ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 20, פרוטוקול מספר 648, 2018-06-18 11:46

יעקב מרגי: שלום לכולם, אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת, 18 ביוני 2018, ה' בתמוז תשע"ח.

יעקב מרגי: הנושא: סכנת סגירת בית הספר "שבח מופת" בתל אביב.

יעקב מרגי: נראה לי, הדיונים של היום הם כמו דיונים שהיינו בהם פעם.

יעקב מרגי: עודד פורר, יאמר לזכותו שהנושא הזה ישב על סדר היום כל הזמן ובאילוצים האלה, הנה, כן מגיעים להסדר, לא מגיעים להסדר.

יעקב מרגי: שר החינוך ביקש לחכות, אבל אני שומע שזה שוב עולה על הפרק.

יעקב מרגי: אתה רוצה עודד, כיוזם, או לתת מייד למנהל בית הספר?

עודד פורר: שמנהל בית הספר יתייחס.

יעקב מרגי: בבקשה.

מקס סיון: מקס סיון, מנהל "שבח מופת".

מקס סיון: סגירה זה כבר לא, למרות ששנים איימו על סגירת בית הספר.

מקס סיון: הסיבה הייתה לרוב בגלל שרוב תלמידי בית הספר אינם תושבי תל אביב ועיריית תל אביב לא רצתה את הנטל הזה עליה ולכן היא הציעה אותו לפני שמונה שנים לרשת עמל, ורשת עמל לקחה את הניהול שלו.

מקס סיון: הסגירה זה לא, כי בסופו של דבר הגענו לאיזשהו הסדר של בניית בית ספר חדש בתל כביר.

מקס סיון: כבר לפני חודש ימים התחילו שם לחפור יסודות ועד ספטמבר 2019 - - -

יעקב מרגי: תל כביר זה בתחום תל אביב?

מקס סיון: כן, שייך לעיריית תל אביב.

מקס סיון: עד 2019 יהיה שם בית ספר שאנחנו אמורים לעבור אליו, אבל זה לא יהיה בית ספר "שבח מופת".

מקס סיון: יהיה השם "שבח מופת", אבל זה לא יראה כמו בית ספר "שבח מופת".

יעקב מרגי: בוא אני אשאל שאלה קנטרנית לצורך הדיון.

יעקב מרגי: מה מיוחד ב"שבח מופת"?

יעקב מרגי: מה קרה שם?

יעקב מרגי: אולי אתה לא יודע כי עברת לתל אביב לפני כמה שנים, אבל בתי ספר נסגרים, מוחלף להם השם.

יעקב מרגי: התיכון שאני למדתי בו בבאר שבע, ארבע פעמים החליף את השם, את הרשת, את הבעלות.

יעקב מרגי: הכול השתנה.

יעקב מרגי: מה קרה?

יעקב מרגי: למה "שבח מופת" לא יורד מסדר היום?

מקס סיון: כי זאת פנינה שידעה לעשות, אני חושב, את הכי טוב שאפשר עם אוכלוסיית עולים.

מקס סיון: היא לקחה אוכלוסיית עולים, גרמה להם להיקלט בצורה מעולה במערכת החינוך בארץ, להוציא ממנה את הנבחרת של מדינת ישראל.

מקס סיון: רובם היום משולבים בהייטק, משולבים בעמדות מפתח במשק.

מקס סיון: אם תבדוק היום, תרים טלפון למפקד חיל הים, תגיד לו, מי החיילים שאתה רוצה ביחידות שלך במכטרוניקה?

מקס סיון: הוא יגיד לך, רק "שבח מופת" אני מעדיף.

מקס סיון: עובדה היא שרוב מי שמחזיק את המערכות בשייטת זה הילדים שלנו.

מקס סיון: תרים טלפון ליחידות הסייבר.

יעקב מרגי: השאלה, למה ב"שבח מופת" כן, במקום אחר לא?

מאיר כהן: מורים טובים, מנהל טוב והורים שהם משתפים פעולה עם בית הספר.

קריאה: ושיטת לימוד ייחודית.

יעקב מרגי: גבירתי, תודה.

יעקב מרגי: אני קודם כול מקדם בברכה את כל האורחים שלנו, ואני רואה קבוצה גם של אורחות.

יעקב מרגי: זו קבוצה ייחודית, מאורגנת?

קריאה: אמונה - - -

יעקב מרגי: באיזו עיר?

קריאה: מכל הארץ.

יעקב מרגי: ברוכות הבאות.

יעקב מרגי: רק למי שלא מכיר, קודם כל בלי קריאות ביניים.

יעקב מרגי: אני אתן לדבר לכל אחד.

יעקב מרגי: גם הפרוטוקול לא יודע מי אמר.

יעקב מרגי: זה לא נרשם.

יעקב מרגי: סבלנות, ניתן לכל מי שביקש, לכל מי שרוצה לדבר, שידבר.

יעקב מרגי: אני בכוונה שואל שאלות.

יעקב מרגי: את התשובות אני יודע, אבל כדי לייצר דינמיקה של דיון ושהדברים יאמרו וייכתבו, צריך לשאול גם שאלות.

יעקב מרגי: אני לא מחכה לתשובות.

יעקב מרגי: אני פניתי לשואל.

מאיר כהן: אני רוצה להתפרץ.

מאיר כהן: גבירתי, שיטות הוראה קמות, נופלות, משתנות.

מאיר כהן: זה לא מה שמשפיע.

מאיר כהן: במקום שיש צוות טוב של מורים ומנהל טוב או מנהלת טובה ונשמה יתרה למורים האלה, שם מצליחים.

מאיר כהן: לא משנה, אפשר לעשות את זה או בשינון או פרונטלי או כזה או אחר, לכן בראש ובראשונה זה הנשמה שיש בבית הספר.

מאיר כהן: זה מה שאני מאמין.

מקס סיון: תראה מה שקורה, הצוות מורכב בחלקו מצוות שהם עולים, חלקם ותיקים, חלקם חדשים יותר, והתלמידים ברובם הם מחבר העמים.

מקס סיון: השיטה שבה אנחנו קולטים אותם ודואגים להם, אני לא חושב שהיום יש בית ספר שיכול לעשות את מה שאנחנו עושים עם האוכלוסייה הזאת.

מקס סיון: ילד כזה שייכנס לבית ספר אחר, לא ימצה את הפוטנציאל שלו.

מקס סיון: מה שאנחנו יודעים זה לקחת את הילדים האלה ולהגיע איתם למיצוי פוטנציאל מלא, כך שבסופו של דבר - - -

יעקב מרגי: כמה תלמידים בכיתה?

מקס סיון: 36, 38.

יעקב מרגי: כמה כל בית הספר?

מקס סיון: 800 תלמידים.

יעקב מרגי: מאיזה יישובים?

מקס סיון: 33 ישובים בארץ.

מקס סיון: 30% מהם זה דרום תל אביב.

מקס סיון: 33 ישובים בארץ, מבאר שבע, חיפה, ירושלים.

יעקב מרגי: מגיעים ביום-יום?

מקס סיון: מגיעים וחוזרים כל יום.

מקס סיון: יש לי ילדים שאני יושב איתם ואני אומר להם, לא קשה לך לקום ב-5:00 בבוקר?

מקס סיון: אומר לי, אני מעדיף לקום ב-5:00 בבוקר ולהגיע לבית ספר הזה ולא ללכת לבית ספר שהייתי בו.

יהודית גידלי: בית הספר החדש, איפה יוקם?

מקס סיון: בתל כביר.

מקס סיון: איפה הבעיה שלנו?

מקס סיון: הבעיה היא שאוקי, יש לנו בית ספר חדש, וכולם עוזרים.

מקס סיון: תראה, עיריית תל אביב נתנה לי לתכנן את בית הספר מ-א' ועד ת'.

מקס סיון: אני עושה הכול.

מקס סיון: הם לא מתערבים לי.

מקס סיון: נותנים לי את מלוא הכסף.

יעקב מרגי: לכאורה, אז למה בתל כביר זה לא יצליח?

מקס סיון: אני אגיד לך איפה הבעיה.

מקס סיון: הבעיה היא שלימודי החוץ שלנו הם הבעייתיים.

מקס סיון: אנחנו מוגדרים בית ספר על-אזורי.

מקס סיון: אגב, הוועדה הזאת דנה כבר פעמיים בנושא הזה והחליטה כן ללכת לקראת בית הספר ולאפשר לו תלמידי חוץ, ועד היום זה לא נפתר.

מקס סיון: עכשיו תראה מה קורה.

מקס סיון: אישור לימודי חוץ, ילד מכיתה ז' עד ט' צריך לקבל מהעירייה שלו אישור לימודי חוץ, אחרת הוא לא יכול להירשם אצלי בבית הספר.

מקס סיון: במידה וקיבל אישור, אין בעיה, אבל רובם לא מקבלים אישור.

מקס סיון: מי מהם מקבל אישור?

מקס סיון: מקבל אישור ילד שרוצה ללמוד מדעים והוא לא מספיק חזק לכיתה המדעית ביישוב שלו, אז אומרים לו, לך.

מקס סיון: או ילד עם בעיות רגשיות או בעיות קשות של ביקור סדיר, אומרים לו, לך, אז כאלה אני מקבל, בודדים.

יעקב מרגי: גם איתם אתה מצליח?

מקס סיון: בטח, 100% בגרות שלוש שנים.

יעקב מרגי: זו התורה שאנחנו אומרים אותה לאורך כל היום.

יעקב מרגי: אני בכוונה שאלתי.

מקס סיון: זו לא הבעיה.

מקס סיון: תראה, בעשירון העליון בכיתות ח' יש מבחן מיצ"ב.

מקס סיון: אנחנו בעשירון העליון עם עולים חדשים.

מקס סיון: איך זה יכול להיות?

מקס סיון: אנחנו מתמודדים מול בתי ספר דוברי עברית ואנחנו עשר נקודות מעליהם.

מקס סיון: מה קורה עם לימודי החוץ?

מקס סיון: ילד יכול לערער למחוז.

מקס סיון: פה הבעיה שלנו, כי המחוז לא מוכן להתעמת עם ראשי הערים והוא מוכן להתעמת איתי, והמחוז אומר לי לא.

מקס סיון: היו לי ויכוחים קשים עם מפקחת המחוז, כי היא באה מפתח תקווה, ופתח תקווה, הייתה לי מלחמה קשה מאוד איתה, כי היא לא שחררה תלמידים, וכשהיא הגיעה למחוז, היה נקמה.

מקס סיון: היא אמרה לי, אני אמחק אתכם, אתם לא תישארו.

מקס סיון: לא במילים האלה, אבל הבנתי מדבריה ומסגנון הדיבור שלה שהיא לא תעביר לי שום תלמיד, וככה זה היה וסגרתי כיתה שלמה.

יעקב מרגי: אתה יודע איפה התהייה שלי?

יעקב מרגי: הרי משרד החינוך מכיר ביכולות של בית הספר, בדירוג שלו, במיקום שלו.

מקס סיון: מכיר.

יעקב מרגי: כשאנחנו מנהלים בתפיסה של משהו מערך שיווני, אני מכיר את הבעיות הפרוצדורליות והבירוקרטיות, אבל מדינה או גוף או משרד גם יכול להכיר בערך מסוים ואז הוא נותן לו החרגה מאותו מדד שוויוני.

יעקב מרגי: סדר צריך להיות.

יעקב מרגי: תאר לך שכל ילד היה רוצה.

יעקב מרגי: פה יש לנו איזה פורמט שהוא ייעודי, ויצא ככה.

יעקב מרגי: אני לא מאמין שלא קיבלת תלמידים שהם לא יוצאי חבר העמים.

מקס סיון: הכול.

יעקב מרגי: רובם ככולם של התלמידים.

מקס סיון: יש לי ילדים מדרום תל אביב.

טלי פלוסקוב: זה לא נכון להגדיר את זה כאילו שזה בית הספר - - -

יעקב מרגי: אני לא סיימתי כדי שתביני מה אני מתכוון.

יעקב מרגי: יצא ככה שרובו יוצאי חבר העמים.

יעקב מרגי: מידת ההצלחה שם היא פורצת כל מדד אחר ברחבי הארץ.

יעקב מרגי: משרד החינוך, אנחנו צריכים לקרוא לו.

יעקב מרגי: קודם כול אנחנו פותרים על הדרך בעיה אחרת שהצפת עכשיו, לתת לו איזה ערך סגולי, הגדרה ייעודית וייחודית כדי שלא תיכנסו לקטע הזה של אישור אגרות חוץ ומאבקים פנימיים בתוך מחוז, מחוץ למחוז.

יעקב מרגי: זו סוגיה אחרת.

יעקב מרגי: אני רוצה שתסביר לי למה אם המדינה יחד עם עיריית תל אביב בונים לך בית ספר חדש בתל כביר, זה לא יהיה אותו דבר?

מקס סיון: יש בעיה קשה של גישה למקום.

מקס סיון: אנחנו מקבלים תלמידים מכמה יישובים.

מקס סיון: קל להם מאוד להגיע לרחוב ההגנה, לרכבת, או לרחוב המסגר.

מקס סיון: הכניסה פנימה לתוך תל כביר מסבכת לנו את הנסיעות, מאריכה את זמן הנסיעה.

יעקב מרגי: ועוד בצפיפות והעומסים.

מאיר כהן: מקס, בהנחה שיכירו בבית ספר החדש הזה כבית ספר אזורי, זה יפתור את הבעיה?

מקס סיון: אנחנו היום על-אזורי.

מאיר כהן: אבל אני משער, במעבר לתל כביר - - -

מקס סיון: המעבר, אני רוצה שיפסיקו להפריע לי עם תלמידים שרוצים להגיע.

מאיר כהן: שימשיכו להכיר בך - - -

יעקב מרגי: אנחנו נקרא בסיכום למשרד החינוך.

מקס סיון: אני אומר, נתמודד עם המרחק, אבל אל תעצרו את השליחות הזו של לקחת את התלמידים האלה.

יעקב מרגי: עדיפות - - -

מקס סיון: אפילו לא עדיפות.

מקס סיון: אני אקלוט את כולם, אין לי בעיה.

מקס סיון: אל תעצרו לי תלמידים.

יעקב מרגי: למה נולד הצורך בכלל להעביר אתכם?

קריאה: שאלה טובה.

טלי פלוסקוב: למה לא לבנות להם בית ספר?

טלי פלוסקוב: למה להרוס משהו שקיים ומוצלח?

מקס סיון: יש אריתראים בדרום תל אביב ועיריית תל אביב החליטה שהיא לא רוצה להסיע אותם, היא רוצה משהו קרוב.

מקס סיון: אנחנו הכי קרוב וממילא יש מאבקים איתנו.

יעקב מרגי: חוץ מאותם 30% מדרום תל אביב, יש לכם דין של אורח.

מקס סיון: לא, לא, אנחנו מדברים עכשיו על האוכלוסייה הזרה.

יעקב מרגי: אתם מבחינת עיריית תל אביב אורחים.

מקס סיון: נכון.

יעקב מרגי: בית הספר הזה הוא ענק?

יעקב מרגי: הקמפוס הזה הוא ענק?

מקס סיון: הוא לא ענק.

מקס סיון: הוא בית ספר טכנולוגי.

מקס סיון: הוא צריך הרבה מעבדות.

יעקב מרגי: כמה תושבי דרום תל אביב מקרב אוכלוסיית המסתננים, אריתראים שהם מיועדים לבית הספר?

מקס סיון: זה הולך 1,000 תלמידים שם.

מקס סיון: אגב, עיריית תל אביב טוענת שבשנתיים הקרובות היא תצטרך לבנות עוד שני בתי ספר.

יעקב מרגי: אוקי.

יעקב מרגי: עודד.

עודד פורר: אני מלווה את הנושא הזה מתחילת דרכו.

עודד פורר: התהליך הזה התחיל בספטמבר שנה שעברה.

עודד פורר: כשהבנו שזאת המגמה, וצדק מאיר בשאלה שהוא שאל בשקט, אני אשאל אותה בקול רם, למה ראש העיר לא פה?

עודד פורר: אני פניתי בזמנו גם לראש העיר וגם לשר החינוך מתוך הבנה שמה לעשות, עניי עירך קודמים.

עודד פורר: כשאני אומר עניי עירך קודמים, זה קודם אזרחי מדינת ישראל לפני המסתננים, ואני שם את זה על השולחן.

עודד פורר: אני שם את זה על השולחן, אדוני, כי בשביל עכשיו לדאוג לחינוך שמדינת ישראל צריכה לדאוג לו.

עודד פורר: זה נכון, ילדי המסתננים הם ילדים של מסתננים.

עודד פורר: צריך לדאוג להם לחינוך, זה בסדר, אבל לא על חשבון זה שיסגרו בית ספר שהוא פעיל כבר למעלה מ-20 שנה.

עודד פורר: אני אומר לך, ואני יושב פה בשני כובעים.

עודד פורר: אני גם הייתי מנכ"ל משרד הקליטה בקדנציה הקודמת, והיום אני חבר ויושב בוועדה הזו.

עודד פורר: בית ספר "שבח מופת" הוא מופת של קליטת עלייה.

עודד פורר: על מה אנחנו מדברים?

עודד פורר: אנחנו מדברים על קבוצה קטנה של 1.3 מיליון עולים שהגיעו לכאן מקרב יוצאי מדינות ברית המועצות לשעבר, שהנושא הזה חשוב להם ומספיק חשוב להם בשביל לשלוח, להם ולילדיהם, לשלוח את הילדים לנסוע בתחבורה ציבורית מבאר שבע ומלוד ומרמלה.

עודד פורר: צריך להבין, תלמיד שיוצא מבאר שבע, אתה יודע מה זה.

עודד פורר: בשביל להגיע ב-8:00 בבוקר לבית ספר, מתי הוא קם בבוקר?

עודד פורר: אבל התלמיד הזה בא ולומד ולכן בית הספר הזה משיג 100% בגרות, אבל גם 100% גיוס לצה"ל וליחידות המובחרות.

עודד פורר: אמר קודם מאיר, ונכון, שהתוצאה היא תוצאה של צוות עם נשמה, אבל גם צוות, ואתה גם יודע את זה כי ניהלת בית ספר, רוצה להיות בבית ספר שהוא מרגיש שהוא יכול לתת בו את הנשמה, ואת זה רואים בבית ספר, ומי שסייר בבית ספר ראה שם מעבדות ואפשרויות ללמוד בשיטות אחרות שלא קיימות במקומות אחרים.

עודד פורר: מה עושים?

עודד פורר: לוקחים את המעבדות האלה שכבר השקיעו בהן כסף.

עודד פורר: אותן יהרסו ויבנו מעבדות במקומות אחרים בשביל לשרת איזושהי אוכלוסייה אחרת.

עודד פורר: אני רוצה להגיד עוד משהו אחד קטן גם על מורשת, אדוני.

עודד פורר: אנחנו נמצאים בחודש יוני.

עודד פורר: ב-1 ביוני 2001 היה פיגוע רצחני בדולפינריום שכולנו זוכרים אותו.

עודד פורר: נרצחו בו 21 בני נוער, מתוכם שבעה תלמידי בית הספר "שבח מופת", עם לוח הנצחה בבית הספר, עם מורשת שנלמדת כחלק מהעניין הזה בבית הספר.

עודד פורר: אי אפשר להשליך את העניין הזה לפח רק בגלל שיקולים שעיריית תל אביב לא רוצה להסיע את ילדי המסתננים ממקום למקום ללימודים.

עודד פורר: אני אומר לך, בונים את בית הספר הזה?

עודד פורר: שיבנו בית ספר לילדי מסתננים.

עודד פורר: שיבנו בית ספר שיתן שירות לילדים האלה.

עודד פורר: לא יכול להיות שסוגרים את בית הספר הזה.

עודד פורר: זה פעם אחת.

מקס סיון: אגב, הצענו את זה.

עודד פורר: אני יודע שהצעת את זה, תאמין לי.

עודד פורר: אלה שתי הבקשות שאני ביקשתי גם משר החינוך וגם מראש העיר.

עודד פורר: כבר משקיעים את הכסף הזה, תאפשרו, במקום להעביר את הילדים האלה בית ספר, תעבירו את הילדים האחרים בית ספר.

עודד פורר: זה פעם אחת.

עודד פורר: פעם שנייה, משרד החינוך צריך להפסיק להילחם בעובדה שמגיעים לבית הספר ילדים מרשויות אחרות וצריך להנחות את ראשי העיר, כל בקשה שמגיעה אליך בעניין הזה לבית ספר "שבח מופת" צריכה להתקבל ובזה נגמר העניין.

עודד פורר: לא יכול להיות שראשי העיר יחסמו.

עודד פורר: הרי זה לא יהיה מצב שכל תלמידי באר שבע או כל תלמידי לוד ייסעו ל"שבח מופת".

יעקב מרגי: אנחנו לא מבקשים לעשות אנרכיה.

עודד פורר: זה רק יועיל.

טלי פלוסקוב: תחרות זה דבר מצוין.

עודד פורר: "קנאת סופרים תרבה חוכמה", בדיוק במקרה הזה.

עודד פורר: היא לא תחריב את מערכת החינוך העירונית.

עודד פורר: היא תאפשר לו מצוינות, ומהצד השני תאפשר לבית הספר הזה ולפנינה הזו שגדלה פה.

עודד פורר: בהקשר של קליטת העלייה, לצערי הרבה מאוד רשויות סוחרות, ואני ממש משתמש במילה הזו שהיא מילה רעה, סוחרות בשעות שהן מקבלות לטובת עולים ולכן הם מעדיפים שהם יישארו בפנים, אבל העולה לא מקבל את אותה קליטה ואת אותה מערכת שהוא היה צריך לקבל כתוצאה משעות הבונוס שבית הספר מקבל.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: מאיר כהן, בבקשה.

מאיר כהן: אדוני היושב ראש, כמה דברים.

מאיר כהן: אחד, אני מבקש ממך, לא הרבה רשויות.

יעקב מרגי: אני מכיר רשויות.

מאיר כהן: כן.

מאיר כהן: אנחנו קצת עושים עוול כשאנחנו אומרים "הרבה רשויות".

מאיר כהן: טלי לא עשתה את זה ואני לא עשיתי את זה ומקס לא.

מאיר כהן: רוב ראשי הרשויות הם מאוד - - - .

עודד פורר: חלק מהרשויות.

מאיר כהן: שני דברים אני רוצה להגיד.

מאיר כהן: אחד, הבנייה של בית הספר החדש, כפי שהבנתי משיחה מקדימה עם מנהל בית הספר, היא עובדה קיימת.

מאיר כהן: אני גם לא נכנס לשיקולים של ראש העיר, כי הייתי שם בכובע הזה, וראש העיר הוא לא האויב של השולחן הזה.

מאיר כהן: יש לו שיקולים משלו.

מאיר כהן: להערכתי, מקס, מה שאתם צריכים לעשות וגם צוות המורים, א', להצהיר שכן אתם מוכנים לעבור לבית הספר החדש.

מאיר כהן: לא נורא.

מאיר כהן: בית הספר החדש, אם מקס מתכנן אותו, אני אומר לך היות ואני מכיר את הבחור, זה יהיה בית ספר של 1,000 כוכבים, עם המעבדות הכי יפות, עם מרחבי הלמידה הכי יפים.

מאיר כהן: המאבק שצריך להיות זה שבית הספר הזה ימשיך להיות מוכר כבית ספר על-אזורי ושאף אחד לא יפגע ושתלמידים מלוד ורמלה ובאר שבע ימשיכו להגיע.

מאיר כהן: אל תעשו את החישוב של האריתראים.

מאיר כהן: תשימו אותם בצד.

קריאה: איך הם יגיעו?

מאיר כהן: זה לא העניין.

מאיר כהן: תקשיבי טוב, הורה טוב שמאמין בבית ספר, יביא את הילד שלו גם מקריית שמונה.

מאיר כהן: תבינו את זה.

מאיר כהן: בית הספר הזה, כוחו ביכולת שלו.

יעקב מרגי: אבל צריך להתייחס לפרמטר הזה של הנסיעה הנוספת.

זאב גולדבלט: כמו שמגיעים ל"תלמה ילין".

מאיר כהן: תקשיבו טוב למה שמנהל בית הספר אומר.

מאיר כהן: הסיפור של להגיע לשם זה לא המעכב.

מאיר כהן: המעכב זה שמשרד החינוך תוקע מקלות בגלגלים.

מאיר כהן: כשיש סיפור הצלחה כזה, צוות טוב, מנהל טוב מאוד, בית ספר מצליח, תוצאות יוצאות מין הכלל, הישראליות האמיתית.

מאיר כהן: מבחינתי "שבח מופת" זו ההתגלמות של הישראליות האמיתית, ילדים שבאים ותוך כמה שנים הופכים להיות למובילי דעה, הצלחה ומובילים בצבא.

זאב גולדבלט: כמו כן הוא.

מאיר כהן: כשמו כן הוא, כן, לכן אני אומר מקס, אני לא בטוח שאתם צריכים להוביל מאבק שבו אנחנו נשארים בבית ספר הישן הזה, על זה אנחנו נלחמים.

מאיר כהן: לא על זה אתם נלחמים.

מאיר כהן: אתם נלחמים על ההכרה שהשיח החינוכי אצלכם הוא הטוב ביותר בארץ ולכן צריך לשמר את זה שתלמידים יכולים להגיע מכל הארץ אליכם גם ביום-יום, ולשמר את צוות המורים הזה, לא לפגוע בו, לקחת את כל הפרופסורים המבריקים האלה, להשאיר אותם, לשמור על מקום העבודה שלהם ולהפוך למקור חיקוי לבתי ספר אחרים.

מאיר כהן: אם הייתי מבקש שרון יבוא לכאן, זה המשפט שהייתי אומר לו.

מאיר כהן: רון, תחשוב על בית הספר הזה כעל מודל הצלחה שיבואו מכל העולם לראות איך עושים אינטגרציה.

עודד פורר: כשהם זוכים בתחרויות הוא מתגאה בו.

מאיר כהן: אגב, אני חייב להגיד לך שרון מתגאה בו בכל מצב, גם כשהם לא.

מאיר כהן: משיחה שלי, רון אוהב את בית הספר הזה.

מאיר כהן: היות ואני צריך ללכת לנשיאות, בינתיים אני - - -

יעקב מרגי: אני כאן לשמור על האינטרס.

מאיר כהן: כאיש חינוך לשעבר שגם מכיר את מקס, אני אומר לכם ששמכם יוצא.

מאיר כהן: מי צוות המורים?

מאיר כהן: תרימו את הידיים לראות אתכם.

מקס סיון: אין פה מורים.

מאיר כהן: תמסור למורים שלך, מקס, יש הרבה הערכה בוועדת החינוך שמונהגת על ידי האיש הטוב הזה, לבית הספר שלך.

מקס סיון: תודה.

מאיר כהן: בית ספר מצוין.

מאיר כהן: הלוואי והיה משכפל את עצמו.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: טלי, בבקשה.

טלי פלוסקוב: גם אני צריכה ללכת, אבל אני לא אלך.

טלי פלוסקוב: אני לא אלך, כי הנושא הזה בעיניי זה אחד מהדיונים החשובים של הוועדה שלכם ועל כך אני רוצה באמת להודות לך, כי אני יודעת שהנושא הוא גם קרוב לליבך.

יעקב מרגי: קרוב לליבי משתי בחינות.

יעקב מרגי: א', בגלל שזה סיפור הצלחה כשלעצמו.

יעקב מרגי: ב', אני תמיד רוצה להעתיק מודלים מצליחים.

יעקב מרגי: אני לא סתם שאלתי למה זה סיפור הצלחה.

יעקב מרגי: צריך להעתיק את זה.

יעקב מרגי: הייתי אפילו מזמין מנהלי בתי ספר, אם המחוזות היו באמת לוקחים את זה, להביא קבוצות של מנהלי בתי ספר ל"שבח מופת" לראות למה זה סיפור הצלחה ולהעתיק את המודל ולצאת קצת מהקופסה, זה היה שכרנו.

טלי פלוסקוב: זה המפתח להצלחה, כי מה שקורה נכון להיום, ונמצא פה לפי דעתי הנציג של משרד החינוך, אני מרגישה שיש סוג של תחרות בין משרד החינוך לבין המוסד שאנחנו מדברים עליו.

טלי פלוסקוב: זה דבר שהוא לא תקין.

טלי פלוסקוב: במקום באמת לקחת את המוסד הזה כשותף, לקחת אותו כדוגמא שבאמת אנחנו כולנו יכולים להתגאות בו ולתת לילדים המחונכים את הדרך לבטא את עצמם במוסד אחר, זה לא קורה.

טלי פלוסקוב: אני חייבת לשתף אותך, אדוני היושב ראש.

טלי פלוסקוב: בשבוע שעבר קיימנו דיון בשדולה ואתה גם כן הוזמנת אבל לא יכולת להיות כי היו לך דיונים בוועדה, שדולה לחינוך מתקדם, ושם ישבו גם מייסדי המפ"ת, שזה יעקב מוזגנוב, בן 80 היום, פרופ' מוזגנוב שהוא הקים את בית הספר הזה והוא התחיל עם תרומה צנועה של 10,000 דולר וזה מה שעשה מכלום, מה שאנחנו רואים היום, ויושבים פה עוד כמה פרופסורים עם יכולות בלתי רגילות, ואני כמדינה, אנחנו לא יודעים לקחת את זה ולנצל את זה לטובת החינוך במדינת ישראל?

טלי פלוסקוב: זה בעיניי פיגוע.

טלי פלוסקוב: צריך לקחת את בית הספר הזה ולהראות אותו כדוגמא.

טלי פלוסקוב: עוד דבר אחד אני רוצה להגיד.

טלי פלוסקוב: חבל שאנחנו מדווחים היום כשכבר אני הבנתי שכבר עלו על הקרקע וכן הלאה, אבל יחד עם זאת אפשר הכול להחזיר אחורה.

טלי פלוסקוב: אי אפשר להרוס את מה שנבנה כאן ולהעביר פיזית למקום אחר.

טלי פלוסקוב: אפשר פיזית להעביר, אבל את התוכן אני לא בטוחה שניתן להעביר, ולכן הילדים היום יודעים על בית הספר הזה ואנחנו מתגאים בכל מה שאתם עושים ואומרים לכם שוב תודה על העשייה שלכם, ואם היית שומע בשדולה שתי הצגות של הפרויקטים על ידי התלמידים של היזמות הצעירה שקמה בתוך בית הספר "שבח מופת", היית גאה בכלל במדינה ולא רק בבית הספר, לכן אנחנו כולנו צריכים לתת את הגב והגיבוי לכל מה שקורה שם, ולעשות עדיין את הכול כדי שבית הספר ישאר באותו מקום איפה שהוא נמצא היום.

טלי פלוסקוב: זו היסטוריה, אדוני.

טלי פלוסקוב: אנחנו פשוט משנים היסטוריה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: בבקשה.

קסניה סבטלובה: כבוד היושב ראש, אנחנו ישבנו לפני יותר משנה בוועדה הזאת איתך ודיברנו על סגירה של בית ספר אחר בשם "כפר עציון" בקריית אתא.

קסניה סבטלובה: אני בטוחה שאתה זוכר את הסיפור הזה.

קסניה סבטלובה: לא הייתה התגייסות כל כך מאסיבית ומרשימה כמו במקרה הזה, לצערי הרב.

קסניה סבטלובה: בית הספר הזה נסגר וסוף פסוק הוא שילדי העולים, מי שלמד שם, הם התפזרו לכל עבר, ונכון, הרוח הזאת, רוח ציונית, רוח של מצוינות, כל מה שאפשר היה באמת להשיג את המיטב מהילדים האלה, איננה קיימת.

קסניה סבטלובה: הם נוסעים יותר זמן, הם מצליחים פחות ואנחנו רואים את התוצאה הזאת.

קסניה סבטלובה: אנחנו רואים ילדים שנכשלים.

קסניה סבטלובה: המדינה מכשילה אותם, לא משהו אחר.

קסניה סבטלובה: ב-1 בספטמבר בשנה שעברה אנחנו התגייסנו כמה ח"כים ואנחנו עמדנו בהפגנה שהייתה ליד בית ספר "שבח מופת", וגם אז זה נשמע כמו משהו הזוי.

קסניה סבטלובה: לוקחים משהו שמצליח כל כך וגודעים אותו, וזה נראה, אדוני, כבוד היושב ראש, כמו שיטה שהיא שיטה קלוקלת, היא שיטה בעייתית מאוד של התנכלות דווקא לאלה שמצטיינים.

קסניה סבטלובה: זה לא מקרה ראשון, זה לא מקרה אחרון, ואנחנו דיברנו ולא פעם גם אנחנו התעכבנו על המקרה של "יוהנה ז'בוטינסקי", שגם שם הייתה בעיה של העברת תלמידים לפה ולשם וטרטור בלתי פוסק, וזה מה שהעיריות מתעקשות לעשות באישור של משרד החינוך.

קסניה סבטלובה: זה נראה לי כמו שיטה.

קסניה סבטלובה: אני לא אפליג בשבחי "שבח מופת", כי אתם יודעים את דעתי על בית הספר הזה.

קסניה סבטלובה: אני אוהבת אותו, יש לי חברים מבין חברי הסגל של המורים שמלמדים שם, והאומנות פה שאני רואה, זה גם הרבה בזכות טטיאנה ברשקוב שאני מכירה אותה היטב.

קסניה סבטלובה: נראה לי שמדינת ישראל שכל הזמן קוראת לנו להצטיין ולעודד ולהוביל קדימה, כי ככה אנחנו נוכל להצליח.

קסניה סבטלובה: מה יש לנו במדינה שלנו?

קסניה סבטלובה: מה שיש לנו זה המוח היהודי.

קסניה סבטלובה: את זה אנחנו צריכים לפתח.

קסניה סבטלובה: את הדברים האלה לוקחים וגודעים.

קסניה סבטלובה: אני פשוט אסכם בשני דברים.

קסניה סבטלובה: קודם כול, לא לוקחים דבר טוב שכבר קיים ונמצא ומעתיקים אותו, מעבירים אותם ומקשים ומטרטרים.

קסניה סבטלובה: למה?

קסניה סבטלובה: לא מגיע להם, לא למורים, לא לתלמידים, ומי שאמר עכשיו, הם יסתדרו, סליחה, אני כאימא לילדים, אני יודעת היטב.

קסניה סבטלובה: זה נטל נוסף על ההורים.

קסניה סבטלובה: זה יפול על הגב של ההורים שגם הם לא באים משכבות הכי חזקות בחברה הישראלית.

יעקב מרגי: לא רק נטל, גם הקושי.

יעקב מרגי: אם אתם אומרים שהם נוסעים לשם וזה רחוק מציר תחבורה מרכזי, קושי.

קסניה סבטלובה: אז זה נטל נוסף, זה קושי נוסף, זו מעמסה נוספת.

קסניה סבטלובה: הילדים האלה, צריך לעזור להם ולא להיפך.

יעקב מרגי: קסניה, תודה.

יעקב מרגי: יוליה.

יוליה מלינובסקי: תודה אדוני היושב ראש.

יוליה מלינובסקי: אני אגלוש קצת להיסטוריה.

יוליה מלינובסקי: הסיפור עם "שבח מופת" התחיל מבחינתי לא בשנה הקודמת שרצו לסגור את בית הספר או לעשות משהו, זה התחיל עוד ב-2003.

יוליה מלינובסקי: אני הולכת מאוד רחוק בהיסטוריה.

יוליה מלינובסקי: יש פה אנשים שהם ביחד באותו מאבק, בחירות ראשונות שלי למועצת העיר חולון וראש העיר חולון, מר מוטי ששון החליט שהוא לא משחרר ילדי חולון ללמוד בבית ספר "שבח מופת".

יוליה מלינובסקי: כמה זה היה, לאון?

יוליה מלינובסקי: 30 ילדים, משהו כזה.

לאון קוגל: 28.

יוליה מלינובסקי: 28, יופי.

יוליה מלינובסקי: ואז, אני מזכירה, לפני 15 שנה, כאילו אנחנו נמצאים היום, אותו סיפור, ראש העיר מחליט, על גופתו, שהם כולם ילמדו בחולון ויש בחולון בית ספר מצוין.

יוליה מלינובסקי: אגב, בחולון יש 200,000 תושבים, זאת אומרת אותם 28 ילדים לא היו עושים הבדל מהותי.

יוליה מלינובסקי: זה כיתה, אולי אפילו פחות במימדים של חולון.

יוליה מלינובסקי: הוא לא משחרר אותם ללמוד בבית ספר "שבח מופת", אבל אז נכנסנו לעניין הזה, הרמנו הפגנות וצעקות, וזכרונו לברכה, חבר הכנסת יורי שטרן שהיה אז יושב ראש ועדת הפנים של הכנסת.

יוליה מלינובסקי: אם אתה בטח זוכר, יורי שטרן, הוא היה אז יושב ראש ועדת הפנים של הכנסת, הגיע להפגנות.

יוליה מלינובסקי: ראש העיר לא נתן לו להיכנס ללשכתו.

יוליה מלינובסקי: ככה זה מתנהל.

יוליה מלינובסקי: ראשי הערים חוששים מבית הספר הזה, חוששים שילדים יעזבו לשם.

יוליה מלינובסקי: בסופו של דבר לא מעניין אותם ילדים.

יוליה מלינובסקי: מעניין אותם תקצוב.

יוליה מלינובסקי: אני רק מנסה שתבינו שאני לא נמצאת פה סתם.

יוליה מלינובסקי: הנה, הרבה אנשים שאנחנו מכירים.

יוליה מלינובסקי: אני אחזור על משהו שגם קסניה דיברה.

יוליה מלינובסקי: אני זוכרת את היום הזה, 2001, 1.6.

יוליה מלינובסקי: אני זוכרת את הפיצוץ האדיר שאנחנו שמענו בחולון.

יוליה מלינובסקי: אני זוכרת איך אנחנו יצאנו באמצע הלילה, כל השכנים החוצה, כי לא הבנו מה היה שם.

יוליה מלינובסקי: אני מכירה את המשפחות של הילדים שהם גם חולוניים, שהילדים נהרגו, ואני מכירה משפחות לילדים שהם נכים בעצם, הם לא השתקמו במאה אחוז.

יוליה מלינובסקי: בית הספר הזה, במקום הזה איפה שהוא נמצא עכשיו, יש לזה חשיבות מוסרית.

יוליה מלינובסקי: היום כל הסיפור הזה, להעתיק את זה למקום אחר, זה היה שם, זה אותם ילדים.

יוליה מלינובסקי: יש שם זיכרון קולקטיבי לכל מה שהיה, ומאוד חשוב לשמור את הזיכרון הזה, ואם כבר בונים בית ספר חדש, אז שני דברים: א', משרד החינוך צריך לעשות סדר עם ראשי הרשויות, כי זו באמת תופעה שאני מכירה אותה כבר 15 שנה וזה לא בסדר בעליל, כי רק בודדים.

יוליה מלינובסקי: תגידו לבן שלי לקום ב-5:00 בבוקר או ב-6:00 בבוקר ולנסוע, הוא יגיד, רק התעוררתי.

יוליה מלינובסקי: זה רק ילדים שבאמת רוצים בכך.

יוליה מלינובסקי: דבר אחרון, אם כבר בונים בית ספר חדש, יש צורך בכך, אז יאכלסו אותם בילדים אחרים.

יוליה מלינובסקי: זה לא פסול, ותשאירו את המקום הקדוש הזה, הטוב הזה, המוסרי הזה, במקומו.

יוליה מלינובסקי: תודה, אדוני היושב ראש.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: ד"ר טטיאנה, בבקשה.

טטיאנה סוקולובסקי: אני הייתי בין המייסדים של בית הספר.

טטיאנה סוקולובסקי: עזרתי ליעקב מזגנוב לבנות את בית הספר שלנו.

טטיאנה סוקולובסקי: עכשיו אני כבר פנסיונרית, אבל אני מעבירה חוגים לילדים שרוצים ללמוד מתמטיקה ברמה גבוהה, ואני אומרת תודה רבה להנהלה של בית הספר שנותנים לי אפשרות לעשות עבודה כל כך מעניינת.

טטיאנה סוקולובסקי: כולם שמעו על הצלחות של בית הספר, 100% מאה אחוז בגרות, המון אנשים שעובדים בהייטק, אנשי מדע, ויש פרופסורים של הבוגרים שלנו ויש מהנדסים, רופאים ואנשי עסקים.

טטיאנה סוקולובסקי: ברור, זה שמעו, אבל אולי לא כולם שמעו על העבודה הענקית שעושה בית הספר עם ילדים מאוד חלשים, ילדים שבאים לבית הספר עם ציונים שליליים מבית ספר יסודי.

טטיאנה סוקולובסקי: יש המון ילדים כאלה.

טטיאנה סוקולובסקי: בטח כאלה, זה כמות יותר גדולה מכמות של גאונים, זה תמי ככה, ועבודה עם עולים חדשים, עבודה עם ילדים ממשפחות עניות, חד הוריות, ילדים בעצם שהיו בלי תקווה, אבל הם מקבלים אצלנו בגרות, מסתדרים בחיים ויוצאים מבית הספר עם המון חברים טובים.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: לאון קוגל.

לאון קוגל: שלום, אני מהנדס בתעשייה, אב לשניים.

לאון קוגל: אני בזמנו העתקתי מקום מגוריי מאזור ירושלים לפתח תקווה כדי ש"שבח מופת" יהיה בהישג תחבורה ציבורית, ואתם כבר מבינים שהתחבורה והנגישות זה נושא - - -

יעקב מרגי: אני לא בטוח אם שיפרת.

יעקב מרגי: מפתח תקווה לתל אביב, ירושלים-תל אביב נראה לי אותו זמן, אבל לא משנה, זה לא הדיון.

לאון קוגל: כי העיר יקרה מדי עבורנו.

לאון קוגל: זה העניין.

לאון קוגל: אתם כבר מבינים שזאת הסיבה מדוע אנחנו עולים על בריקדות כשמאיימים על בית הספר הזה.

לאון קוגל: אין שום דבר דומה בארץ, כי כל האחרים עובדים בשיטה מאוד פשוטה, קודם בוחרים את הכי חזקים ואחר כך נותנים להם הכי הרבה.

לאון קוגל: זה לא פלא שזה מצליח.

לאון קוגל: ב"שבח" עושים את הפוך.

לאון קוגל: לכל ילד נותנים את הכלים לממש מקסימום מהפוטנציאל שלו וקצת מעבר לכך, ובגלל זה זה מצליח.

לאון קוגל: תלמידים של בית ספרנו, אני זוכר, אנחנו עם מאיה בוועד הורים אספנו תרומות לספק לעשרות ילדים כל יום ארוחה חמה בחינם, כי הילדים היו ממשפחות עניות, אבל פה אנחנו לא בשביל לשבח את בית הספר.

יעקב מרגי: זה מה שרציתי להעיר לכם.

יעקב מרגי: רציתי והתאפקתי.

יעקב מרגי: אמרתי, אתן לכם.

יעקב מרגי: רבותיי, הביאו לי פה ספר.

יעקב מרגי: אני קראתי.

יעקב מרגי: מה "שבח מופת", כולנו יודעים.

יעקב מרגי: כייף לבוא וצריך לעשות דיון כדי שמזה יראו, יעתיקו וילמדו.

יעקב מרגי: אנחנו כרגע במשבר.

יעקב מרגי: דברו על המשבר.

לאון קוגל: אנחנו היום בישיבת חירום פה כולנו, כי ב-2016 העירייה הודיעה לרשת עמל שהיא פשוט צריכה את המבנה לצרכים שלה, כאילו בעל נכס מודיע לדייר, אני צריך את הנכס, קחו את חפציכם ותעופו מפה.

לאון קוגל: סליחה, זה היה בדיוק ככה.

לאון קוגל: תמצאו לכם פתרון אחר, ואז כמובן קמה הזעקה הציבורית והסערה הגיעה עד לממשלה ואז העירייה לכאורה קצת נסוגה ואז היא הסכימה להיכנס לדיון ואז נפתלי בנט הבטיח לתקצב בניין חדש עבור בית הספר "שבח מופת" וכמובן מתנה כזאת לא מסרבים לה והעירייה הסכימה שיבנו לה בית ספר.

לאון קוגל: זה בסדר גמור, והקציבה לו מקום באבו כביר.

לאון קוגל: מדוע דווקא באבו כביר?

לאון קוגל: אל תשאלו אותי, תשאלו את ראש העיר.

לאון קוגל: לדעתי זאת החלטה דבילית, אבל זה מה שהוחלט.

לאון קוגל: אני הייתי היום במגרש הבנייה הזה ליד אבו כביר.

לאון קוגל: הבוקר אני הייתי שם.

לאון קוגל: יש גדר, חופרים שם.

לאון קוגל: בספטמבר 2019 לא יוכלו להעביר את בית הספר לשם.

לאון קוגל: אני 30 שנה מכיר את ענף הבנייה בארץ.

לאון קוגל: אין שום דבר לסיים את הפרויקט הזה בספטמבר 2019.

לאון קוגל: זה לא יקרה.

יעקב מרגי: בספטמבר 2018 - - -

מקס סיון: אנחנו עדיין במבנה שלנו היום.

יעקב מרגי: אוקי.

יוליה מלינובסקי: יש לנו שנה.

יעקב מרגי: אני עכשיו אשאל אותך בשאלה של פוליטיקאים.

יעקב מרגי: מה אכפת לך שלא יהיה מוכן?

יעקב מרגי: זה משרת את האינטרסים שלך.

לאון קוגל: התקשרו אלי מורים ואמרו שבינתיים כל עוד אפילו לא הקימו את הבניין, שודדים ובוזזים את בית הספר הקיים.

לאון קוגל: לוקחים כיתות, לקחו אותם ספורט.

לאון קוגל: מקצצים במגמות, בשעות אפקטיביות, זאת אומרת, העירייה לא ביטלה את התוכנית המקורית שלה, היא כבר מיישמת אותה.

לאון קוגל: אני אומר שזאת ההזדמנות האחרונה להציל את בית הספר, כי בעוד שלוש שנים כשיבנו את הבניין החדש, לא יהיה את מה להעביר לשם.

לאון קוגל: בית הספר לא ישרוד עד אז.

יעקב מרגי: ברור לנו.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: פרופ' קטיה ליטווק.

קטיה ליטווק: (דבריה מתורגמים.

קטיה ליטווק: להלן התרגום החופשי).

קטיה ליטווק: פרופ' קטיה ליטווק מאוניברסיטת נורת'ווסטרן בשיקאגו.

קטיה ליטווק: הם לא היו מרוצים מהחינוך בשיקאגו ולכן הגיעו ל"שבח מופת".

קטיה ליטווק: הבן שלה לומד בכיתה ז'.

קטיה ליטווק: בית הספר "שבח מופת" יותר טוב מבית הספר הפרטי היקר בשיקאגו, שהילדים שלה למדו בו עד כה.

קטיה ליטווק: הם במקור רצו להישאר רק לשנה, אבל בגלל שבית הספר כל כך טוב, הם החליטו להישאר עוד ולעשות עלייה.

קטיה ליטווק: הבן שלי מדבר עברית תודות ל"שבח מופת".

קטיה ליטווק: אני לא, כי אני לא בבית הספר.

קטיה ליטווק: בעצם כל מה שהיא סיפרה על בית הספר היה הטוב, עכשיו נדבר על הרע.

קטיה ליטווק: ראש העיר רוצה להרוס את בית הספר.

קטיה ליטווק: כבר נלקחו חלקים מהבניין, נלקח המימון, הולכים מורים, הולכים תלמידים.

קטיה ליטווק: התירוצים של ראש העיר זה שבית הספר מצטמצם באופן טבעי, פחות ילדים, הבניין ריק, פחות מימון, אבל זה שטויות.

קטיה ליטווק: אין שום דבר פנימי לבית הספר, שום שוק שייצר את ההצטמצמות הטבעית שלו.

קטיה ליטווק: פחות הילדים מגיעים עכשיו בגלל שראש העיר פוגע בבית הספר.

קטיה ליטווק: הורים מגלים שהבניין בסכנה, הם לא שולחים את הילדים שלהם ל"שבח" והדבר היחיד שגורם להתדרדרות המצב בבית הספר היא המדיניות של ראש העיר.

קטיה ליטווק: זה מזעזע.

קטיה ליטווק: ראש העיר עושה את זה בגלל שהוא רוצה פשוט לבודד ולהבדיל את ילדי הפליטים משאר האוכלוסיות.

קטיה ליטווק: הוא רוצה לשים את כל ילדי הפליטים במקום אחד שלא יתערבבו עם בתי הספר של העשירים, של המצביעים שלו בצפון תל אביב.

קטיה ליטווק: הוא בכוונה רוצה לקדם את הבידוד הזה כדי לקדם את ההעדפות הבדלניות והגזעיות.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: פרופ' ליאוניד.

פרופ' ליאוניד פולטרוביץ': ליאוניד פולטרוביץ' מאוניברסיטת תל אביב, פרופ'.

פרופ' ליאוניד פולטרוביץ': אני רוצה לחזק את העמדה שלנו כדי להגיד שזה לא מפתיע שברגע קשה זה יותר מ-65 חברי סגל של אוניברסיטאות בארץ חתמו על עצומה לשר החינוך הקוראת לעצור באופן מיידי את הרס בית הספר, כולל הרס של מרכז האומנויות.

פרופ' ליאוניד פולטרוביץ': אנחנו רוצים שיחזירו את הכיתות שלקחו.

פרופ' ליאוניד פולטרוביץ': בין החתומים: חברי אקדמיה, ליאוניד, חתני פרס ישראל, הנשיא של האיגוד הישראלי למתמטיקה והדיקן של מדעים מדויקים באוניברסיטת תל אביב.

פרופ' ליאוניד פולטרוביץ': בשם אנשי האקדמיה אני מבקש מכם להתערב ולעצור את ההרס של המפעל החינוכי המפואר הזה, ואני אוסיף מעצמי, על ידי פוליטיקאי, אני מתכוון לראש העיר תל אביב שבעצם כל ניסיון שלו בהשכלה, שהוא היה מנהל של גימנסיה הרצליה, זה לשים צבע חדש על הגדר, שהוא עשה בצורה מצוינת.

פרופ' ליאוניד פולטרוביץ': תודה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: מיכאל פצ'ניקוב, בוגר בית הספר, חתן פרס ביטחון ישראל, כך נאמר לי.

מיכאל פצ'טניקוב: נכון.

יעקב מרגי: בבקשה, אדוני.

מיכאל פצ'טניקוב: חברי כנסת נכבדים, אני סיימתי את בית הספר כבר לפני 18 שנה, אבל כשנודע לי על סכנה של סגירה של בית הספר, הרגשתי שאני חייב לעזור, כי באמת אני חייב הרבה מאוד לבית הספר הזה.

מיכאל פצ'טניקוב: אין ספק שבעיקר בזכות בית הספר אני הצלחתי כבר במהלך הלימודים בכיתה י"א להקים את הסטארט הראשון שלי, שהחברה מאוחר יותר השיגה כ-150 איש ובסוף נמכרה לאינטל.

מיכאל פצ'טניקוב: במקביל, לאחר שהשתחררתי מצה"ל, הקמתי עוד סטארט אפ, שזה ויז'נמפ, שפיתח מערכות צילום אווירי למטוסי קרב, למל"טים.

מיכאל פצ'טניקוב: ב-2009 באמת זכינו גם בפרס ביטחון ישראל.

מיכאל פצ'טניקוב: החברה מעסיקה כ-100 איש והתמזגה עם חברת רפא"ל.

יעקב מרגי: אתם רוצים להגיד לי שכל זה רון חולדאי לא שומע, לא רואה?

מיכאל פצ'טניקוב: אני אספר קצת על בית הספר מנקודת המבט שלי כתלמיד.

יוליה מלינובסקי: אפשר לדעת איפה גרת כשהתחלת ללמוד שם?

מיכאל פצ'טניקוב: גרתי בפתח תקווה.

מיכאל פצ'טניקוב: אנחנו עלינו בשנת 92'.

מיכאל פצ'טניקוב: למדתי בבית ספר יסודי.

מיכאל פצ'טניקוב: באמת ראיתי שאנחנו לא לומדים שם כמעט שום דבר.

מיכאל פצ'טניקוב: כל הילדים מתרוצצים, מקללים, לא נותנים למורים לדבר.

מיכאל פצ'טניקוב: אז ההורים שלי שמעו על "שבח מופת" ברדיו.

מיכאל פצ'טניקוב: הגעתי שם לבית ספר קיץ וישר היה ברור שזה בית ספר אחר, שזה בית ספר של מורים עם ברק בעיניים שבאמת רוצים ללמד וילדים שבאמת רוצים - - -

יעקב מרגי: אתה מפתח סטארט אפים.

יעקב מרגי: יש לך ניסיון, הצלחת.

יעקב מרגי: עכשיו אנחנו כאן באיזה תסכול.

יעקב מרגי: כמעט דרך ללא מוצא.

יעקב מרגי: מצד אחד ראש העיר, יש לו את הבעיה של הפליטים, אריתראים, מהגרי עבודה, מסתננים, מה שתקראו לו כדי שלא תחלקו עלי, כל אחד והמשקפיים שלו.

יעקב מרגי: יש מצד שני בית ספר שנמצא שם אבל הוא נותן לו מענה לכאורה יותר טוב במקום אחר.

יעקב מרגי: מה היית מציע עכשיו?

יעקב מרגי: אני מנסה לחשוב תוך כדי שאתם מדברים, איך אני מצליח לזעזע את ראש העיר.

מיכאל פצ'טניקוב: אז תראה, לדעתי חשוב מאוד שבית הספר יישאר במקום הנוכחי שלו, כי מה שבפועל קורה, שלא יהיה מה להעביר, כי לדוגמא, אחד המורים שזה היה המורה האהוב עלי, מיכאל רוזנברג, שהוא מורה למתמטיקה, שהוא בעצם לימד יותר זוכים באולימפיאדות בינלאומיות במתמטיקה, כנראה מכל מורה אחר בארץ, הוא עוזב השנה, כי בעצם מה שקורה, שהתלמידים כבר לא מגיעים, כי כולם שומעים שסוגרים את בית הספר ושעוברים ואין מעבדות ולכן אף אחד לא מגיע לשם והמורים עוזבים, לכן אני חושב שעוד שנתיים, בספטמבר 2019 לא יהיה מה להעביר, ואם רוצים שיהיה מה להעביר, אז צריך עכשיו לשמור שהמורים המצוינים האלה לא יעזבו ושאנשים באמת יגיעו לבית הספר.

יעקב מרגי: מיכאל, הצלחת ואני מאחל לך להמשיך להצליח.

יעקב מרגי: דני אויריק, בבקשה.

דני אויריק: שלום לכולכם, אני עולה חדש מברית המועצות.

דני אויריק: עליתי בשנת 1990 וכל חיי אהבתי הייטק וכל נושא שקשור להייטק.

דני אויריק: אני גם התקבלתי לאיזשהו בית ספר בשנת 90', למחשבים, אבל בשנת 91' אני שמעתי על בית ספר "שבח", שהם הולכים להקים צוות של מורים למתמטיקה, פיזיקה ו-17 יחידות מחשבים והולכים לגייס 50 ילדים מכל מיני סוגים.

דני אויריק: אני תושב אשדוד.

דני אויריק: התקבלתי לבית הספר.

דני אויריק: שיטת הקליטה, הצוות וגם מה שעושה היום מקס, מנסה לעשות ולא נותנים לו, שיטה מאוד מיוחדת, אינטליגנטית.

דני אויריק: כשלמדתי ב"בן גוריון" בבת ים או באשדוד, יש לך רעש, כמו שאמר מיכאל, הפרעות.

דני אויריק: שם קיבלו אותך.

דני אויריק: אני בן אדם, אישית, מאוד בעייתי.

יעקב מרגי: זה נקרא אווירת לימודים.

דני אויריק: אני בעייתי.

דני אויריק: אני כל הזמן רוצה לרוץ, לפתוח.

דני אויריק: אני בגיל 16 פתחתי את החברה הראשונה כשלמדתי כבר ב"שבח".

דני אויריק: החברה הייתה לכל מיני פיתוחים.

דני אויריק: עבדתי עם בנק הפועלים, עוד ארגונים.

דני אויריק: הגעתי לצוות של 15 אנשים.

דני אויריק: היום בגלל "שבח", בגלל היכולות, בגלל כל מה שלמדתי ב"שבח מופת", יש לי היום חברה שמתעסקת עם 60 עובדים גם בנושא של הדרכות ולימוד הייטק, 40,000 בוגרים, ואני חושב שהמיקום של "שבח" עצמו, אסטרטגי.

דני אויריק: אני חושב שהבעיה של ראש העיר, שהם לא רק רוצים להחליף לשם, להביא מישהו.

דני אויריק: הם עושים איזשהו מהלך בשביל לקבל את השטח האסטרטגי, כי המסגר, "שבח", וכל יום נסעתי שעתיים מאשדוד לתל אביב.

דני אויריק: מסיבות לא פשוטות.

דני אויריק: לא אבא, אף אחד לא ידע על בית הספר.

דני אויריק: אני שמעתי מילדים, מחברים שלי שנסעו איתי, כי שם אפשר להצליח, שם נותנים לך, לאנשים כמוני, בעייתיים, שבסופו של דבר מצליחים, שיטה אחרת לחלוטין.

דני אויריק: מקס, אני עובד איתו ואני היום מסתובב בערך ב-200 בתי ספר בארץ, אז יש לי מה להשוות.

דני אויריק: הגישה של מקס, המיקום של בית הספר, יש להם את כל הכלים והקלפים שמשרד החינוך ישקיע במקום הזה, אבל מה עושה היום משרד החינוך?

דני אויריק: משרד החינוך, כל מה שטוב אוהב להרוס.

יעקב מרגי: דני, תודה.

יעקב מרגי: פרופ' ליאוניד.

לאוניד פולטרוביץ': שלום.

לאוניד פולטרוביץ': אני מכיר את בית הספר כמעט מהתחלתו.

לאוניד פולטרוביץ': עבדתי בבית הספר כמורה מתנדב שנתיים, למתמטיקה.

לאוניד פולטרוביץ': יזמתי שם תוכנית לבגרות בכיתה י', שכמה תלמידים עברו את זה.

לאוניד פולטרוביץ': הבן שלי סיים את בית הספר הזה בשנה שעברה ואני חולם שהבת שלי שעכשיו בבית הספר היסודי, תוכל ללכת לשם.

יעקב מרגי: איפה אתה גר?

לאוניד פולטרוביץ': אני גר בלוד.

לאוניד פולטרוביץ': דרך אגב, אני חייב להגיד שהשכנים שלי שגרים דלת מדלת, לקחו את הבת שלהם שהייתה ב"שבח מופת" ומשנה זאת העבירו את זה למדעים-לוד, כי הם אומרים, אנחנו לא רוצים לקחת סיכונים.

לאוניד פולטרוביץ': מה שאני רוצה להגיד, קודם כול, הכי חשוב, אני רוצה לענות לשאלה של כבוד היושב ראש, מה מיוחד בבית הספר "שבח מופת", להוסיף למה שמקס אמר.

לאוניד פולטרוביץ': שני דברים.

לאוניד פולטרוביץ': במוסקבה היו כמה בתי ספר מיוחדים על-אזוריים, בתי ספר מתמטיים.

לאוניד פולטרוביץ': אפשר לספור אותם באצבעות של יד אחת.

לאוניד פולטרוביץ': אני יכול להגיד מספרים של בתי הספר האלה.

לאוניד פולטרוביץ': זה לא יגיד הרבה, אבל אם אנחנו נסתכל מי יושב פה, יעקב מוזגנוב היה מורה בבית ספר 2, פרופ' פולטרוביץ' בוגר של בית ספר מספר 2, פרופ' נוביקוב בוגר של בית ספר מספר 57.

לאוניד פולטרוביץ': אני סיימתי 91.

לאוניד פולטרוביץ': כמה?

לאוניד פולטרוביץ': חמישה או שישה, ואנשים שהיו מורים, היו בוגרים של בתי הספר האלה, זאת אוכלוסייה מאוד מיוחדת, הייתה ביסודות של בית ספר "שבח מופת".

לאוניד פולטרוביץ': זה דבר אחד, ואי אפשר להרוס את הפוטנציאל הזה.

לאוניד פולטרוביץ': אין בית ספר אחר בארץ שיש אנשים כאלה.

לאוניד פולטרוביץ': דבר שני, בית הספר הזה לוקח תלמידים לשש שנים.

לאוניד פולטרוביץ': ביחס בין בית ספר לאקדמיה זה מאוד חשוב.

לאוניד פולטרוביץ': תיכון שלוש שנים זה מאוד קצר.

לאוניד פולטרוביץ': סטודנטים באים אלינו לאוניברסיטה במקביל לכיתה י"א.

לאוניד פולטרוביץ': שנה אחרי שהם לומדים, מסיימים אוניברסיטה.

לאוניד פולטרוביץ': דבר אחרון שאני רוצה להגיד.

לאוניד פולטרוביץ': כאן ישב חבר כנסת, אני חושב, במקום איפה שעכשיו טלי פלוסקוב יושבת.

לאוניד פולטרוביץ': הוא אמר שבסדר להעביר בית הספר למקום אחר.

לאוניד פולטרוביץ': לדעתי, להעביר בית הספר לאבו כביר זה סיום לבית הספר.

יעקב מרגי: תודה, ליאוניד.

יעקב מרגי: פרופ' דמיטרי.

דמיטרי נוביקוב: אני נמצא עם "שבח מופת" מ-92'.

דמיטרי נוביקוב: שני הילדים שלי למדו שם.

דמיטרי נוביקוב: עכשיו הם בחיל האוויר, אני לא יודע מה הוא עושה, ובאינטל.

דמיטרי נוביקוב: כמו שליאוניד אמר, הסוד של בית הספר, בית הספר נבנה על מסורת סובייטית.

דמיטרי נוביקוב: יש את המורים שהם בעצם מתמטיקאים, שהם למדו מתמטיקה או פיזיקאים.

יעקב מרגי: אבל לא מספיק שהם יהיו מתמטיקאים ופיזיקאים, הם גם צריכים להיות מורים, לדעת ללמד את המקצוע.

דמיטרי נוביקוב: כן.

יעקב מרגי: לא בהכרח זה הולך ביחד.

דמיטרי נוביקוב: כן, כן.

דמיטרי נוביקוב: אתה צריך גם את זה וגם את זה.

דמיטרי נוביקוב: לרוב המורים יש או זה או זה.

יעקב מרגי: אתה אמרת.

יעקב מרגי: בסדר.

דמיטרי נוביקוב: המסורת נבנתה.

דמיטרי נוביקוב: הם לימדו תלמידים, תלמידים חזרו לבית הספר כשהם היו בוגרים.

דמיטרי נוביקוב: הם הלכו לאוניברסיטאות ובמקביל הם היו מלמדים בבית הספר.

דמיטרי נוביקוב: זה שילוב של בית ספר, אוניברסיטה והשכלה גבוהה.

יעקב מרגי: יש לכם שיתופי פעולה עם האוניברסיטאות?

קריאה: בוודאי.

יעקב מרגי: איזה אוניברסיטאות?

דמיטרי נוביקוב: התלמידים הולכים למעמד מיוחד לבר אילן, לאוניברסיטת תל אביב.

דמיטרי נוביקוב: הסטודנטים שלנו במכון ויצמן הולכים לשם.

דמיטרי נוביקוב: לדעתי העברת בית הספר מהמקום שהוא נמצא עכשיו לאבו כביר יהרוס את זה לגמרי.

דמיטרי נוביקוב: לא יהיה מה להעביר.

יעקב מרגי: לטובת חבר הכנסת אלעזר שטרן, בית הספר "שבח מופת", רוב האוכלוסייה היא לא מקומית.

יעקב מרגי: 30% מדרום תל אביב.

יעקב מרגי: לכן זה שזה נמצא ליד עורק תחבורה ראשי - - -

אלעזר שטרן: אני מכיר.

אלעזר שטרן: רציתי להיות בטוח.

יעקב מרגי: יעקב מוזגנוב, בבקשה אדוני.

יעקב מוזגנוב: תודה רבה לכולם.

יעקב מוזגנוב: אני עובד בחינוך בערך 70 שנים.

יעקב מוזגנוב: אני הייתי רוצה לדבר ברוסית.

יעקב מרגי: אבל יש לך שתי דקות, דבר ברוסית.

יעקב מוזגנוב: (דבריו מתורגמים מרוסית).

יעקב מוזגנוב: כל מה שנעשה בבית ספר "שבח מופת" היה נעשה אודות למערכת חינוך של ישראל.

יעקב מוזגנוב: אנחנו עשינו עוד הרבה, אבל יכולים לעשות עוד הרבה יותר, רק צריכים תמיכה מכל המערכות של מדינת ישראל, ונקווה שנצליח.

יוליה מלינובסקי: אנחנו נעשה הכול, רק אל תפריעו.

יעקב מוזגנוב: מבקש שהיום יתקבלו החלטות ושבהשגחה של כנסת, ההחלטות האלה יתבצעו.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: אלוירה, בבקשה, תציגי את עצמך.

אלוירה קוליחמן: צהריים טובים, אני יושבת ראש ועד ההורים של "שבח מופת", כבר שנתיים.

אלוירה קוליחמן: בעצם אנחנו יזמנו את ההפגנה בשנה שעברה, כי כמו שאומרים, מים הגיעו עד נפש.

אלוירה קוליחמן: מה שקורה, עד עכשיו דיברנו ושיבחנו את "שבח מופת" והכול טוב ויפה.

אלוירה קוליחמן: אני רוצה לשים על השולחן את הבעיה הקיימת, הממשית.

אלוירה קוליחמן: נכון, עד היום אדוני ראש העיר של עיריית תל אביב, כבודו בעצמו, לא נפגש איתנו עד היום, זאת אומרת, אנחנו בכלל לא בלבל שלו.

יעקב מרגי: אולי תחברו לו שיר, אדוני ראש העיר.

אלוירה קוליחמן: בדיוק.

אלוירה קוליחמן: כנראה.

אלוירה קוליחמן: אני כבר לא יודעת איך לזמר כדי שהוא יפגוש, אבל כנראה לא בכבודו לא לפגוש את ועד ההורים ולא להגיע לבית הספר.

אלוירה קוליחמן: מה שאני רוצה להגיד, שקיימנו מספר דיונים.

אלוירה קוליחמן: היינו גם בפגישה במשרד החינוך ונפגשנו עם שר החינוך, ושר החינוך אמר חד משמעית, אני מוכן לתמוך ולהשאיר את בית הספר ולהילחם אתכם עד הסוף.

אלוירה קוליחמן: קיימות שתי בעיות.

אלוירה קוליחמן: בעיה אחת שאני מרגישה כלוחמת עם רשת עמל בעצם שהיא מנהלת את בית הספר ואמורה לדאוג לתלמידי בית הספר, ולא, סליחה, לכיס שלה, כי הרבה יותר נוח לה להמשיך לעבוד בתל אביב, כי התקציבים שהיא מקבלת מתל אביב הם הרבה יותר טובים.

אלוירה קוליחמן: היו כמה הצעות להעביר לערים אחרות כולל העיר לוד, ואני מלוד, והילדים שלי, שניהם סיימו את "שבח מופת".

אלוירה קוליחמן: הבן הגדול שלי עכשיו לומד בכיתה י"ד ויש לי המון שבחים ל"שבח מופת", להגיד שבית הספר מדהים ואסור לסגור את בית הספר.

אלוירה קוליחמן: מה שקורה נכון להיום זה פשוט ייבוש של בית הספר, ייבוש טבעי.

אלוירה קוליחמן: הרי בא רון חולדאי ואמר, אני נותן לכם מבנה, ושר החינוך תומך בזה ואתם תעברו.

אלוירה קוליחמן: לא יעברו כי לא יהיה מי יעבור.

אלוירה קוליחמן: מה שקורה נכון להיום, אם אתם נכנסים לבית הספר, הוא נראה כמו, סליחה, מקס, כמו בית סוהר, גדרות, גדרות, חתכים שנחתכים.

אלוירה קוליחמן: הילדים עוברים לקצה אחד, המורים עוזבים, מצמצמים שעות, יש חוגים שנסגרו, אם זה שח-מט, יזמות, כל החלק.

אלוירה קוליחמן: בניין לתפארת שהשקיעו בו מיליוני שקלים אני חושבת והוא ייחודי בכל הארץ.

אלוירה קוליחמן: התרומה הזאת הולכת ונמחקת כי בעצם צריך לפנות כיתות.

אלוירה קוליחמן: בספטמבר הקרוב נכנסים לשם עוד 14 כיתות א'.

אלוירה קוליחמן: השעות לא מסונכרנות.

אלוירה קוליחמן: הדבר מפריע מאוד לשגרה של בית הספר.

אלוירה קוליחמן: התלמידים מתקשרים אלי, אומרים, אלוירה, אנחנו לא יכולים ללמוד כי בעצם ההפסקות לא מסונכרנות.

אלוירה קוליחמן: אני יודעת שטיפלו בזה וניסו לצמצם עד כמה שאפשר, זאת אומרת, יש גן ילדים בתוך בית הספר, שבעצם כל מה שעושים שם זה הפסקות ומשחקים וכו', והשגרה של בית הספר עורערה.

אלוירה קוליחמן: משפט אחרון.

אלוירה קוליחמן: גם אם יחשבו להעביר את בית הספר ויהיה אולי מי שיעבור, זה לא יהיה צביון של "שבח מופת", כי "שבח מופת", היום התלמידים מגיעים מבחירה, לכן הם נוסעים מאשדוד ומלוד ומשדרות ומבאר שבע, כי הם מוכנים ורוצים ללמוד שם.

אלוירה קוליחמן: ברגע שיעבירו את זה לרחוב יעקובוב, הוא יהפוך לבית ספר אזורי רגיל למרות שיתנו לו הגדרה אולי, על-אזורי, אבל יפנו לשם תלמידים מהאזור וזה מה שאמרו בעצם עיריית תל אביב, במשפט האחרון, אתכם או בלעדיכם.

אלוירה קוליחמן: אני הייתי בישיבה הזאת.

אלוירה קוליחמן: אמרו לי, אתכם או בלעדיכם אנחנו נהיה שם, כי יש לנו צורך ממשי לבנות תיכון באזור יעקובוב.

אלוירה קוליחמן: תרצו, תצטרפו.

אלוירה קוליחמן: לא תרצו, אל תצטרפו, וזו המציאות.

אלוירה קוליחמן: תודה.

יעקב מרגי: אלוירה, אני מאוד מודה לך.

יעקב מרגי: אני מבין את ההורים, למה בחרו בך.

יעקב מרגי: סוף-סוף מישהו שם, בלי לזלזל בכל האקדמאים.

יעקב מרגי: קשה לצאת מהתבנית האקדמית.

יעקב מרגי: שמה את הדברים.

יעקב מרגי: האילוצים, חידדה אותם והביאה גם את הסכנות.

יעקב מרגי: נכון, נקבל בניין יפה.

יעקב מרגי: ביניים עד ש - - - .

יעקב מרגי: אני מבין את החשש.

יעקב מרגי: חבר הכנסת אלעזר שטרן.

אלעזר שטרן: צהריים טובים.

אלעזר שטרן: האמת היא שחשבתי שאני אלמד פה משהו חדש.

אלעזר שטרן: לא למדתי.

יעקב מרגי: גם אני לא.

אלעזר שטרן: אני מכיר את "שבח מופת" 20 שנה, יותר אני חושב.

אלעזר שטרן: ביקרתי שם כמה פעמים.

אלעזר שטרן: אני באמת חושב שהוא דוגמא לאחת מהמתנות שקיבלנו מהעלייה מחבר העמים כשנפתחו השערים.

אלעזר שטרן: להבדיל מהרבה מקומות אחרים, מצליחים לשמר את זה.

אלעזר שטרן: באמת כשאני שאלתי על המיקום, אני חשבתי שזאת תהיה התשובה, כיוון שגם אני יודע שכמו לפני 20 שנה, גם היום מגיעים ל"שבח מופת" מהמקומות שאלוירה הזכירה עכשיו, ואני מכיר, ויש דיון, מה עושה ללוד, לשדרות, לאשדוד, שמוציאים את הכוכבים ומביאים אותם למעבדה שקוראים לה "שבח מופת".

אלעזר שטרן: "שבח מופת" זה באמת בעיניי לפחות מעבדה של מצוינות.

אלעזר שטרן: אני חושב שמדינת ישראל צריכה שתהיה לה גם מעבדה, בדברים האלה.

אלעזר שטרן: כל מערכת חינוך, אני חושב, שצריכה את זה בגלל שדווקא מזה שהם באים מהערים שמסביב, זה גם אומר שהם חוזרים לשם ואולי יש סיכוי שבעתיד הם גם יישארו באותם מקומות ויפתחו את אותם מקומות, ולכן אני באתי לכאן, בלי קשר לוועדה אחרת, טלי, של המצוינות, אני חושב ש"שבח מופת" הוא באמת ביטוי למצוינות הזאת ולסביבה הזאת שמאפשרת מצוינות.

אלעזר שטרן: לא נעים לי להגיד, יושבים פה הרבה מורים מ"שבח מופת".

אלעזר שטרן: אני חושב שאחת מההצלחות של "שבח מופת" זה לא רק בגלל המורים, אלא זה גם בגלל ריכוז התלמידים.

אלעזר שטרן: אני חושב שהתלמידים גם מעשירים אחד את השני וגם את המורים שלהם.

יעקב מרגי: מי שנוסע כמה שעות לבית ספר, הוא מעיד, הוא מצהיר הצהרה שהוא הולך ללמוד.

יעקב מרגי: הוא הולך להצליח.

אלעזר שטרן: נכון.

אלעזר שטרן: אני דרך אגב לא שם את הכול על עיריית תל אביב.

אלעזר שטרן: אני חושב שאתם מבינים שמעצם ההגעה של התלמידים מאותם מקומות ומה שבית הספר הזה נותן, לא נכון להשאיר את זה כבעיה של עיריית תל אביב, אלא זה אתגר ארצי שככה צריך גם להתמודד איתו.

אלעזר שטרן: תודה.

יעקב מרגי: תודה רבה.

יעקב מרגי: שפי, בקצרה.

שפי פז: תראו, אני רוצה באמת לדבר טיפה מנקודת המבט של תושבי האזור.

שפי פז: אני ישבתי פה ושמעתי בהתפעלות גדולה וכמעט בכיתי על זה שהבן שלי לא רצה ללכת ל"שבח מופת", הצעתי לו בזמנו.

שפי פז: אין ספק בעניין שזה בית ספר מעולה, מצוין, וזו בדיוק הסיבה שהוא חייב להישאר איפה שהוא נמצא, משום שבאזור הזה שאנחנו קוראים לו "עוטף תחנה מרכזית", אין עוגנים של מצוינות, אין עוגנים של תרבות, אין עוגנים של נוער מהסוג הזה שמגיע, ואני רואה אותם.

שפי פז: הם במקרה גם יושבים מול תחנת המשטרה.

שפי פז: אנחנו רואים את הילדים האלה.

שפי פז: מה שקורה זה ככה, ראש העיר תל אביב, ואני כן מאשימה את ראש העיר תל אביב.

שפי פז: במקום לקחת את "שבח מופת" ואולי להרחיב אותו קצת ואולי לפתוח אותו קצת יותר לילדים של השכונות מסביב, שרובם בכלל לא יודעים על קיומו ואפילו האופציה של ללכת אליו לא קיימת מבחינתם.

שפי פז: במקום לעשות את זה, הוא הולך ועוקר מתוך "עוטף תחנה מרכזית" את המקום המדהים הזה, מעביר אותו לאיזה חור שאף אחד מהילדים לא יגיע אליו, במקביל הופך אותו שוב, ואני מצטערת כי אני יודעת שחלק מהאנשים לא יאהבו את מה שאני אומרת, הופך אותו לסוג של מפגע.

שפי פז: אין ספק לכולנו שילדי הזרים צריכים חינוך.

שפי פז: אף אחד מאיתנו מעולם לא אמר שלא, אבל לראש העיר תל אביב, מר חולדאי, יש מדיניות מאוד ברורה: ילדי הזרים יישארו אך ורק בדרום תל אביב, ילמדו שם, יחיו שם וכדומה.

שפי פז: כל הילדים האחרים יכולים להתפזר.

שפי פז: אגב, גם הילדים שלנו כשמגיע התיכון, הם נוסעים החוצה.

שפי פז: אין להם בית ספר.

שפי פז: כל המדיניות הזאת, ואתם - מהבחינה שבאמת היה לו שם מבנה והוא אמר, איזה יופי, יש לי מבנה בתוך דרום תל אביב, אז אני אפתור לי את הבעיה עם ילדי הזרים בדרום תל אביב, ותסתדרו, כי אתם לא מעניינים אותו.

שפי פז: אתם באמת לא מעניינים אותו.

שפי פז: הדבר היחיד שמעניין אותו זה שהם לא יצאו מתחומי דרום תל אביב.

שפי פז: אני קוראת דווקא מנקודת המבט שלנו הפעם, אנחנו רוצים אתכם שם.

יעקב מרגי: גם הקול הזה צריך להישמע.

שפי פז: ואנחנו רוצים אתכם גם שתיכנסו לתוך הקהילה, אם תצליחו.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: אחרון הדוברים, בוריס שינדלר.

בוריס שינדלר: תודה רבה אדוני היושב ראש.

בוריס שינדלר: אני פעיל חברתי, מתגורר בדרום תל אביב ואני גם מורה בהכשרתי.

יעקב מרגי: הגשת מועמדות ל"שבח מופת"?

בוריס שינדלר: לצערי אני לא ברמה שלהם.

בוריס שינדלר: אני מורה לתנ"ך וספרות.

יעקב מרגי: אני אתקן אותך.

יעקב מרגי: לא עניין רמה.

יעקב מרגי: אתה לא בתחומי ההתעניינות שלהם.

בוריס שינדלר: נכון.

בוריס שינדלר: 30% מאותם הילדים שלומדים ב"שבח מופת" הם ילדי תל אביב.

בוריס שינדלר: חשוב להבין שבשנים האחרונות תל אביב היא העיר שקולטת הכי הרבה עלייה בארץ.

בוריס שינדלר: יש כ-7,000 עולים חדשים שהגיעו בשלוש שנים האחרונות לתל אביב.

בוריס שינדלר: אותם עולים חדשים שומעים על ההיסטוריה של בית הספר, הם רוצים להיכנס לבית הספר ללמוד בתוך אותם ה-30% שלומדים מתל אביב, ולצערי הרב הם פונים אלי.

בוריס שינדלר: הגישה שלהם נחסמת בגלל המעבר, בגלל שמצמצמים את בית הספר, ואני מאוד מצטער על זה שלוועדה פה אין נוכחות של נציגי עיריית תל אביב.

יעקב מרגי: אנחנו לא מופתעים ואנחנו רגילים.

יעקב מרגי: מי שרוצה ללמוד מה זו אוטונומיה בתוך מדינה, ילמד את זה בתל אביב.

בוריס שינדלר: אני רוצה לחדד עוד בעיה כפי שאתה ביקשת.

בוריס שינדלר: אני רוצה לחדד את הבעיה שבתוך אותם 30% של תושבי תל אביב שלומדים בבית הספר, לעולים החדשים בית הספר הזה הוא הפתרון הכי טוב.

בוריס שינדלר: אני נתקל כל הזמן בפניות של הורים שלומדים במערכת הרגילה ולא ב"שבח מופת".

בוריס שינדלר: הילדים לא מסתדרים.

בוריס שינדלר: שמענו פה את הסיפורים, איך יודעים לקחת את הילדים של העולים החדשים ולשלב אותם בחברה הישראלית ולגרום לזה שהם ילמדו כמו שצריך, ועכשיו גם זה לא קורה כי אי אפשר להתקבל לבית הספר.

בוריס שינדלר: הגיעו לתל אביב בשנה האחרונה 3,000 עולים חדשים מכל מיני ארצות, בעיקר דוברי רוסית.

בוריס שינדלר: הם לא יכולים להיכנס לבית הספר בשלב המעבר וזה מאוד מקומם.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: משרד החינוך, יש לכם להוסיף?

יעקב מרגי: אני משום כבודך נותן לך קצת להתייחס, כי זה לא במגרש שלך.

אבי קצובר: זה במגרש של עיריית תל אביב, כבודו.

אבי קצובר: אני רק רוצה להגיד דבר אחד, שאנחנו מביעים הערכה גדולה מאוד לכל היושבים כאן.

יעקב מרגי: אתה מהמחוז?

אבי קצובר: אני דובר מחוז תל אביב.

אבי קצובר: אנחנו מביעים הערכה גדולה מאוד לכל היושבים כאן, לבוגרי בית הספר, מורי בית הספר לשעבר ובהווה.

אבי קצובר: אין ספק שבית הספר עשה בעבר עבודת קודש, ואני יכול להבטיח לכולכם שבית הספר ימשיך לעשות עבודת קודש.

אבי קצובר: אני רק יכול לדבר על עובדות, אני לא בשם עיריית תל אביב.

אבי קצובר: אני יודע רק שבית הספר אמור להיפתח בשנת הלימודים תש"פ.

אבי קצובר: בית הספר הולך להיות, אדוני היושב ראש, אחד מבתי הספר הטובים.

יעקב מרגי: אבל אי אפשר להתעלם מזה שכבר היום נעשים צעדים - - -

אבי קצובר: בית הספר הולך להיות המתקדם ביותר שיש, בית ספר דיגיטלי, בית ספר מאוד טוב, בית ספר שישרת את האוכלוסייה של העולים, בית ספר שייתן מענה.

אבי קצובר: איך נפתור את הבעיה הזאת של מי יגיע לבית הספר ואיך יגיע, על זה יושבים בדיוק בימים אלה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: הוועדה קודם כול מודה לחבר הכנסת עודד פורר וליוזמי הדיון, חברי הכנסת שהשתתפו בדיון.

יעקב מרגי: הוועדה מודה למנהל בית הספר שהטריח את עצמו והגיע לכאן.

יעקב מרגי: הוועדה קוראת להכיר ולהכריז על בית הספר "שבח מופת" כבית ספר ייחודי שמנכה תשלום אגרות חוץ ללא מכסות, ללא זכות סירוב של רשויות מקומיות.

יעקב מרגי: הוועדה קוראת לשר החינוך וראש העיר לזמן את הנהלת בית הספר "שבח מופת", לתאם ולסכם איתם איך הם מתנהלים היום בצורה שלא פוגעת בעתיד בית הספר, הן בהווה והן בעתיד.

יעקב מרגי: הוועדה מצרה על כך שהפתרון שניתן כחלופה ל"שבח מופת" הקיים, רחוק מציר תחבורה ראשי או מרכזי, עובדה שתפריע ותקשה על התלמידים שמגיעים גם ככה מרחוק.

יעקב מרגי: הוועדה קוראת לראש העיר להשאיר ולחזק את בית הספר "שבח מופת" במקומו הנוכחי כעוגן חיובי שהשכונה זקוקה לו.

יעקב מרגי: הוועדה קוראת למשרד החינוך, למנהלי רשתות חינוך, למנהלי אגפי חינוך ללמוד את המודל הזה שנקרא "שבח מופת", להעתיק אותו, לטפח אותו ברחבי הארץ.

יעקב מרגי: אנחנו זקוקים לזה.

יעקב מרגי: הפערים בחינוך במדינת ישראל הם גדולים מאוד ואני חושב שיש פה איזה מודל.

יעקב מרגי: צריך ללמוד אותו ולהעתיק אותו, אפילו ליצור איזה פיילוטים כאלה של שלושה-ארבעה ברחבי הארץ.

יעקב מרגי: זה נותן תקווה לתלמידים.

יעקב מרגי: אני טוען שכל תלמיד, יש לו את הפוטנציאל שלו, ואהבתי שאמרתם שההתייחסות שם זה שמזהים את הפוטנציאל של כל ילד, את היכולות שלו ואיתו עובדים.

יעקב מרגי: זה א'-ב' בחינוך.

יעקב מרגי: אצלנו במדינת ישראל נותנים מאותו דבר בפס רחב לכולם, וזה חבל.

יעקב מרגי: יש בזה הרבה פחת והרבה פספוס, ואני חושב שצריך לקחת את המודל הזה, ללמוד אותו.

יעקב מרגי: אנחנו נמשיך לעקוב אחר הפתרון.

יעקב מרגי: תודה רבה, הישיבה נעולה.