לא אובייקטיבי וזה לא דבר שאין ברירה, אין ברירה, משביתים את הפעילות הזו.

יעקב מרגי: פעם, פעמיים, שלוש זה יותר טוב מכל הסברה אחרת.

יעקב מרגי: דוגמא חינוכית שתתחיל מלמטה.

יעקב מרגי: דנית ברביבאי.

דנית ברביבאי: שלום לכולם, שלום אדוני יושב ראש הוועדה.

דנית ברביבאי: אני אנסה לקצר.

דנית ברביבאי: אני נציגת ההורים מכלל פורום ועדי ההורים היישוביים.

דנית ברביבאי: אנו, ההורים, מאוד מודאגים מהמגמה של ההתנערות מאחריות לבריאות התלמידים, של משרדי הממשלה, כאשר אנו ההורים לתלמידים נמצאים בעל כורחנו בעיצומו של מאבק בין המשרדים הממשלתיים לארגונים השונים על דבר אלמנטרי יותר, שזה לשמור על חייהם ובריאותם של ילדנו.

דנית ברביבאי: מאז בוטל תפקיד אחיות בית הספר, מוסדות החינוך בישראל מתקשים לתת מענה לתלמידים עם בעיות רפואיות.

דנית ברביבאי: בעבר הוקצו סייעות רפואיות להשגחה, ליווי וטיפול בתלמידים האלו, אך לאחרונה נודע לנו כי משרד הבריאות פרסם המלצה המבטלת לחלוטין את הקצאת הסייעות הרפואיות.

דנית ברביבאי: יודגש כי חרף בקשותינו, טרם הומצאה לנו לעיון המלצה זו.

דנית ברביבאי: על פי המענה שקיבלנו, המשרדים גורסים שעל בתי הספר להיערך בעצמם לטיפול במצבים רפואיים אלו.

דנית ברביבאי: המצב כיום הינו כי בתי ספר אינם מקיימים סביבה סטרילית.

דנית ברביבאי: יתרה מכך, הם מהווים סיכון חיים לתלמידים הלומדים בו.

דנית ברביבאי: חוזר המנכ"ל שהיה אמור להיות נר לרגליהם של מוסדות החינוך בכל הקשור למוכנות והיערכות למען ביטחונם של הילדים האלרגיים, מופר פעמים רבות.

דנית ברביבאי: אנו למדים כי מוסדות החינוך כיום רחוקים שנות אור מהמלצות חוזר המנכ"ל.

דנית ברביבאי: לא די בזה, אנו מקבלים דיווחים מבתי הספר כי הצוות החינוכי אשר מפר את חוזר המנכ"ל, מקבל תמיכה של פיקוח משרד החינוך והממונה על הבריאות, בניגוד חמור לחוזר המנכ"ל שנכתב על ידם.

דנית ברביבאי: בעבר התקיימו מחקרים בנושא, דיונים בכנסת, שולחנות עגולים שבהם מגוון המשרדים היו שותפים והייתה הסכמה כוללת שצריך לבחון פתרון הוליסטי שייתן מענה מרבי לתלמידים האלרגיים.

דנית ברביבאי: פתרון הסייעת הרפואית לתלמידים הינו פתרון חלקי בלבד.

דנית ברביבאי: על מנת לתת מענה ממוקד בשעת הצורך, שבו התלמידים נמצאים בסכנת חיים ועד להנגשת מוסדות החינוך, לרבות מודעות מלאה של כל הצוות למניעת מצבים מסכני חיים, ובמקרה הצורך הטיפול הראשוני, מיידי והזעקת ניידת טיפול נמרץ.

דנית ברביבאי: אנו, פורום ועדי ההורים היישוביים מעוניינים לקדם שינוי תפיסתי במוסדות החינוך, שיכלול מענה רפואי למניעת הטיפול בבעיות רפואיות אקוטיות המתרחשות במרחבים החינוכיים ולשם כך נדרוש להלן: שינוי תפיסתי של הצוות החינוכי להנגשת מוסדות החינוך לכל התלמידים, מודעות למגוון הרגישויות, אכיפה ללא פשרות של חוזר המנכ"ל, לרבות מנהלי בתי הספר, פיקוח והממונים על תחום הבריאות, טיפול עזרה ראשונה דחוף ומיידי, קידום בריאות התלמידים ואת בריאותם של קהילת התלמידים בסביבת הלמידה, בחברת בית הספר ובמשפחה, איתור תלמידים עם בעיות רפואיות ולהפנותם מוקדם ככל האפשר להמשך בירור הטיפול, מתן יעוץ והדרכה לתלמידים, הצוות החינוכי וההורים בנושאי בריאות ספציפיים.

דנית ברביבאי: אנחנו, ההורים, ננסה לסייע ולשתף פעולה עם ההדרכה של ילדנו וחברנו ההורים על מנת למנוע את חשיפת הילדים לאלרגיות מסכני חיים.

יעקב מרגי: הסיכום עולה על כל הנאום, בלי לפגוע בכל הנאום.

יעקב מרגי: כל הכבוד.

יעקב מרגי: זה מה שרציתי לשמוע.

יעקב מרגי: עמדת הארגון ההורים הארצי, שהם ישתפו פעולה ויובילו.

יעקב מרגי: אז תירוץ אחד למשרד, נגמר, שההורים לא מסכימים.

יעקב מרגי: עכשיו בואו נראה, שיטת הלמינציה לפתרון.

דנית ברביבאי: אנחנו פה לתת יד לכולם ולעשות יחד.

יעקב מרגי: אוקי.

יעקב מרגי: ישראל אליסף, דקה יש לך.

ישראל אליסף: אני ישראל אליסף, לשעבר יושב ראש ועד הגנים הארצי ובחמש שנים האחרונות ניהלתי את תחום הגנים בוועד ההורים של ירושלים.

ישראל אליסף: דבר ראשון אני רוצה להגיד משהו שנורא מצער לראות פה.

ישראל אליסף: אמנם היה דיון בשבוע שעבר, אבל סוף סוף הגיע חבר כנסת אחד לבד, היושב ראש, אבל הייתי מצפה לראות יותר.

ישראל אליסף: כמי שייצג הורים גם לילדים עם אלרגיות וגם כאלו שפחדו שבגן שלהם או בבית ספר יהיה ילד עם אלרגיה מסכנת חיים, וזה באמת מפחיד, אני רוצה לומר שלא יתכן ששוב המערכת הממשלתית מנסה להסיר אחריות.

ישראל אליסף: ראינו רק לפני שבועיים מה קרה כשמערכת ממשלתית ניסתה להסיר אחריות.

יעקב מרגי: מה אתה קורא למשרד החינוך?

ישראל אליסף: משרד החינוך רוצה לבטל את הסייעות הרפואיות ולהטיל את האחריות לפתחם של ההורים, שהם יהיו אחראים לא לשלוח אוכל עם אלרגנים, ולצוות החינוכי שיהיה אחראי להיות שוטר על ההורים וגם להשגיח ובמקרה של צורך לטפל.

ישראל אליסף: זה חסר היגיון.

ישראל אליסף: דבר ראשון, צריך להשקיע משמעותית, ואני אומר את זה לא רק למשרד החינוך, אני אומר את זה לממשלה בכלל, להשקיע במחקר להפחתת ומניעת אלרגיות.

ישראל אליסף: זה דבר ראשון שצריך לעשות.

ישראל אליסף: דבר שני, לקיחת אחריות של המשרד על הנושא, בהסברה ובהדרכה של צוותי חינוך.

ישראל אליסף: אמרה את זה מקודם.

ישראל אליסף: למה עמותות?

ישראל אליסף: איפה האחריות הממשלתית?

ישראל אליסף: משרד החינוך, יש לו הדרכות של מורים.

ישראל אליסף: יש לו שעות הדרכה.

ישראל אליסף: שידאג להדרכות של צוותי החינוך.

ישראל אליסף: בכיתה בה יש ילד עם אלרגיה מסכנת חיים במגע או בהרחה, שתהיה הזנה משותפת.

ישראל אליסף: אל תפילו את זה על ההורים.

ישראל אליסף: תממנו הזנה משותפת ללא אלרגנים.

ישראל אליסף: אתם תשלמו את המורה שעושה את זה ואתם גם תבטחו את זה.

ישראל אליסף: הכשרה, דיברו על זה שצריך להכשיר את הסייעות הרפואיות.

יעקב מרגי: אני עוד רוצה לשמוע את משרד החינוך.

יעקב מרגי: כולנו רוצים לשמוע את משרד החינוך ויש לי דיון אחר, אז זריז.

ישראל אליסף: הכשרה של הסייעות הרפואיות בקורס מקצועי.

ישראל אליסף: ביטוח תאונות אישיות, דיברנו על זה, של פגיעה כתוצאה מלקות.

ישראל אליסף: אני אגיד משהו שלא דיברו ואני דיברתי איתך על זה בקצרה לפני כמה חודשים.

ישראל אליסף: לא פיתחנו את זה.

ישראל אליסף: אני לפני כמה חודשים את הרעיון שלך קידמתי.

ישראל אליסף: הלכתי לשר הבריאות עם עוד גוף ואמרתי לו, תשמע, יש במערכת כוח אדם של משגיחי הכשרות.

ישראל אליסף: הם קיימים.

ישראל אליסף: אנחנו בכל הנושא של צהרונים במוסדות החינוך, בכל הנושא של הזנה במוסדות החינוך, חסר לנו אנשים שיעשו פיקוח של בטיחות במזון, לא תזונאים שיגידו איזה מזון, אלא בטיחות במזון, שילכו לקייטרינגים ויבדקו.

ישראל אליסף: אמרתי להם, בואו ניקח את משגיחי הכשרות, הם כבר נמצאים שם.

ישראל אליסף: זה כוח אדם קיים.

ישראל אליסף: בואו ניקח אותם, נעביר אותם קורס ייעודי של משרד הבריאות, פלומבה אמיתית של משרד הבריאות שיכשיר אותם לעשות את העבודה, ואנחנו משתמשים בכוח אדם קיים ושיעשו את העבודה של ההשגחה של הבטיחות במזון.

ישראל אליסף: אני לא רוצה להגיד לך מה הייתה התשובה שלו.

ישראל אליסף: עדיף שאני לא אגיד את זה בפורום הזה, אבל התשובה בסופו של דבר הייתה לא, חבל, אבל בהחלט זה היה רעיון לעשות את זה, בטח ובטח לתחום האלרגיות.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: חבר הכנסת דב חנין ולאחר מכן אבי מרכוס.

יעקב מרגי: בבקשה.

דב חנין: תודה אדוני היושב ראש.

דב חנין: אני מתנצל בפניכם שהגעתי באיחור לדיון החשוב הזה.

דב חנין: פשוט הצעת חוק שלי נידונה בוועדת הכספים.

דב חנין: הדיון הזה מאוד חשוב.

דב חנין: מהדברים שאני שמעתי מנציגי ההורים, אתם צודקים לגמרי.

דב חנין: הבעיה הזו היא בעיה שעלולה להיות בעיה של חיים ומוות, לא פחות מזה.

דב חנין: אנחנו עוסקים פה באמת בשאלות של בטיחות ברמה הכי מובהקת של המילה בטיחות.

דב חנין: אני גם מסכים עם הדגש שהושם כאן לא רק על הבטיחותית הבריאותית, הפיזית, אלא גם על כל ההיבטים הנפשיים שמסביב לזה.

דב חנין: כאב לי מאוד לשמוע פה את אחד ההורים שמרגיש, ואני מבין את ההרגשה הזו אבל היא פשוט מקוממת אותי, שאתם ההורים מרגישים שעליכם מגלגלים את האחריות וגם האשמה עליכם ועל הילדים שלכם.

דב חנין: זה פשוט מביש המצב הזה.

דב חנין: הכתובת צריכה להיות מאוד ברורה.

דב חנין: יש מערכת חינוך ואחראי עליה משרד החינוך.

דב חנין: משרד החינוך מוציא את כל המעטפת הרפואית מבתי הספר.

דב חנין: אחיות בתי הספר נעלמו.

דב חנין: פעם היו אחיות שאפשר היה לגשת אליהן בכל הבעיות, לא רק בבעיות כאלה.

דב חנין: עכשיו מוציאים גם את הסייעות.

דב חנין: זה לא יתכן.

דב חנין: אנחנו שולחים את הילדים שלנו למערכת הציבורית ואנחנו צריכים להיות זכאים לקבל את ההגנה המוחלטת, המיטבית, בדיוק כמו בבית.

דב חנין: אנחנו מכוח החוק שולחים את הילדים שלנו לבתי הספר, ולכן אדוני היושב ראש, לסיכום, אני מציע שהוועדה תפנה לשר החינוך, תביע את דאגתה הגדולה, את חרדתה מול מצב הדברים שקיים היום ומול הסכנה להתדרדרות נוספת, תדרוש ממשרד החינוך, א', להבטיח שמערך הסייעות יישאר באופן מלא.

דב חנין: אני שמעתי על כל הפתרונות האחרים שהם מציעים.

דב חנין: עד שכל הפתרונות האלה לא יעבדו בשטח, אל תקלקלו משהו טוב שעובד.

דב חנין: במקביל לזה, לקרוא למשרד החינוך להחזיר את מערך האחיות שיוכלו בכלל ללוות את הילדים שלנו בבתי הספר.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: אבי מרכוס.

אבי מרכוס: אבי מרכוס, פרמדיק ראשי באיחוד הצלה.

אבי מרכוס: מדברים פה רבות על הנושא של אלרגיה בהיבט של ילדים שיודעים שהם אלרגיים, אבל צריך גם לזכור שיש את האלרגיה שהיא פעם ראשונה על מישהו שהוא לא יודע שהוא אלרגי, ופה נכנס העניין האם המורה - - -

יעקב מרגי: זה נכון לכל המחלות.

יעקב מרגי: המחלה הכי מסוכנת זה שהחולה לא יודע שהוא חולה.

אבי מרכוס: אבל אלרגיה יכולה להרוג בעניין של שניות ודקות.

אבי מרכוס: אני רוצה לקחת נקודת הסתכלות קצת שונה לעניין גם בהיבט של המודעות.

אבי מרכוס: איחוד הצלה הוא גוף שממומן מתרומות.

אבי מרכוס: אני לא יודע אם אתם יודעים, עלות של מזרק אפיפן בחוץ למי שלא אלרגי היא 300 שקלים וזה מה שאנחנו באיחוד הצלה משלמים למזרק.

אבי מרכוס: יש לנו 5,000 מתנדבים, חובשים, פרמדיקים ורופאים וידנו קצרה מלהושיע ולתת להם מזרקים ליד.

יעקב מרגי: בערכות יש אפיפן?

אבי מרכוס: לא.

אבי מרכוס: יש לנו כ-400 ערכות שפג תוקפן, אגב, שיש פה גם איזשהו עניין שאין בכלל מזרקים בתוקף בשוק.

אבי מרכוס: זה עוד משהו שצריך להעלות.

יעקב מרגי: אני בכלל כופר ב"פג תוקפו" בצורה קיצונית.

יעקב מרגי: עכשיו קיבלתי חיזוק ממשרד הבריאות.

אבי מרכוס: אדרבא ואדרבא.

אבי מרכוס: אנחנו עכשיו מסתובבים כולנו עם מזרקים פגי תוקף כאשר ההוראה היא, יש יצרן אחד שמביא לארץ ואנחנו עכשיו צריכים לחכות שהוא ייתן לנו עוד אספקה של מזרקים עוד כמה חודשים כדי שנוכל לתת לחובשים שלנו, אז דבר ראשון, העלות הגבוהה לאיחוד הצלה שהוא גוף ממומן מתרומות, צריך לחשוב על להוריד את העלות, כמו שזה עולה לבן אדם שהוא אלרגי, 30 שקלים.

יעקב מרגי: אתה בוודאות אומר שיש ספק יחיד?

אבי מרכוס: יש ספק יחיד בארץ.

אבי מרכוס: היבט שני, מה שאנחנו משתדלים מאוד לעשות באיחוד הצלה, כל מקרה של אלרגיה שאנחנו מטפלים בו, אנחנו מוציאים דוברויות במיוחד במגזרים החרדי והערבי שפחות מסתובבים במדיה החברתית, על הסכנות כדי שהמודעות תעלה, מה צריך לעשות ואיך צריך לעשות.

אבי מרכוס: תודה רבה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: איתמר, מד"א.

איתמר אברמוביץ: שלום לכולם, אדוני היושב ראש, אני אעשה את זה קצר, אני מבטיח.

איתמר אברמוביץ: תודה על המילים החמות, כי אנחנו באמת בחודשים האחרונים ובכלל עושים פעילויות הסברה גדולות כדי לשנות תפיסה.

איתמר אברמוביץ: אלרגיה אפשר למנוע וזה מוות מיותר, אבל זה אמרו רבים ואני לא רוצה לחזור על הדברים, אבל אני כן חייב להודות לעמותות שעוזרות לנו ומכוונות אותנו ולמשרד הבריאות, למשרד החינוך ולמשרד הרווחה שלא כאן.

איתמר אברמוביץ: יש לנו פרויקטים טובים איתם.

יעקב מרגי: אם אני אבקש מכם נתון, מידע, אם יש לכם את המידע, אם אספתם אותו, כמה מקרים של פינוי תלמידים ממוסדות חינוך לחדרי מיון בעקבות אלרגיה, תוכלו לתת לי את הנתון?

איתמר אברמוביץ: יש לי את הנתון, אין לי אותו בעל פה.

יעקב מרגי: אני אבקש לקבל אותו, כי לפי זה אני אדע גם איך להתנהג מול המשרדים.

איתמר אברמוביץ: יש לנו את כל הנתונים.

איתמר אברמוביץ: אני אשלח לך היום.

איתמר אברמוביץ: יש שתי אפליקציות למגן דוד אדום.

איתמר אברמוביץ: אני רוצה לנצל את הבמה הזאת כדי לשווק אותן.

איתמר אברמוביץ: אנחנו לא מרוויחים מהן כסף.

איתמר אברמוביץ: האפליקציה הראשונה זו אפליקציה חברתית, וכמו שהמתנדבים שלנו מוזנקים מיום העבודה שלהם או מהחיים הפרטיים שלהם ויוצאים להציל חיים, את אותו דבר יישמנו עם נאמני אפיפן, והרעיון זה לקחת אתכם, את ההורים, את הילדים שנושאים אפיפן ומכירים את מצבי האלרגיה מסכני החיים, בואו תעזרו לנו, תתחברו אלינו לאפליקציה ואתם תוזנקו על ידי מגן דוד אדום במקרה שיש אלרגיה חמורה בסביבתכם, אתם תוכלו להיות אלה שמגיעים ראשונים, יודעים איך להזריק את האפיפן.

יעקב מרגי: אני אשאל אותך שאלה.

יעקב מרגי: למה שהילד הנושא אפיפן - - -

איתמר אברמוביץ: לא הילד, ההורה, מעל גיל 18.

יעקב מרגי: או ההורה יסכים כשהמורה לא מסכים?

איתמר אברמוביץ: כי הם מכירים את זה, הם יודעים כמה זה מסוכן, והם, אכפת להם יותר.

יעקב מרגי: איפה הדוגמא האישית?

איתמר אברמוביץ: א', אנחנו רוצים לנצל את הבמה הזאת ולקרוא לכם להצטרף אלינו למיזם החברתי הזה.

איתמר אברמוביץ: הדבר השני זו אפליקציית "מד"א שלי" שהיא אפליקציה שאפשר לעשות איתה שיחת וידאו לאוכלוסייה שלא כל כך מכירה אלרגיות.

איתמר אברמוביץ: יש לנו כמה שיחות וידאו של תגובות אלרגיות שהתקבלו אצלנו ובשניות בודדות הפרמדיק או החובש שעונה אצלנו במוקד רואה שזו אלרגיה מסכנת חיים, מנחה אותם, אדם שלא השתמש אף פעם באפיפן או השתמש פעם אחת, איך להשתמש, וזה מציל חיים.

יעקב מרגי: שוב, תודה.

יעקב מרגי: רויטל.

רויטל לן כהן: לא אחזור על מה שאמרו.

רויטל לן כהן: אני כן אגיד, מאחר ואנחנו מדברים על הנושא של מודעות, אני חושבת שאחד הגורמים שמאוד מקשים על ההתנהלות זה שאר ההורים במערכת, אז אם אנחנו מדברים על מודעות, אני חושבת שמשרד החינוך צריך לקחת אחריות ברורה גם מול ההורים של כלל התלמידים בישראל באמירות ברורות של מה מותר ומה אסור.

רויטל לן כהן: ערבות הדדית זו לא מילה גסה והאחריות בהחלט צריכה להגיע מלמעלה.

רויטל לן כהן: אני חושבת שמשרד החינוך צריך לקחת אחריות על ההפסד של השעות האקדמיות של חלק מהתלמידים שלא מגיעים לבית ספר, בין אם כי מסיבות כאלה ואחרות הם לא יכולים להגיע, אין סייעת או יש שבועות ויש חלב, למרות שזה לא חג החלב אלא חג הפירות והירקות, חג מתן תורה - - -

יעקב מרגי: מה שטוב אצל היהודים, לא צריך סיבות בשביל לחגוג.

רויטל לן כהן: זה בסדר גמור.

יעקב מרגי: העמיסו על החג הזה עוד הרבה דברים.

רויטל לן כהן: בשביל היהודים גם אין סיבות בשביל לצום.

רויטל לן כהן: יש לנו מלא גם מאלה.

יעקב מרגי: נכון.

רויטל לן כהן: אז עדיף היה לצום בשבועות מלהכניס חלב.

רויטל לן כהן: אני מבקשת שמשרד החינוך ייקח אחריות מעבר לדיבור של הסייעות הכלליות האלה שמדברים עליהן ושכמו שאמרו לפניי, אין סנקציות להפרה של העניין הזה, שכל מה שקורה בתוך משרד החינוך, צריך לקחת בחשבון שיש ילדים שגם אם יהיו שם סייעות סביבתיות, עדיין יזדקקו גם אחרי כיתה ג', גם בי"ב יזקקו לסיוע.

רויטל לן כהן: זה הילדים עם המולטי אלרגיות, הילדים שרגישים במגע ובהרחה.

רויטל לן כהן: זה לא קשור ליכולת שלהם לשמור על עצמם.

רויטל לן כהן: אני מזכירה שגם חייל בצה"ל, מישהו שאנחנו מפקידים בידיו נשק, מת נדמה לי לפני שנה מהתקף אלרגיה.

רויטל לן כהן: אנחנו מדברים על אנשים שלא יכולים להגן על עצמם בזמן אמת, כי כשמישהו מקבל שוק אנפילקטי הוא לא יכול להזריק לעצמו.

רויטל לן כהן: עוד שני דברים קטנים.

רויטל לן כהן: אני מבקשת מוועדת הכנסת לקחת מחדש את הנושא של פוליסת הביטוח שהחריגה את הילדים שלנו, ואתה הבטחת לנו פה שלא יחריגו אותם, והם מחריגים אותם.

יעקב מרגי: כמה את יכולה לומר דברים לא בדיוק מדויקים פעם אחר פעם?

יעקב מרגי: זה לא עושה את זה אמת.

רויטל לן כהן: או שיתקנו את הפוליסה.

יעקב מרגי: הילדים האלרגים מבוטחים ובתאונות אישיות.

רויטל לן כהן: לא.

יעקב מרגי: סליחה, בתאונות אישיות כמו כל ילד, בהחרגה לאלרגיה.

יעקב מרגי: תאונה שלא קרתה בגלל.

רויטל לן כהן: צריך לקחת אחריות, ואם זה לא דרך הפוליסה, שהם ישלמו את מד"א.

רויטל לן כהן: הילד היה שם, הוא היה בידיים שלהם.

רויטל לן כהן: הוא קיבל התקף אלרגיה, שייקחו אחריות.

רויטל לן כהן: עוד דבר אחד אחרון, חיזוק המערכת הציבורית היא לא דרך החלשתה ולא דרך צמצום המשאבים שצריך לתת לילדים - - -

יעקב מרגי: רויטל, תודה.

יעקב מרגי: אני אתן אחרי התייחסות של משרד החינוך, אתן התייחסות למועצה לשלום הילד ולנציג של ארגון המורים, כי הזכרתי והתייחסתי אליהם ואני אתן להם את רשות הדיבור.

יעקב מרגי: עירית, תראי, זה דיון על הגברת המודעות.

יעקב מרגי: תתייחסי אליו, אבל אני כן רוצה אמירה ברורה לגבי ההחלטה, איך נולדה, אם היא בכלל החלטה, זה הולך להיות מיושם ב-1 בספטמבר, מי לוקח אחריות, מה האלטרנטיבות.

יעקב מרגי: בבקשה, גבירתי.

עירית ליבנה: קודם כול אני אדבר כן באופן כללי.

עירית ליבנה: אנחנו מדברים על הגברת המודעות וכן אנחנו חושבים, אני אומרת בשם המשרד, לא בשם עירית ליבנה, על הנושא, על הצורך של הגברת המודעות בכלל בחברה הישראלית, כי הקשיים הם הרבה מעבר למה שיש - - -

יעקב מרגי: למה אתם לא מעבירים, אתם בהצעת חוק ממשלתית או הנחיה גורפת של סביבה נקייה מאלרגנים?

יעקב מרגי: למה צריך את החקיקה?

עירית ליבנה: אני אקח את זה לתשומת ליבי.

עירית ליבנה: אני אעלה את זה במשרד.

יעקב מרגי: אני אגרום להתייחסות בוועדת שרים הקרובה ואז נראה את התגובה שלכם, מה תהיה.

עירית ליבנה: בסדר.

עירית ליבנה: קודם כול, לא התקבלה עוד החלטה.

עירית ליבנה: אנחנו במשא ומתן עם כל הגורמים הרלוונטיים.

עירית ליבנה: קיבלנו הנחיה ממשרד הבריאות.

עירית ליבנה: אנחנו בודקים עם השלטון המקומי, עם הסתדרות המורים.

עירית ליבנה: נקבעו פגישות.

עירית ליבנה: המנכ"ל מוביל את זה ואז יוחלט.

יעקב מרגי: אז קודם כול קיבלנו צפירת הרגעה, עוד לא התקבלה החלטה.

עירית ליבנה: לא התקבלה החלטה.

עירית ליבנה: הנושא בדיונים עם הגורמים הרלוונטיים של המשרד.

יעקב מרגי: מבחינתי לא התקבלה החלטה.

יעקב מרגי: אני לוקח את זה כאמירה של משרד החינוך, לפרוטוקול ולדיוני הוועדה, ויו"ר הוועדה לקח לתשומת ליבו שלא התקבלה החלטה.

עירית ליבנה: בדיון.

יעקב מרגי: לשכה משפטית רוצה להוסיף משהו?

קריאה: לא.

יעקב מרגי: אין לך מה להוסיף.

יעקב מרגי: תודה רבה.

יעקב מרגי: המועצה לשלום הילד.

יעקב מרגי: באתי בטענות, שומו שמיים, אז בואי תגידי.

רחלי הכהן: לא, לא, לא, אני רוצה קודם כול להביא דברים על דיוקם ולציין שאנחנו לא ארגון סטטוטורי.

רחלי הכהן: מעבר לזה שאלת למה אין נייר עמדה.

רחלי הכהן: יש נייר עמדה שחולק פה.

יעקב מרגי: לא התכוונתי סטטוטורי במובן הסטטוטורי.

יעקב מרגי: המועצה לשלום הילד הוקם.

יעקב מרגי: זה חוק.

רחלי הכהן: לא, זו עמותה ככל עמותה.

יעקב מרגי: למדתי עוד משהו היום.

רחלי הכהן: מעבר לכך שאלת למה אנחנו לא פועלים.

רחלי הכהן: שלחנו עשרות מכתבים שאתה מכותב גם לחלקם, נייר עדה שחולק - - -

יעקב מרגי: אז אני מחזיר אותך לחיק העמותות, לוקח את ההערה.

יעקב מרגי: ייחסתי לכם כבוד ובמה של גוף סטטוטורי, אבל אני לא מבין איך באמת אתם לא גוף סטטוטורי.

יעקב מרגי: אני באמת לא מבין, ובמיוחד כשביטלו את הנציבות לדורות הבאים, מה שהיה פעם בכנסת.

יעקב מרגי: אני חושב שצריך לקבע את זה כגוף סטטוטורי, לא בגלל שטעיתי.

יעקב מרגי: יש לכם מעמד, יש לכם אמירה.

יעקב מרגי: האמירה שלכם נתפסת וחבל שזה לא כך.

יעקב מרגי: הסתדרות המורים.

יעקב מרגי: אני לא חוזר בי ממילה שאחת שאמרתי, אבל עומדת לך הזכות להגיב.

מאיר אסרף: נציגים שלנו שמעו את הדברים ואני רציתי קודם כול להלין על כך שאנחנו לא כאחרוני הוועדים.

מאיר אסרף: לא שאני מטיל דופי גם בהתנהגות של הוועדים.

מאיר אסרף: הסתדרות המורים מייד הכריזה סכסוך עבודה ביום שנודע על הצעד הזה של ביטול הסייעות ואנחנו נמצאים בהידברות עם כל הארגונים שמייצגים ילדים אלרגיים כדי להבטיח את השילוב שלהם, כי השילוב הוא כן ערך חשוב שאנחנו מקדמים כפי שאדוני יודע.

יעקב מרגי: מה כבודו יכול לומר לי על יישום חוק האפיפן בבתי הספר?

מאיר אסרף: אין חוק אפיפן בבתי הספר.

יעקב מרגי: של יהודה גליק.

יעקב מרגי: מה העמדה שלכם?

מאיר אסרף: אנחנו מתנגדים להטלת אחריות על עובדי הוראה.

יעקב מרגי: שום אחריות.

יעקב מרגי: אתה מבין את הביקורת שלי?

מאיר אסרף: אני גם אגיד את זה למרות הביקורת.

מאיר אסרף: עובדי ההוראה הם לא אחיות בית ספר שמשרד האוצר ומשרד החינוך ומשרד הבריאות ביטלו, הם לא סייעות שמתכוונים לבטל.

מאיר אסרף: גם בפגישה שהתקיימה עם מנכ"ל משרד החינוך הוא הודיע שאין לו שום כוונה להטיל אחריות רפואית על עובדי הוראה.

מאיר אסרף: זה לא חלק מהמטלות הפדגוגיות שלהם.

מאיר אסרף: אם עובד הוראה מסוגל, יכול, רוצה לסייע, להושיט עזרה, אנחנו בטח לא נעמוד בדרכו, אבל להטיל אחריות כמעסיק על מישהו שהוא לא איש צוות רפואי, זה אנחנו לא נסכים, ואנחנו, שוב, עושים את זה בשיתוף מלא עם הארגונים ואני חושב שהצעד של ביטול סייעות, חד צדדי, שנעשה לא רק בלי לדבר איתנו, הארגונים שמייצגים את עובדי ההוראה, אלא גם בלי לדבר עם הארגונים שמייצגים את הילדים האלרגיים, הוא דבר שלא יעשה.

יעקב מרגי: היא הנותנת, זה מה שאמרתי.

יעקב מרגי: הביקורת חוזרת למשרד החינוך שעשה את הרפורמה, שיפר את שכר המורים לא רק על ערכים פדגוגים, גם על ערכים אחרים ולא ידע לדרוש גם דברים אחרים.

יעקב מרגי: אתה הבעת את עמדתך.

יעקב מרגי: תודה רבה.

יעקב מרגי: רבותיי, אני אומר את הסיכום ומנהלת הוועדה שעושה עבודת קודש יום-יום לצידי, תרשום אותו.

יעקב מרגי: בדרך כלל אני כותב את הסיכום תוך כדי, אבל הדברים ברורים ואני אומר אותם.

יעקב מרגי: רצית לומר משפט לפני הסיכום?

אודליה אלבו: כן, לחדד בבקשה כמה דברים, במיוחד להסתדרות המורים.

אודליה אלבו: אתם מחנכים את הילדים שלנו.

אודליה אלבו: האחריות מתה, החלמאות פרצה.

יעקב מרגי: את תגררי תגובה ואני לא אאפשר אותה.

יעקב מרגי: אל תיפני להסתדרות, תפני לפרוטוקול.

אודליה אלבו: אמרת, יושב הראש, שאנחנו נמצאים בשנת 2018, 70 שנה למדינת ישראל, אבל אנחנו עדיין מדינת העולם השלישי בכל מה שקשור לאלרגיות למזון.

אודליה אלבו: אגב, מספרים, שאלת כאן קצת על סטטיסטיקה.

אודליה אלבו: אני חושבת שעד היום משרד החינוך לא באמת יודע כמה ילדים אלרגיים יש לו, ומישהו קצת התבלבל כאן.

אודליה אלבו: כל הנושא, דיון, סייעות, שאנחנו מבינים אותו, זה כיפת ברזל של הילדים, אבל יש ילדים בכיתה ג' ואילך שהם זכאים גם הם למתן מענה רפואי ולכל הזכויות.

יעקב מרגי: אין להם סייעות.

אודליה אלבו: אנחנו כאן בשביל זה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: הוועדה מודה לכל מי שהשתתף בדיון.

יעקב מרגי: אני חושב שכל אחד ואחד תרם בחלקו לדיון.

יעקב מרגי: מודה גם לגברת דנינו על הסיפור האישי, וכמובן מאחלים שלא תדעו צער יותר.

יעקב מרגי: מודה לעמותה שנקראת העמותה הישראלית לאלרגיות למזון, על הצגת הנושא והטמעת הנושא במערכת, לעמותת יה"ל שעושה אף היא עבודת קודש בסוגיה הזו.

יעקב מרגי: הוועדה קוראת למשרד החינוך לאמץ את הצעת החוק שתעלה בוועדת שרים לחקיקה בשבוע הקרוב, אם לא השבוע, אז בשבוע הבא, שמדברת על סביבה נקייה מאלרגיה במוסדות חינוך, כולל גם התייחסות להגברת המודעות.

יעקב מרגי: הוועדה קוראת למשרד הבריאות להגיע להסדר עם מגן דוד אדום על פטור מתשלום על פינוי ילדים בהתקף אנפילקסיס, תוך שיפוי מגן דוד אדום או ארגוני הצלה אחרים אם הם עושים עבודה כזו.

יעקב מרגי: אני חושב שבסך הכול הכללי זו לא מעמסה תקציבית גדולה ומשרד החינוך, משרד הבריאות ומד"א יכולים להגיע להסדר בנושא הזה.

יעקב מרגי: זה מחריד, זה מקומם שילד בהתקף, שהטיפול היחיד, לית מאן דפליג שהוא יכול לקבל באותו רגע זה בחדר המיון, כי אם הפרמדיק או החובש, איש מד"א, יכול היה לטפל בו, היה מטפל בו.

יעקב מרגי: אני קורא לכל הארגונים לשלב ידיים, להגיע לנוסחה מאזנת איך מבטיחים את שלומם של הילדים האלרגיים הן בסביבה בטוחה, הן במענים לאלרגיות שלא ניתן לוותר.

יעקב מרגי: יש מקרים שלא יהיה ניתן לוותר על הסייעת, על המלווה.

יעקב מרגי: אנחנו מכירים זאת ולכן צריך לתת את הדעת, להגיע לאיזו נוסחה מוסכמת.

יעקב מרגי: אני חושב שהפתרון שהגענו אליו לאחר דיונים בשולחן העגול, של נאמני בריאות מקרב המורים, עם שיפוי על כיסוי ביטוחי, ייתן מענה אדיר.

יעקב מרגי: אני חושב שהגענו פשוט לאיזה מפתח כלשהו, לאיזו נוסחה כלשהי, כמובן הכול בהידברות, אבל לבוא ולהגיד לפני שמדברים, לא, לא, לא, אנחנו לא שם.

יעקב מרגי: מה לעשות, אם צריך, גם נחוקק.

יעקב מרגי: שוב, אני מודה לכולם.

יעקב מרגי: אני מקווה שניפגש בשנה הבאה ביום המודעות כבר כשאנחנו מצוידים בבתי ספר עם סביבה ידידותית לילדים האלרגיים, עם חוק שכבר חוקק, עם כל מה שאפשר ומודעות גבוהה בקרב ההורים, מורים וגם ילדים.

יעקב מרגי: תודה רבה, הישיבה נעולה.