ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 20, פרוטוקול מספר 567, 2018-02-20 10:30

מירב בן ארי: טוב, בואו נתחיל.

מירב בן ארי: אפתח את ישיבת ועדת החינוך, התרבות והספורט.

מירב בן ארי: היום ה-20 בפברואר 2018, ה' באדר תשע"ח.

מירב בן ארי: אני אחליף את יו"ר הוועדה.

מירב בן ארי: הנושא הוא: כבוד האדם במערכת החינוך והיחס לקהילה הלהט"בית – לציון יום זכויות הקהילה הגאה.

מירב בן ארי: אני אגיד כמה מילים ואז אנחנו נעבור לנציגים של הארגונים ולמשרד החינוך.

מירב בן ארי: היום הזה הוא יום חשוב מאוד בכנסת.

מירב בן ארי: אני אחת מיושבות ראש השדולה, אני, מיכל רוזין, מרב מיכאלי, שרן השכל ויעל גרמן, חוצה מפלגות, קואליציה ואופוזיציה, כולנו יחד באמת למען הקהילה הגאה.

מירב בן ארי: אני ניהלתי עכשיו את הדיון בוועדת העבודה, הרווחה והבריאות ועכשיו כאן.

מירב בן ארי: היום הכנסת גם בוועדות וגם בשדולה שתתקיים בצהריים באולם ירושלים, תציין את הקהילה הגאה ובכבוד הראוי לה.

מירב בן ארי: אני שמחה להוביל גם את הוועדות.

מירב בן ארי: זו שנה שלישית שלי כאן

מירב בן ארי: שאני מובילה את הוועדות וגם כמובן להוביל את השדולה.

מירב בן ארי: הקהילה הגאה צריכה יום מיוחד בכנסת, כי לצערי זה מגזר שמופלה במשך שנים, והרבה פעמים, ראינו גם היום בבוקר את הדוח של ניר כץ, אנחנו מקבלים איזושהי מראה לפנים שלנו ואנחנו מבינים שאנחנו מסתכלים עקום על הקהילה, ולכן חשוב מאוד לציין את זה כאן גם בדיונים וגם כמובן בכינוס של השדולה.

מירב בן ארי: אני באופן אישי מרגישה חלק מקהילה הגאה.

מירב בן ארי: אני בהורות משותפת עם שותף גיי.

מירב בן ארי: אני מדברת על זה בכל מקום.

מירב בן ארי: אני גאה בזה.

מירב בן ארי: זה חלק מהאג'נדה שלי וחלק מהמשפחה שלי בבית.

מירב בן ארי: אני חושבת שחברי כנסת בכלל רתומים לקהילה, חלקם מגיעים מתוך הבית שלהם, אבל חלקם כי באמת אוהבים ומכבדים.

מירב בן ארי: חשוב לי שתדעו שיש לכם כאן גב בכנסת, שכמו שאמרתי, זה לא עניין מבחינתי של קואליציה ואופוזיציה, זה עניין של זכויות אדם וזכויות שלנו כחלק מהחברה הישראלית שהיא פלורליסטית, ליברלית ושיודעת להכיל לתוכה את כל החלקים של החברה.

מירב בן ארי: אני מודה לכם שהגעתם לכאן היום ואני אתן לכם ברשותכם, אתה רוצה להתחיל, חבר הכנסת מאיר כהן?

מאיר כהן: כמה מילים.

מירב בן ארי: אתם גם תראו שחברות השדולה יכנסו ויצאו בגלל שהיום יש הרבה דיונים וכולן רוצות להיות בכולם.

מירב בן ארי: בבקשה אדוני.

מאיר כהן: בשעה 11:00 מתחיל דיון עם ילדים חולי סרטן.

מירב בן ארי: נכון, זה גם יום העוני היום שאתה מוביל אותו גם.

מאיר כהן: שלום לכולם, גבירתי היושב ראש, אני רוצה לדבר על עברי כמנהל בית ספר תיכון עם 1,200 תלמידים.

מאיר כהן: אני רוצה להגיד דברים שלא ישתמעו לשתי פנים.

מאיר כהן: משרד החינוך עדיין נמצא רחוק מאוד מהמקום שבו אני חושב שהם צריכים להיות ואנחנו רוצים שהם יהיו.

מאיר כהן: גבירתי היושבת ראש, משרד החינוך משקיע בכל כך הרבה דברים, ומנהלי בתי הספר והמורים נמצאים בכל כך הרבה השתלמויות במתמטיקה, באלף ואחד דברים והכול חשוב, אבל עדיין הקהילה הלהט"בית ברוב בתי הספר, המרחב הוא לא מרחב מוגן ומרחב מחבק.

מאיר כהן: אני רוצה להסב את תשומת הלב ואני לא יודע אם יש כאן חבר'ה שבאים מהפריפריה, ואם יש כאן אני רוצה שתצביעו, אני רוצה לראות אתכם.

מאיר כהן: מעט.

מאיר כהן: כמנהל בית ספר בדימונה ליבי-ליבי על הילדים חברי הקהילה הגאה בעיירות הפיתוח, ואני נשארתי פה בכדי להגיד את זה.

מאיר כהן: כשר רווחה עשיתי הכול בכדי להאיר בזרקור על הפריפריה, ואני אומר את זה היום לשר החינוך ולמנהלי בתי הספר ושר הרווחה.

מאיר כהן: אולי לחבר'ה הצעירים הדברים נראים קצת נוקשים, אבל הקושי הגדול הוא של ילדים חברי הקהילה הגאה במקומות קטנים בפריפריה ובמגזר הערבי, ושם אנחנו צריכים, משרד החינוך, ואני פונה לשר החינוך.

מאיר כהן: אני אומר את זה לא פעם ראשונה.

מאיר כהן: שם צריך לקרוא למנהלות ולמנהלים ולהסב את תשומת ליבם ולתת להם כלים ביחד אתכם איך אפשר לטפל בבנים ובבנות האלה, וכשאני אומר לטפל, זה לא חלילה שצריך משהו מיוחד.

מאיר כהן: איך אפשר לתת להם את החיבוק ולהבין שבתוך המרחב שבו הם לומדים, הם יקבלו את כל הזכויות, ולפעמים זה לא תלוי במורים ומנהלים, גם בהתייחסות של החברה אליהם.

מאיר כהן: אני כמנהל בית ספר בדימונה, כל פעם שנתקלתי בתלמיד או תלמידה, הייתי צריך להביא אותם לתל אביב כי לא היו כלים בפריפריה, ואנחנו מחויבים, גבירתי, להכריז על שנה שבה אנחנו הולכים לשם, למגזר הערבי ולפריפריה, ומבהירים לחלק מהמנהלים חשוכי התפיסה שהילדים האלה הם לא יוצאי דופן.

מאיר כהן: תזכרו, אני גם את הכדור הזה מעביר אליכם.

מאיר כהן: אני יודע שאתם מטפלים בכל כך הרבה דברים.

מאיר כהן: כשאני אומר, אני מעביר לכם, אני רוצה לשמוע התייחסות שלכם באירועים שלכם.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: אנחנו נתחיל עם תמר יהל, מנכ"לית חוש"ן.

תמר יהל: שלום לכולם, שמי תמר, מנכ"לית חוש"ן.

תמר יהל: אני לא חושבת שיש צורך להכביר במילים ולהציג נתונים על להט"בופוביה במערכת החינוך.

תמר יהל: אני חושבת שכל מי שיושבות כאן מכירות את המצב.

תמר יהל: השנה ניתן פעם ראשונה בעצם מענה מערכתי של משרד החינוך בדרך של תקצוב פעילויות הסברה במערכת החינוך.

תמר יהל: בעצם לפני חצי שנה נפתחה תקנה תקציבית במשרד החינוך.

תמר יהל: אני טיפה אדבר על זה.

תמר יהל: בעצם התקנה נפתחה, למי של מכיר, במהלך מאי התחלנו להעביר פעילויות.

תמר יהל: היו לנו בסך הכול חמישה חודשי לימודים בשנת 2017 לקיים את הפעילות שתוקצבה למשך שנה.

תמר יהל: התקנה נפתחה עם 1.5 מיליון שקלים בתוכה.

תמר יהל: התגייסות של כל ארגוני הקהילה, גם כאלה שלא היו קודם בזירת ההסברה הלהט"בית, להגיע להישגים מאוד יפים בניצול של התקנה.

תמר יהל: קיימנו 1,720 פעילויות במהלך השנה במסגרת התקנה, חוץ מפעילויות שארגון חוש"ן עוד קיים לפני זה שלא במסגרת התקנה, כלומר הגענו לניצול של 68% מהתקציב בתקנה שתוקצב למהלך שנה בחמישה חודשי פעילות.

תמר יהל: מבחינתו זה הישג מאוד יפה.

מאיר כהן: את יכולה בבקשה לדבר על הפריסה הארצית ואם היו מקומות שלא נתנו לכם להיכנס?

מירב בן ארי: ברור, אבל מנהל בית ספר מחליט אם הוא רוצה את הפעילות או לא.

מאיר כהן: אני שואל.

מירב בן ארי: אני יודעת, זה כסף שאני שמתי.

מירב בן ארי: תאמין לי, אני מכירה.

תמר יהל: אנחנו פועלים ברמה הארצית.

תמר יהל: אני יכולה להגיד שאנחנו בחוש"ן, בערך 70%-75% מהפעילות שלנו נמצאת בטווח של חדרה-גדרה, כלומר כל המקומות הרחוקים יותר, הם דורשי מאמצי שיווק הרבה יותר גדולים, ובהקשר הזה של תקנה ראינו שיש קשר ישיר לכמה מדריכת מיניות, המפקחת באזור הזה דוחפת, כמה ראשי המועצות המקומיות דוחפים.

מאיר כהן: זה נורא מה שאת אומרת.

מירב בן ארי: שנייה רגע, אני ממש מבקשת אם אתה יכול לתת לה לסיים ואחרי זה, כי אני ביקשתי במיוחד.

מירב בן ארי: אני יודעת שזה אולי נורא בעיניך.

מירב בן ארי: בעיניי זה מדהים.

מירב בן ארי: אני יושבת פה ומתרגשת.

מירב בן ארי: זה מרגש אותי, אין לך מושג כמה, כי אני מעריכה אותך.

מאיר כהן: מי שצריכה להחליט זו המפקחת.

מירב בן ארי: לא.

מירב בן ארי: א', היום מנהל הוא אוטונומי להחליט איזה תכנים הוא מכניס לבית ספר ואיזה לא, ועל זה יתייחסו גם משרד החינוך.

מירב בן ארי: עם כל הכבוד למפקחת, המנהל יחליט, כי הוא אוטונומי להכניס, אבל אני יושבת פה ואני מתרגשת.

מאיר כהן: אם מנהל מחליט שלא, לא?

מירב בן ארי: בוודאי.

מירב בן ארי: תן לי ליהנות מ-1,720 פעילויות, מ-0 ל-1,720.

מירב בן ארי: סליחה, ה-1.5 מיליון שקל האלה, אני מתנצלת - - - אני הרבה פעמים לא מתרגשת.

מירב בן ארי: אני ירקתי דם עליהם.

מירב בן ארי: אין לי הרבה דברים שאני מנכסת בכנסת, ומי שמכיר אותי בקהילה, יודע.

מירב בן ארי: אני מתרגשת, מ-0 ל-1,720.

מירב בן ארי: ללכת למנהלי בתי הספר ולהגיד להם, חבוב, אין יותר מתנדבים של חוש"ן, הם מקבלים כסף.

מירב בן ארי: הם נכנסים לבית ספר ומעבירים פעילות, אז סליחה רגע שהם עוד לא אצל הערבים ובכל הארץ, אבל עליתי ל-1,720 ואני מתרגשת, כי רק אתמול אנחנו בוואטסאפ על להמשיך להעביר את הכסף, ואני מול אגף תקציבים.

מירב בן ארי: מי כמוך יודע כמה אתה מול אגף תקציבים, ואני מוודאת שהכסף מגיע, כי זה חשוב לי וזה מרגש אותי.

מירב בן ארי: אני לא צריכה גם שהיא תגיד, רק לשמוע את העניין הזה ולהבין שסוף סוף החבר'ה האלה הפסיקו - - - .

מירב בן ארי: אני מעריכה התנדבות.

מירב בן ארי: אני עשר שנים ניהלתי מרכז למתנדבים, אבל לא מגיע להם, מגיע להם כסף, מגיעה להם עבודה ומגיע שמנהל בית ספר יוכל להזמין את "איגי", אז רגע, שנייה, אני מתנצלת, אני חייבת לשמוע את זה.

מירב בן ארי: תרשה לי.

תמר יהל: אני כן יכולה להגיד שלעומת שנים קודמות הייתה עלייה, כלומר יש הרבה מאוד ערים שנכנסנו אליהן בפעם הראשונה.

תמר יהל: אני יכולה לתת לדוגמא למשל את אשקלון, שמינהל החינוך בה היה מאוד מעורב ודרש מכל בתי הספר היסודיים בעיר להזמין הכשרת חדר מורים לבתי הספר שלו.

תמר יהל: יש הרבה מאוד ערים שנכנסנו אליהן בפעם הראשונה ואני יכולה להגיד שאיריס פה והשותפות המדהימות שלנו בשפ"י עשו עבודת שיווק מאוד משמעותית ובהחלט ראינו שבמקומות שיש מפקחות טובות ויש מדריכות טובות ורתומות, הייתה הרבה יותר הזמנה של פעילות.

תמר יהל: צריך גם לא לשכוח שזה חדש לשטח והרבה בתי ספר והרבה מועצות ועיריות לא מכירות ולא יודעות.

תמר יהל: אני בטוחים שמשנה לשנה נצליח להעלות את זה.

תמר יהל: אני יכולה להגיד שכשנפתחה התקנה, היה מאוד חשש, נצליח למלא את הפעילות, לא נצליח, תהיה דרישה, לא תהיה דרישה.

תמר יהל: הדרישה הייתה, איריס יכולה להעיד.

תמר יהל: הדרישה הייתה מטורפת.

תמר יהל: אנחנו הארגונים לא עבדנו מאוד קשה על שיווק, אני חייבת להגיד.

תמר יהל: רוב השיווק, משרד החינוך ושפ"י בעצמם עשו ואני חושבת שעם שיווק עוד יותר אגרסיבי ועוד יותר משמעותי אנחנו יכולים להגדיל את הפריסה הרבה יותר.

תמר יהל: מבחינתי זה רק הציף על פני השטח את הצורך האדיר, פתאום שבית ספר, ניתנת לו הפעילות וזה ככה בחותמת של משרד החינוך ובתקצוב של משרד החינוך, כל כך הרבה יותר מוסדות רוצים להזמין ורוצים להביא, כי כן צמאים לתוכן הזה ויש יותר הכרה בבתי הספר שצריך לעסוק בו גם ברמת חדר המורים וגם ברמת התלמידים.

מירב בן ארי: ספרי לנו קצת על התגובות של המורים, תלמידים.

מירב בן ארי: יש בתי ספר שפעם ראשונה בכלל נתקלים בכם.

תמר יהל: זו שאלה קצת מורכבת.

תמר יהל: יש הרבה מאוד תגובות מאוד טובות.

תמר יהל: כמעט כל בית ספר שאנחנו נכנסים, גל של יציאות מהארון אחרי פעילות שמתקיימת ואיזשהו מורה או מורה שנרתמים פתאום לנושא, וכמובן שככל שאנחנו מגיעים לאוכלוסיות שפחות מכירות, אז יש יותר קשיים, ושבאים ואפשר לספר ולדבר על דברים מאוד בסיסיים, אבל יש גם הרבה התנגדויות והרבה קשיים ואנחנו סופגים גם מתלמידים וגם מהמורים הרבה מאוד שאלות שמעידות על בורות עצומה ועל שנאה ועל חוסר קבלה.

תמר יהל: זה ממש ברמה היום-יומית.

תמר יהל: כל יום יש לנו קבוצת דיון פנימית של המתנדבים שלנו.

תמר יהל: כל יום מישהי או מישהו כותבים פוסט על איזושהי תגובה, על איזושהי שאלה.

תמר יהל: אנחנו רואים בשטח שבאמת עדיין יש צורך מאוד גדול.

תמר יהל: כמה דברים יותר ברמה הקונקרטית על זה.

תמר יהל: קודם כול, העשייה של התקנה הזו והתקצוב של זה היא מדהימה, אבל זה קצה הקרחון, כלומר אנחנו צריכים להעלות את התקציב הזה.

תמר יהל: היום אנחנו מגיעים לפחות מ-25% מבתי הספר הממלכתיים בארץ, הכלליים.

תמר יהל: אנחנו צריכים לוודא שאנחנו נכנסים גם לבתי ספר במגזר הערבי, במגזר הדתי, ואנחנו צריכים לוודא שלפחות במגזר הציבורי הכללי אנחנו מגיעים לפחות ל-80%-90% מבתי הספר תוך כמה שנים.

תמר יהל: זה יעד שהוא בעיניי ריאלי ואנחנו חייבים להעלות את זה.

תמר יהל: נתקלנו סביב העניין הזה של התקנה בהמון כשלים בירוקרטיים.

תמר יהל: אמנם באמת איריס והשותפות משפ"י עושות עבודה מדהימה ונפל עליהן המון עומס והמון טיפול בירוקרטי של דברים, אבל אנחנו רואים שזה לא מספיק.

תמר יהל: בעצם קיבלנו את הכסף לתקצוב הפעילויות, אבל גם משרד החינוך לא קיבל איזשהו תקן או איזשהו בן אדם שיתעסק ויתכלל את הפעילות הזו.

תמר יהל: אנחנו רואים שאין זמן ואין מספיק מענה ואין מספיק כוח אדם כדי לטפל בדברים האלה, וזה משהו שחייב לתת לו מענה, חוץ מזה שכבר קיבלנו אישורים מהמון אנשים, כולל סמנכ"ל משרד החינוך, כולל משרד האוצר, שהתקנה הזו נמצאת בבסיס התקציב, ומשרד החינוך, לא יודעת איפה שם בדיוק עומד הכשל, אבל עדיין לא מוכנים להכיר בזה או לקבל את זה שהתקנה הזו נמצאת בבסיס התקציב.

תמר יהל: אנחנו כבר עכשיו כמעט בסוף פברואר, התקנה לשנת 2018 לא יצאה, כלומר עשינו הרבה מאוד פעילות בין יוני לדצמבר 2017 ואנחנו כבר חודשיים מובטלים ומחכים שהתקנה תצא, ועד שנקבל את כל האישורים, אי אפשר לעבוד ככה.

תמר יהל: הכשלים הבירוקרטיים האלה חייבים להיות מתוקנים.

תמר יהל: אמרתי שאנחנו ניצלנו 68% מהתקציב.

תמר יהל: זה בערך 1.1 מיליון מהתקצוב של התקנה, אבל בתי ספר בודדים, ברמה של כמה עשרות אלפי שקלים קיבלו כבר את התשלום הזה.

תמר יהל: אנחנו עובדים עם בתי ספר שאומרים, וואלה, אנחנו לא יודעים אם נזמין שוב, אם נעבוד שוב דרך התקנה, כי אנחנו לא סומכים על משרד החינוך שישלם, וזה באמת כל הנושא של הגזברות של משרד החינוך שחייב לקבל איזשהו מענה.

תמר יהל: עוד שאלות בנושא הזה של התקנה?

מירב בן ארי: לא, זה בסדר.

מירב בן ארי: התקנה, שתדעי, אנחנו סגרנו את זה.

מירב בן ארי: אושר והכסף עבר ל-2018.

תמר יהל: יופי, זה טוב לבוא לכאן.

מירב בן ארי: אם הייתי מביאה אותך לפה והייתי אומרת לך שיש לי כשלים בירוקרטיים, אז לא הייתי מנהלת את הדיון הזה היום.

מירב בן ארי: נראה לי עד אתמול בלילה עוד התכתבנו.

תמר יהל: אפשר שתי התייחסויות אחרות?

מירב בן ארי: כן.

תמר יהל: דבר שני, הנחיצות בהכשרה לאנשי חינוך החל מגיל הגן עד התיכון, היום זה עומד על בית ספר, אם הוא מזמין, לא מזמין.

תמר יהל: מבחינתי זה לא הגיוני שנכנסת מורה, שנכנס מחנך, חדשים למערכת בלי שהם במהלך התואר שלהם בלימודי חינוך או הוראה או גננות, לא עברו איזושהי היכרות עם הקהילה, לא מקבלים במהלך העבודה שלהם הכשרה שהיא של חובה, שלא תלויה במנהל או מנהלת בית ספר כאלו ואחרים.

תמר יהל: זה משהו בסיסי במקצועיות של אנשי חינוך ואני חושבת שזה משהו שחייבת להיות בו עליית מדרגה ודרישה ואיזשהו תו תקן, אם זה של המל"ג או אם זה של משרד החינוך, אני לא יודעת מה, אבל שזה תוכן חובה לעשות הכשרה כזו פעם בארבע שנים בחדר מורים, בכל הכשרה של מחנכים לגיל הרך וכו'.

תמר יהל: דבר שלישי, מענה מערכתי של תכנים.

תמר יהל: היום אין תכנים כמעט, בודדים, בספרי הלימוד, שמתייחסים לקהילת הלהט"ב.

תמר יהל: תוכן יכול להיות בפרק שעוסק בקהילת הלהט"ב, בלימודי אזרחות, וזה יכול להיות שיבחרו יצירה ספרותית בשיעור ספרות שמתעסקת בסיפור אהבה בין שתי נשים, וזה משהו שאנחנו חייבים להכניס.

תמר יהל: עד שהוא לא יכנס לכל תלמידי ישראל בכמה נושאים שבוחרים בהם וככה נדאג להגיע לכולם.

תמר יהל: משרד החינוך לא צריך להסתמך על חוש"ן או על "איגי" או על גוף חיצוני שיבוא.

תמר יהל: צריך לטפל בדברים בעצמו ולדאוג שהתכנים האלה נכנסים לתוך חוברות הלימוד ומגיעים לכל תלמיד ותלמידה.

מירב בן ארי: תודה, תמר.

מירב בן ארי: דורית, מנכ"לית "איגי".

מירב בן ארי: בבקשה.

דורית גלסמן: שלום לכולם, שמי דורית, אני מנכ"לית "איגי".

דורית גלסמן: "איגי", למי שמכיר, ארגון הנוער הגאה היחיד כיום שפועל במדינת ישראל.

דורית גלסמן: יש לנו למעלה מ-85 קבוצות, הצפונית בקריית שמונה והדרומית באילת.

דורית גלסמן: אנחנו מפעילים את הארגון.

דורית גלסמן: כל יום בעצם יש לנו פעילות, למעלה מ-2,400 חניכים ואנחנו מפעילים את זה על ידי 300 מתנדבים שפועלים בהתנדבות כל יום ועושים בעיניי עבודת קודש.

דורית גלסמן: לציין את זה ולהגיד להם תודה ביום הזה.

דורית גלסמן: אני רוצה בהמשך לשותפה היקרה תמר, גם לחזק את הדברים שנאמרו בנושא של תכני לימוד.

דורית גלסמן: לא מזמן הייתה לנו ישיבת צוות ומישהי הציעה ספר של יהודית קציר על סיפור אהבה בין שתי נשים.

דורית גלסמן: אני בת 33 ובחיים שלי לא ראיתי את הספר הזה, אז אני מצטרפת לדברים.

דורית גלסמן: יש המון יצירות חשובות שמדמות ומראות דוגמאות ליחסים - - -

טובה בן ארי: אגב, גם סמדר שיר כתבה ספר על אבות ועל אימהות, לילדים דווקא.

דורית גלסמן: יחסים של אבות גאים, יחסים בי-סקסואליים, יחסים לסביים בעצם של כל הקהילה הגאה.

דורית גלסמן: אני רוצה להצטרף לקריאה הזאת של תמר, ואני חושבת שכל מי שבחדר, לתכנים במערכת החינוך, בעצם מהגן ועד התיכון.

דורית גלסמן: בנוסף, אחריי עוד מעט ידבר ענבר שהוא עושה שנת שירות ב"איגי", ורוצה לספר לכם קצת על החוויה האישית שלו על מערכת החינוך שהוא רק סיים לפני כמה חודשים.

דורית גלסמן: נקודת המוצא של אוכלוסיית הנוער הטרנסית, שמדובר בנוער שנמצא בתהליך בירור וגיבוש זהות מגדרית ומצוי במאבקים אישיים וסביבתיים לעיתים תכופות.

דורית גלסמן: אני רוצה לציין שיש לוודא שסביבת החינוך של הנוער הזה לא תהווה למעמסה נפשית, תאפשר מקום של ביטוי עצמי.

דורית גלסמן: אני רוצה לדבר על כמה נקודות בקשר לנוער טרנסג'נדר.

דורית גלסמן: אני רוצה לדבר על שימוש בשם.

דורית גלסמן: אם ילד בגיל 16 מבקש מהמורה שלו להתייחס אליו בשם שהוא רוצה, אנחנו מבקשים לדבר ואנחנו מוכנים לעזור, שהמורה תאפשר לגשת אליו בעצם בלשון פנייה שאותה הוא מבקש ובשם שאותו הוא מבקש, במיוחד כשההורים שלו פחות תומכים בו או לא תומכים בו או אפילו לא יודעים.

דורית גלסמן: אני חושבת שלפחות שיהיה מקום אחד בחיים שלו.

דורית גלסמן: אני חושבת שבית הספר שלו והכיתה שלו צריכה להיות שם עם כל הקושי של הדבר, ואנחנו מכירים את הקושי של צוותי החינוך ושל המורות, שהן בעצמן מעידות על עצמן שהן לא יודעות כיצד לנהוג בזה.

דורית גלסמן: שימוש בשם שלי, השם שאיתו אני הולך, אני חושבת שזה משהו שהוא חשוב פה לציין.

דורית גלסמן: כבר בבתי ספר בארצות הברית יש ביטול של שירותים מגדריים בבתי ספר.

דורית גלסמן: ילד שבעצם הולך לבית ספר ב-8:00 בבוקר ומסיים ב-15:00 בצהריים ולא יכול להתפנות כי אין לו שירותים.

דורית גלסמן: מירב, אני מכירה אותך ואני חושבת שאנחנו אמיצות מספיק כדי להתחיל לדבר ולקדם את הדבר הזה.

דורית גלסמן: זה קיים כבר בארצות הברית.

דורית גלסמן: העתקנו מהמדינה הזאת הרבה מודלים ואנחנו מוכנים גם להיעזר בזה.

דורית גלסמן: כמובן שזה מתבטא גם בכל מה שקשור בלבוש, תלבושת אחידה, שהרבה פעמים בבתי ספר היא מגדרית ואם אני נער, אני רוצה ללכת עם התלבושת של אותו מגדר שאותו אני בוחר, אז בית הספר והיועצת והמפקח צריך לאפשר את הדבר הזה.

דורית גלסמן: לפני נראה לי שבועיים, חניכים ממועדון "המטריה" שלנו, מועדון טרנס, הביעו בעצם, ילדים בני 16 הרימו הפגנה כי נער רצה להגיע לשיעור ספורט שהרבה פעמים הבנות הולכות לשם והבנים הולכים לשם.

דורית גלסמן: חבר'ה, אנחנו פוגשים את הנערים והנערות האלה כל יום.

דורית גלסמן: רובם הם חבר'ה א-בינריים.

דורית גלסמן: אנחנו כבר קצת אולי נמצאים מאחור, אבל יש הרבה נערי טרנסג'נדרים, ג'נדרפלואידים שהם כבר לא מגדירים את עצמם בקוטב המגדרי שאיתו אנחנו גדלנו, אני יכולה להגיד הדור שלי.

דורית גלסמן: זה כבר לא רלוונטי.

דורית גלסמן: מערכת החינוך כבר לא רלוונטית לנוער הזה.

דורית גלסמן: אני בטוחה שבמאמצים עם כל הארגונים, גם עם חוש"ן, אנחנו נצליח ביחד לעשות את השינוי הכול כך חשוב הזה.

דורית גלסמן: זה נוער שזקוק לנו וכרגע הוא לבד.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מאיר כהן: מה זה "מערכת החינוך לא רלוונטית"?

מירב בן ארי: מבחינת הטרנסג'נדרים, שאין היום במערכת החינוך הקיימת בעצם את הפסיליטיז שיכולים להכיל נערים ונערות טרנסג'נדרים.

מאיר כהן: אז מה הם עושים?

מירב בן ארי: אנחנו תיכף נתייחס לזה.

מירב בן ארי: רצית שעוד מישהו ידבר?

ענבר-אייל עשהאל: כן.

ענבר-אייל עשהאל: קודם כול אני אגיד שאני ממש מתרגש, אז אני איעזר בדף.

ענבר-אייל עשהאל: שלום, אני ענבר, אני בן 18.

ענבר-אייל עשהאל: אני עושה שנת שירות ב"איגי".

ענבר-אייל עשהאל: אני פעיל בארגון וחניך כבר שנתיים.

ענבר-אייל עשהאל: סיימתי ללמוד לפני כמה חודשים בבית ספר מו"ר, בתיכון מכבים-רעות מו"ר.

ענבר-אייל עשהאל: במערכת החינוך הרגשתי כתלמיד פשוט שאני בערפל ואני לא יודע ומאוד אבוד.

ענבר-אייל עשהאל: הדבר המרכזי הוא שאף אחד לא דיבר איתי על מיניות או מגדר ונחשפתי לדברים כמו הומוסקסואליות שהיא קיימת ואפשרית, רק בשלבים מאוחרים יותר, רק בכיתה ז' כשאני חקרתי אז בעצמי.

ענבר-אייל עשהאל: על המושג טרנסג'נדר שאני בעצם טרנסג'נדר, נחשפתי רק עוד יותר מאוחר ורק בגלל שאני חקרתי על זה.

ענבר-אייל עשהאל: אם לא הייתי חוקר על זה, יש סיכוי שלא הייתי יודע ולא הייתי מגלה על עצמי ומבין על עצמי שאני טרנס.

ענבר-אייל עשהאל: שיעורי המיניות שהיו אצלי בבית ספר היו נכונים לבנים ובנות, ואני אשים מרכאות, כי בעצם מה שדובר בשיעורים האלה היה על אנטומיה, זאת אומרת אברי מין והתבגרות מינית.

ענבר-אייל עשהאל: אני הרגשתי אבוד, למה?

ענבר-אייל עשהאל: בגלל שהרגשתי מאוד לא בנוח להיות עם הבנות, אבל התכנים והאנטומיה הביולוגית שהייתה בקבוצה של הבנים, לא הייתה רלוונטית אלי בגלל שאני לא אישה, אבל זה לא הסתדר לי.

ענבר-אייל עשהאל: באותה נקודת זמן בחיים שלי מאוד חיפשתי תשובות להרבה שאלות שהציפו אותי.

ענבר-אייל עשהאל: שיעורי מיניות, היה אחד ביסודי, אחד בחטיבה, לאורך כל תקופת התיכון והחטיבה, זהו, והם עסקו אך ורק באנטומיה ולא בכל מיני תכנים אחרים שלא קשורים לפן הפיזי.

ענבר-אייל עשהאל: הרגשתי שאני פשוט נמצא בשיעורים האלה ועושים אותם בשביל לסמן מעין וי כזה שעשינו את זה.

ענבר-אייל עשהאל: זה ממש בעייתי.

ענבר-אייל עשהאל: עוד משהו שהיוותה לי מצוקה מאוד גדולה, זה עניין השירותים שמוגדרים בבית הספר.

ענבר-אייל עשהאל: רציתי לתת לכם נקודה למחשבה, לחשוב איך זה להיות יום שלם בבית הספר ואתה לא יכול ללכת לשירותים, אין לך אפשרות ללכת לשירותים שמגיעים לך, מכל מיני סיבות כאלה ואחרות.

ענבר-אייל עשהאל: באותו בית ספר הייתי עם שירותים לא נגישים.

ענבר-אייל עשהאל: עוד משהו מאוד חשוב לציין, זה שבגלל שאין שיעורים מסודרים על מיניות, מגדר ועוד כל מיני נושאים מאוד חשובים, המילים "הומו", "קוקסינל", "לסבית" ועוד הרבה מילים נאמרות כעלבון ובהקשר שלילי.

ענבר-אייל עשהאל: זה נאמר ממש בין התלמידים ואפשר לשמוע את זה.

ענבר-אייל עשהאל: אני חושב שיש מצב שלכל אחד מאיתנו יצא לשמוע חברים אומרים אחד לשני "יא הומו" ודברים בסגנון.

ענבר-אייל עשהאל: ממש אירוע כזה שהתייחסו אלי בכינוי גנאי כביכול כלסבית, קרה לי הרבה פעמים כשהסתובבתי עם חברה מאוד טובה והסתובבנו ביחד.

ענבר-אייל עשהאל: אני חושב ויודע שמערכת החינוך מוכרחה לתת לתלמידים תכנים שהם מעבר למקצועות הליבה, תכנים שהם יכולים לעזור להם ויעזרו להם לעבור את התהליכים המורכבים שאנחנו בני הנוער עוברים במהלך שנות הלימוד במערכת החינוך.

ענבר-אייל עשהאל: אני יודע, וחשוב מאוד ליצור מרחב בטוח לכל התלמידים, מקום שהם יכולים לבטא את עצמם, מקום שהם יכולים להיות מי שהם בלי שאף אחד ישפוט אותם או יגיד להם מה אסור ומה מותר מבחינה של, הטבעת הזאת, סומנת בלידתך כנקבה?

ענבר-אייל עשהאל: אז אתה לא ללבוש איקס.

ענבר-אייל עשהאל: אני חושב ויודע שהגיע הזמן ליישם את זה ולמצוא אלטרנטיבות ורעיונות כדי שנוכל באמת להתאים את מערכת החינוך לכולם.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: חברת הכנסת שרן השכל, את רוצה להתייחס עכשיו?

שרן השכל: אני מעדיפה להשאיר זמן לדוברים שהגיעו בשביל להתארח איתנו בכנסת.

שרן השכל: זה היום שלכם, אז אנחנו פה כדי לשמוע ולסייע.

מירב בן ארי: זיו שרון, "אחווה סטודנטיאלית".

זיו שרון: שלום, קוראים לי זיו, אני סטודנטית שנה ראשונה למסלול קידום נוער ואני גם התחלתי השנה לקחת חלק ב"אחווה הסטודנטיאלית הגאה".

זיו שרון: ה"אחווה הסטודנטיאלית" מפעילה 20 אחוות ברחבי הארץ, מתל חי עד באר שבע.

זיו שרון: אני מרשה לעצמי להתחיל בסיפור אישי.

זיו שרון: אני יצאתי מהארון בכיתה י'.

זיו שרון: בתיכון שלי לצערי קיבלתי תגובות לא פשוטות, בוא נאמר ככה.

זיו שרון: בנות בכיתה שלי לא הסכימו להתלבש לידי בשיעורי ספורט וזה הגיע עד למצב שבכיתה י"א שלוש בנות בשכבה מעלי החליטו שזה בסדר לזרוק לי כיסא על הגב.

זיו שרון: פניתי לצוות החינוך בכמה וכמה פניות.

זיו שרון: מיותר לציין שהפניות שלי לא הועילו.

זיו שרון: גם חוש"ן הגיעו אלינו לבית הספר, פעילות מאוד יפה, אבל בסופו של דבר השאלות נשארו באוויר, שאלות של בורות גם מצוות החינוך וגם מהתלמידים.

מיכל רוזין: מקרה האלימות טופל?

זיו שרון: מקרה האלימות לא טופל.

זיו שרון: סיימתי תיכון, התגייסתי לצבא.

זיו שרון: גם שם חוויתי כל מיני הערות שקשורות לנטייה המינית שלי.

זיו שרון: סיימתי שירות מלא והחלטתי שאני נרשמת ללימודים, ונרשמתי ללימודים במכללת בית ברל שהיא מכללה לחינוך, למסלול קידום נוער.

זיו שרון: מכללות חינוך היום בארץ נחשבות כמכללות מאוד מקבלות, מאוד פתוחות, מאוד ליברליות בדעות שלהן וזה לא התגלה כמצב כל כך נכון.

זיו שרון: אספר לך קצת נתונים לפני שאני אמשיך על החוויה האישית שלי.

זיו שרון: בשנת 2017 נערך סקר אקלים של מכון המחקר של "איגי" בסיוע האחווה הגאה והוא נעשה בקרב מוסדות ומכללות להשכלה גבוהה.

זיו שרון: אני אציג לכם קצת נתונים: 26% מהסטודנטים והסטודנטיות הגאים חוו הטרדה מינית במסגרת המוסד להשכלה גבוהה בו הם לומדים.

זיו שרון: מספר זה גבוה פי 6.5 משיעור ההטרדות המיניות של כלל הסטודנטים בישראל.

זיו שרון: עוד נתון – רוב ההטרדות המיניות הן מצד סטודנטים אחרים, ואילו כרבע מהסטודנטים והסטודנטיות, שזה 24%, הוטרדו מינית על ידי איש סגל אקדמאי או מרצה.

זיו שרון: הטרדות מיניות דווחו בכל האוניברסיטאות.

אלעד גוטמן: אני רק אוסיף.

אלעד גוטמן: שלום, קוראים לי אלעד, אני מנהל את ה"אחווה הסטודנטיאלית הגאה".

אלעד גוטמן: כשאנחנו מדברים על קמפוסים לחינוך, אנחנו מדברים על הטרדות מצד אנשי סגל, של 50%.

קריאה: מדובר על סטודנטים להט"בים?

זיו שרון: כן, סטודנטים להט"בים.

זיו שרון: הכול מתייחס לסטודנטים להטב"ים, סליחה אם לא הבהרתי את זה בהתחלה.

זיו שרון: ההטרדות האלה דווחו בכל האוניברסיטאות וברוב המכללות המתוקצבות והלא מתוקצבות.

זיו שרון: רוב הסטודנטים שהוטרדו, חוו אלימות מצד סטודנטים או מרצים, לא פנו בנושא לממונים.

זיו שרון: 6% ציינו כי פנו לממונים על הטרדה מינית, אך התלונה לא טופלה.

זיו שרון: גם אני ישבתי השנה בקורס עם מרצה שהתייחס בנושא שלו לנוער בסיכון וכשהוא התחיל למנות אוכלוסיות הנמצאות במצבי סיכון, הוא לא מנה את הקהילה הגאה, וכשהרמתי את ידי וביקשתי למנות גם את הקהילה הגאה, הוא אמר שזה לא רלוונטי לשיעור.

זיו שרון: לא יכול להיות מצב כזה שאנחנו מגיעים למוסד, במיוחד מוסד להשכלה גבוהה לחינוך, ומרצה מרשה לעצמו לומר דבר כזה.

זיו שרון: עוד נתון מאוד מזעזע בעיניי.

זיו שרון: שניים מתוך שלושה חשופים ללהט"בופוביה, זאת אומרת שכל שני אנשים מתוך שלושה חשופים ללהט"בופוביה.

זיו שרון: זה נתון מזעזע.

זיו שרון: אני אישית חווה את זה אמנם פחות במכללה שבה אני לומדת, אבל אני עדיין חווה את זה ואני עדיין שומעת את ההערות בדיוק כמו שענבר אמר מקודם, גם "יא הומו", גם "יא לסבית".

זיו שרון: זה מופנה כלפי סטודנטים גם כהלצה וגם כלא הלצה.

זיו שרון: אני רוצה להתייחס למה שחבר הכנסת אמר מקודם, לצערי הוא לא נמצא פה לשמוע, אבל עדיין חשוב לי להתייחס.

זיו שרון: הכול מתחיל בהכשרה של הסגל.

זיו שרון: זה הרבה מעבר למורה תיכון.

זיו שרון: זה מתחיל במרצים ובסגל האקדמאי ובסטודנטים לחינוך.

זיו שרון: סטודנטים לחינוך שלא עוברים תכנים שקשורים לקהילה הגאה וללהט"

זיו שרון: בופוביה לא ידעו איך להתמודד עם זה אחר כך.

זיו שרון: זה מתחיל משם, ולכן מאוד חשוב קודם כול לפעול להכשרת סגל הוראה ולסטודנטים לחינוך ולסטודנטים בכלל בנושאים הקשורים לקהילה הלהט"בית וגם להגדיר גורמים רשמיים מקרב סגל בכיר שייתן מענה לצרכי קהילת הלהט"ב.

זיו שרון: האחווה הסטודנטיאלית הגאה עובדת מאוד חזק בהרבה מאוד תחומים ואנחנו מנסים ליצור קמפוס בטוח לקהילה הלהט"בית ברחבי כל הקמפוסים.

זיו שרון: אנחנו נמצאים בקושי רב.

זיו שרון: מאוד חשוב שתהיה לנו את התמיכה ושיוגדרו הנהלים שדיברנו עליהם, כי בלי זה אנחנו לא נוכל להתקדם לשום מקום.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: פלג בר-לב מארגון "מעברים".

מירב בן ארי: בבקשה.

פלג בר-לב: שלום, תודה רבה.

פלג בר-לב: שמי פלג, אני אשת חינוך ורכזת חינוך והסברה בעמותת "מעברים" לקהילה הטרנסית.

פלג בר-לב: אני רוצה להציג קודם כול קצת רקע, בקצרה.

פלג בר-לב: תלמדים טרנסג'

פלג בר-לב: נדרים חשופים לאפליה ונמצאים במצוקה חמורה גם ביחס לשאר הקהילה הגאה.

פלג בר-לב: רק לשם כמה נתונים: 39% נעדרים באופן קבוע ממסגרות חינוכיות, למעשה מצבים של נשירה.

פלג בר-לב: יש מצבים מאוד נפוצים של דחיקה לזנות.

פלג בר-לב: אין לי את הנתון כרגע מולי, אבל פי 20 ומשהו מהשיעור הכללי באוכלוסייה, ו-41% ניסיונות אובדניים.

פלג בר-לב: מחקרים מראים שהמצב הזה מחמיר עוד יותר במקרים של יחס לא הולם בבית הספר.

פלג בר-לב: כשאני מדברת על יחס לא הולם, בקהילה הטרנסית מדובר על יותר מקבלה ותכנים חינוכיים שיעזרו לפתור את זה.

פלג בר-לב: יש מיומנויות שצריכות להיות לצוותי החינוך, למשל מה שדובר פה, לפנות בשם הנכון, בפנייה המגדרית הנכונה, לשון זכר, לשון נקבה או פנייה אחרת.

פלג בר-לב: יש פתרונות שהמערכת צריכה לתת למצבים פרקטיים, למשל שימוש בשירותים.

פלג בר-לב: בהקשר של הפתרונות, אני רוצה קודם כול להודות לשפ"י שבאמת מקדמים את הקהילה ומנחים בתי ספר בנושא התנהלות עם הקהילה הטרנסית, אבל זה לא מספיק.

פלג בר-לב: אנחנו רוצים שיהיו נהלים מחייבים.

פלג בר-לב: כמו שנעשה במספר מדינות בארצות הברית וגם בארץ, בצה"ל, נהלים מחייבים בנוגע להתייחסות לקהילה הטרנסג'נדרית במערכת החינוך.

פלג בר-לב: אנחנו מבקשים שיהיו הכשרות.

פלג בר-לב: כאן אני רוצה להודות גם לשפ"י כמובן וגם ללשכה של טובה בן-ארי, של חוק זכויות התלמיד, שמקדמים את הנושא של הכשרות בנושא הקהילה הטרנסית, אבל זה לא מספיק.

פלג בר-לב: אנחנו צריכים השתלמויות והכשרות נוספות בעיקר למנהלים, ליועצות, לצוותים בכירים וכמובן במוסדות הכשרה להוראה, לפתור את הבעיה מהשורש.

פלג בר-לב: אנחנו מבקשים שהפתרונות האלה יווצרו בשיתוף ארגוני הקהילה הטרנסית.

פלג בר-לב: יותר מדי פעמים מקשיבים לאנשי מקצוע שמדברים על הקהילה הטרנסית ולא לאנשים הטרנסיים עצמם שיודעים הכי טוב מה הצורך שלהם ומה הזהות שלהם, ואנחנו מבקשים באמת להיות שותפים בתהליך הזה של מציאת הפתרונות ושהוא יקודם.

פלג בר-לב: תודה רבה.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: תהל"ה, את רוצה להתייחס?

מירב בן ארי: בבקשה.

ניטה קלאוזנר: שמי ניטה קלאוזנר מתהל"ה, ארגון תמיכה להורים של הקהילה הגאה.

ניטה קלאוזנר: קודם כול אני רוצה לברך את חברת הכנסת בן ארי.

ניטה קלאוזנר: אני מאוד שמחה, כי אני יושבת פה כבר כמה שנים כמו שאת יודעת.

ניטה קלאוזנר: העלינו המון בעיות במשך השנים האלה ואני מתחילה לשמוע פתרונות, ופתרונות טובם, וזה מאוד משמח אותי.

ניטה קלאוזנר: אני רוצה להתחיל באופטימי באמת ולהגיד תודה גם לך, גם לשפ"י ולכל מי שעובד פה מטעם הקהילה, כי אני חושבת שבאמת נעשית עבודה ורואים אותה בשטח.

ניטה קלאוזנר: עכשיו אני רוצה להתייחס למה שעוד יש לעשות.

ניטה קלאוזנר: מה שחשוב לדעתי זה כמה דברים.

ניטה קלאוזנר: אני קוראת להם הנבטה, התרמה, הטמעה, חשיפה, מידע ותמיכה, ואני אפרט.

ניטה קלאוזנר: הנבטה זה להתחיל מגיל הגן, זאת אומרת באמת להתחיל מהגילאים הכי קטנים, שיש לנו את פינת הבובות ופינת המכוניות, שיש לנו את הסיפורים, שיש לנו את האחות והרופא, אימא במטבח ואבא בעבודה, להתחיל מהגילאים הכי קטנים.

ניטה קלאוזנר: התרמה – דיברה על זה זיו לפני רגע.

ניטה קלאוזנר: הכנת הצוותים מהסמינר, הכנת העובדים הסוציאליים, הכנת המורים.

ניטה קלאוזנר: לנו כתהל"ה מאוד קשה להיכנס לסמינרים לדבר על החוויה של ההורות של הומואים, של טרנסג'נדרים, של בי-סקסואליים, של לסביות, של ג'נדרקוורים.

ניטה קלאוזנר: יש לי חברה בסמינר דוד ילין שהיא מרצה בכירה, אז כל שנה היא מכניסה אותי למסלול שלה ואני נכנסת ואני מדברת ואני רואה איזה אפקט יש לזה למורים הצעירים.

ניטה קלאוזנר: אני באה עם הסרטים של תהל"ה, אני מראה את היציאה מהארון.

ניטה קלאוזנר: יש לנו סרטונים שנקראים "הולך ומשתפר", אני מספרת את הסיפור האישי שלי.

ניטה קלאוזנר: יש לי שני בנים שהם שניהם הומואים ואני מספרת את הסיפור האישי והם שואלים אותי שאלות והאנשים האלה אחר כך יצטרכו לטפל בילדים שיצאו מהארון, ולכל ילד יש שני הורים מאחוריו.

ניטה קלאוזנר: יכול להיות שזה שני הורים מאותו מין, יכול להיות שזה שני הורים ממין אחר, יכול להיות שזו אם חד הורית או אב חד הורי, אבל הם יצטרכו לטפל גם בילד וגם להתמודד עם ההורים שלו.

ניטה קלאוזנר: הם צריכים כלים בידיים.

ניטה קלאוזנר: הטמעה – הטמעה בחומר הלימוד, אם זה בהיסטוריה, אם זה בספרות, אם זה באומנות.

ניטה קלאוזנר: 10% מהאוכלוסייה שלנו היא אוכלוסייה גאה.

ניטה קלאוזנר: יש לה היסטוריה, יש לה אומנות, יש לה ספרות.

ניטה קלאוזנר: הבן שלי עושה עכשיו דוקטורט בארצות הברית בלימודי מגדר ותקשורת.

ניטה קלאוזנר: אני לומדת ממנו כל הזמן.

ניטה קלאוזנר: אני רואה כמה שהנושא הזה עשיר והיסטורי לעומק.

ניטה קלאוזנר: למה זה לא מוטמע בתוכנית הלימודים?

ניטה קלאוזנר: חשיפה – חשיפה לסיפורים אישיים בבתי הספר, להכיר את ההומו הראשון שלי, להכיר את הטרנסית הראשונה שלי, להכיר את ההורה הראשון שלי.

ניטה קלאוזנר: ההורים גם צריכים שתהיה להם כתובת לפנות אליה.

ניטה קלאוזנר: למי הם יפנו?

ניטה קלאוזנר: מידע – בכל בית ספר לדעתי צריך להיות איזשהו אדם אחד שמרכז את הנושא הזה.

ניטה קלאוזנר: גם אם לא כל המורים יכולים לדבר על זה, שיהיה אדם אחד שיודעים שאפשר לפנות אליו, אם זאת היועצת, אם זאת הפסיכולוגית, מישהו שיהיה לו דגל הגאווה בחדר.

ניטה קלאוזנר: אני עובדת בבית ספר תורני כמטפלת רגשית.

ניטה קלאוזנר: בחדר שלי יש דגל גאווה בחדר.

ניטה קלאוזנר: הילדים שואלים אותי, מה זה.

ניטה קלאוזנר: אני מסבירה להם.

ניטה קלאוזנר: אני גם מספרת על הילדים שלי.

ניטה קלאוזנר: כל המורים יודעים, המנהל שלי יודע, ויודעים שאפשר לפנות אלי בנושאים האלה, והם שואלים אותי, את צועדת במצעד הגאווה?

ניטה קלאוזנר: מה, כולם הולכים שם ערומים?

ניטה קלאוזנר: אני מספרת.

ניטה קלאוזנר: אני חושבת שהמגע האישי הזה, זה מה שיוצר את השינוי.

ניטה קלאוזנר: חשוב לדעת שמאחורי כל נער או נערה, ילד או ילדה שיוצאים מהארון, עומדים זוג הורים, וזאת התמיכה הכי טובה שיש לילדים האלה.

ניטה קלאוזנר: יש לנו אחר כך את הארגונים, אבל קודם כול יש לנו את אבא ואימא או אבא ואבא או אימא ואימא, כמו שאמרתי, איזה הרכב משפחתי שלא יהיה, וההרכב המשפחתי הזה נותן את היציבות, מונע את האובדנות שאנחנו מכירים אותה מהקהילה, אני לא צריכה לחזור על הנתונים כי כולם יודעים אותם, את ההתדרדרות לרחוב, לסמים, לזנות, ואנחנו תהל"ה, נותנים את הצמיחה.

ניטה קלאוזנר: יש לנו 16 קבוצות תמיכה ברחבי הארץ ומה שאנחנו מבקשים וזאת הבקשה שלנו, פתחו את השער, פתחוהו רחב, עבור תעבור בו שרשרת זהב.

ניטה קלאוזנר: זוכרים את קדיה מולודובסקי, את השיר הזה?

ניטה קלאוזנר: אנחנו מבקשים שהשרשרת שלנו, תהל"ה, חוש"ן, "איגי", כל מי שמספר את הסיפור, נוכל לעבור.

ניטה קלאוזנר: תפתחו לנו את השער כמו שאתם עושים עכשיו.

ניטה קלאוזנר: תמשכו.

ניטה קלאוזנר: שפ"י, תודה.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: מקסימה.

מירב בן ארי: כל שנה מקסימה מחדש.

מירב בן ארי: חברת הכנסת מיכל רוזין, אתה רוצה להתייחס?

מירב בן ארי: בבקשה גבירתי.

מיכל רוזין: אני רוצה קודם כול להגיד בוקר טוב, עוד מעט צהריים טובים.

מיכל רוזין: אנחנו פה מהבוקר ביום השלישי של יום קהילת הלהט"ב, ובאמת האושר והגאווה ממלאת את הלב.

מירב בן ארי: סליחה, אני מבקשת שתשימו לב שאנחנו באנו עם צבעים שונים של הדגל.

מירב בן ארי: לא כל הח"כיות זרמו.

מירב בן ארי: יש ח"כית אחת שהולכת תמיד עם שחור, אנחנו אוהבים אותה, לא קשור, אבל הקפדנו על הדגל היום.

מיכל רוזין: חסרה לנו צהובה, אז אם מישהו עם צהוב, תצטרפו.

מיכל רוזין: הצטרפתם למועדון הח"כיות.

מיכל רוזין: אני באה עכשיו מדיון אחר באמת, ואימא ממועדון הלביאות סיפרה על התהליך שהיא עברה עם הבת שלה בבית ספר.

מיכל רוזין: מעבר לזה שבאמת כל הסיפורים הם כל כך מרגשים, אבל התסכול הזה שבעצם אין מודעות, אין ידע, אין כלים.

מיכל רוזין: את נמצאת בתוך ריק שלם שלא יודע לא לסייע לילד, לא לסייע להורים, לא רואה את הדברים, לא יודע לתת כלים בשום מקום, בשום אחת מהרשויות, בשום אחת מהכתובות, לצערי הרב.

מיכל רוזין: כל מה שאנחנו שומעים, אני חייבת לומר, הוא לא זר לי כהורה, הוא לא זר לנו, למי שהילדים.

מיכל רוזין: כולנו חווינו הרבה פעמים, זרות, אחרות, אלימות, אבל אין לתאר בכלל כשזה מופנה כלפי קהילת הלהט"ב.

מיכל רוזין: זה מגיע בעוצמות הרבה יותר גדולות, הרבה יותר גבוהות, וכל דבר מתרגם למקום הרבה יותר קשה.

מיכל רוזין: הרי יש אלימות בכל מערכת החינוך, אלימות קשה לצערי, שלא מטופלת ברוב המקרים, לכן שאלתי אותך אם היא מטופלת.

מיכל רוזין: בוודאי ובוודאי כשמדובר בקהילת הלהט"ב.

מיכל רוזין: כל שוני בילדות, כל שוני במערכת החינוך מייצר מקום מאוד קשה, בין אם אלימות פיזית, מילולית, נידוי, הרחקה, מאוד קשה בוודאי כשזו סוגיה שלא מטופלת, שלא מוכרת, שאין לה מודעות.

מיכל רוזין: כל הנושא של באמת להעלות את המודעות בקרב מורים, מורות, יועצות חינוכיות.

מיכל רוזין: זה כל כך חשוב מה שסיפרת, שאת יושבת שם עם דגל הגאווה.

מיכל רוזין: זה המון.

מיכל רוזין: זה עולם ומלואו.

מיכל רוזין: זה יכול להציל נפשות.

מיכל רוזין: זה יכול להציל ילד שנכנס ורואה את הדגל, גם אם הוא לא שואל כלום, גם אם הוא לא מבקש מידע.

מיכל רוזין: עצם ההכלה הזו, זו ההכלה הראשונית שהוא מקבל, זה המקום הראשון שהוא אומר, אוקי, פה יש לי כתובת ופה אני בטוח, ומה שאתם עושים, מדהים, כל הארגונים שנמצאים ופועלים.

מיכל רוזין: אני חייבת לומר דבר אחד.

מיכל רוזין: אנחנו יכולים לעשות עבודה מדהימה והארגונים עושים עבודת קודש, אני לא נוהגת להגיד את המילה הזאת.

מיכל רוזין: אנחנו חייבים לתקצב אותם.

מירב בן ארי: את לא היית בהתחלה של הדיון.

מיכל רוזין: אני יודעת מה כבר תוקצב.

מיכל רוזין: אני יודעת שאת עושה רבות בעניין הזה.

מירב בן ארי: דיברנו על זה בהתחלה.

מיכל רוזין: אוקי, אני מתנצלת, אנחנו באמת להקת מעודדות/חימום/סגירה, לכל ועדות.

מיכל רוזין: אנחנו מנסים להגיע לכל הוועדות שמתקיימות ובאמת העניין הזה של תקצוב, של ספר החוקים, יש עבודה משמעותית, אבל בסוף צריך לשנות ואני קוראת לך להצטרף אלי.

מירב בן ארי: אני בינתיים מזרימה כספים.

מיכל רוזין: משפט לסיכום ואני עוברת לוועדות הבאות.

מיכל רוזין: תצטרפי אלי להצעת החוק שמחייבת הכשרה של כל פרחי ההוראה וכל פרחי הרפואה וכל מי שעובד בעבודה סוציאלית וכל מקום שמטפל ורואה אנשים ובעיקר ילדים חייב לעבור הכשרה.

מיכל רוזין: אין דבר כזה שאתה מסיים תעודת הוראה ולא קיבלת שום הכשרה לראות את הקהילה, לראות את הילדים ולמנוע כמובן דברים קשים.

מיכל רוזין: אני קוראת לך להצטרף אלי, אני בטוחה שתעזרי לי לעבוד.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: "חברותא" - הומואים דתיים, מי מדבר?

משה: משה.

משה: אני חבר ועד בארגון "חברותא", מורה בחינוך הממלכתי, בעבר, ובחינוך המיוחד היום.

משה: אני רוצה לדבר שתי נקודות על החינוך הממלכתי-דתי.

משה: הנקודה הראשונה היא שצריך לחדד את הנהלים בנוגע לתלמידים ותלמידות מהקהילה הלהט"בית.

משה: לא יתכן שקורה מצב שמורים בחינוך הממלכתי-דתי מפנים תלמידים לטיפולי המרה ועוד תוך איום שאם הם לא ילכו לטיפולים האלה, אז הם יחשפו אותם להורים.

משה: זה מקרים שקורים.

משה: עוד מקרה שהגיע לידיי זה שבשיבה תיכונית נער שיצא מהארון הורחק מהפנימייה כי אמרו לו בהנהלה שברגע שהוא יצא מהארון, הוא לא יכול להיות בפנימייה של הישיבה, וזה דבר שאסור שהוא יקרה.

משה: מורים, מחנכים, מנהלים בחינוך הדתי צריכים לדעת איך להתנהל מול התלמידים האלה.

משה: זה דבר שאסור שהוא יקרה.

משה: זו נקודה ראשונה.

משה: נקודה שנייה זה לגבי הכתובת.

משה: בחינוך הממלכתי גם למורים וגם לתלמידים ברור שיש להם כתובת.

משה: יש את "איגי", יש את חוש"ן שעושים פעילויות בתוך בתי הספר.

משה: בחינוך הממלכתי-דתי זה לא קורה.

משה: אם יש פעילויות, זה של שב"ל, המקבילה הדתית של חוש"ן.

משה: אם יש פעילויות זה לצוותים חינוכיים ולא לתלמידים.

משה: התלמידים בכלל לא נחשפים, לא התלמידים ולא המורים לא נחשפים לזה שיש ארגונים דתיים ב"איגי", שיש ארגונים בבית הפתוח, שיש בכלל את הארגונים הדתיים "חברותא" ו"בת קול".

משה: אני אשמח אם יהיה איזשהו מסמך מטעם משרד החינוך שיעבור לצינורות של מורים ומורות בחינוך הדתי שירכז בתוכו איזשהו כתובות שיוכלו להפנות תלמידים ומורים למקומות האלה, שגם התלמידים לא יהיו לבד וגם המורים ידעו שיש להם למי לפנות, גם לארגונים הדתיים וגם לקבוצות הדתיות ב"איגי" ובבית הפתוח.

מירב בן ארי: חשוב מאוד.

מירב בן ארי: עפרי שמש, נער טרנסג'נדר.

עפרי שמש: היי, שמי עפרי, אני טרנסג'נדר, מחר בן 17.

מירב בן ארי: מזל טוב.

עפרי שמש: תודה רבה.

עפרי שמש: לומד בכיתה י"א בתיכון בן גוריון בפתח תקווה.

עפרי שמש: רציתי לספר קצת את הסיפור האישי שלי.

עפרי שמש: יצאתי מהארון לפני בערך שלוש שנים, קצת פחות, בסוף כיתה ח'.

עפרי שמש: בתחילת כיתה ט' רציתי לצאת מול תלמידי בית הספר.

עפרי שמש: אני אישית לא חששתי מהתגובה.

עפרי שמש: כן חששתי אבל ידעתי שהתלמידים, הכרתי אותם באופן אישי, ידעתי שהם יהיו אנשים מקבלים.

עפרי שמש: הכרתי אותם בצורה יותר מעמיקה מצוות בית הספר.

עפרי שמש: צוות בית הספר בטענה שהם מפחדים עלי, לא נתנו לי לצאת מהארון.

עפרי שמש: הם חסמו אותי.

עפרי שמש: הם אמרו לי במילים אלו, אתה לא יוצא, אתה נשאר בארון.

עפרי שמש: זה היה כל כך קשה, אחרי שכבר עשיתי את זה למשפחה ויצאתי ואמרתי.

עפרי שמש: אין דבר כזה להגיד לילד, אתה לא יכול.

עפרי שמש: אני אישית חושב שלהגיד לילד, אתה לא יכול, זה יחסום לו את כל העולם.

עפרי שמש: זה כאילו שמו לי כיסוי עיניים.

עפרי שמש: זה היה חודשיים, שלושה חודשים של סבל מתמשך וכאב שהחברים הקרובים שלי כבר יודעים ופונים אלי בזכר וכל הילדים לא מבינים מה קורה.

עפרי שמש: כל השאר לא מבינים מה קורה, וזה פשוט משהו שהוא לא מתקבל לדעתי, שאין דבר כזה להגיד לך לא.

עפרי שמש: גם בהמשך השנה, גם אחרי שיצאתי בלי רשות, אגב, בית הספר, עשיתי את זה לבד גם אחרי שלא הסכימו לי.

עפרי שמש: אמרתי, טוב, זה לא בשבילי, יצאתי בכל זאת מהארון וכעסו עלי.

עפרי שמש: זה לא היה לא נעים לא לי ולא להם כי היה בעצם חיכוך בינינו, אבל עברנו את זה.

עפרי שמש: בטיול השנתי בערך כשלושה חודשים אחר כך לא נתנו לי להיכנס לשירותים של הבנים.

עפרי שמש: זה היה בכלל חוויה מאוד לא נעימה.

עפרי שמש: אני אפילו לא צריך לפרט על זה.

עפרי שמש: זה לא הגיוני שבן אדם שרוצה ללכת להתפנות, לא יכנס לשירותים שמתאימים לו, כי בשירותים של הבנות אני חייב להגיד שהנראות שלי יחסית גברית ונראיתי גם ככה גם לפני שלוש שנים.

עפרי שמש: היו עוד בתי ספר שלא מכירים אותי ואם הייתי נכנס לשירותים של הבנות, זה היה פשוט נראה מוזר, ולהתלקח, לא התקלחתי בטיול הזה, נשארתי מסריח עד הבית.

עפרי שמש: לקח לי המון זמן לאזור אומץ ולהיכנס לשירותים של הבנים בלי רשות, כי פחדתי שיכעסו עלי, שיגידו לי, לא, אתה לא יכול, ואמרו לי את זה, אבל מאחר ואני קצת דעתן, עושה הרבה דברים שאומרים לי לא לעשות.

עפרי שמש: כשעליתי לתיכון החוויה השתנתה מקצה לקצה.

עפרי שמש: התיכון שלי הוא תיכון כל כך מקבל והוא כל כך מדהים והיו אצלנו חוש"ן ו"איגי" והגיעו כל כך הרבה ארגונים והיה מדהים.

עפרי שמש: החוויה שלי כרגע היא עדיין מדהימה.

עפרי שמש: בבית ספר שלי זו לא שאלה מה אני, אני רשום כזכר, אבל עוד משהו שאני רוצה להגיד, מבחינת מערכת המשו"ב, אני בטוח שהיא מוכרת לכולם, אני רשום כנקבה.

עפרי שמש: התעודה שלי מודפסת כנקבה.

מירב בן ארי: כן, על התעודות אנחנו יודעים.

מירב בן ארי: אנחנו מטפלים גם במשו"ב.

עפרי שמש: זו נקודה גם חשובה שרציתי להגיד.

מירב בן ארי: זו נקודה חשובה מאוד.

מיכל רוזין: ביקורת המדינה דנה בזה עכשיו.

עפרי שמש: זה מאוד מקשה.

עפרי שמש: גם להסתכל על זה, זה קשה המחנכת שלי אומרת לי, אני לא יכולה להקריא לך את זה, כי קשה לי.

עפרי שמש: אני לא מקריאה לך את זה.

עפרי שמש: לא הקריאה לי, מחקה לי בטיפקס גם מה שאפשר.

עפרי שמש: זהו, תודה רבה.

מירב בן ארי: תודה עפרי.

מירב בן ארי: בל אגם, בבקשה.

בל אגם: אהלן, מה עניינים?

בל אגם: התגעגעתם אלי?

מירב בן ארי: מאוד.

מירב בן ארי: עכשיו אנחנו יכולות לצפות בך בטלוויזיה שאת בגולדסטאר.

בל אגם: נכון.

מירב בן ארי: עשיתי לה קידום.

בל אגם: עשית לי כי יהיו יותר צופים עכשיו.

מירב בן ארי: אנחנו גם התחרינו ונכשלנו כישלון - - -

בל אגם: נכון.

בל אגם: היה לנו משחק נגד חברות הכנסת.

קריאה: מירב, אפשר לשבת לידך?

מירב בן ארי: ודאי.

מירב בן ארי: באת בדיוק בזמן שהתחלנו לדבר על כדורגל.

מירב בן ארי: אגב, אני רוצה גם להגיד שהכישלון היה רק בגלל שהייתי בהיריון.

מירב בן ארי: אם לא, הייתן מפסידות.

קריאה: היריון זה לא מחלה.

מירב בן ארי: נכון, אבל פשוט יש לי כדור בבטן, אז זה קצת מפריע לי לרוץ עם שני כדורים.

מירב בן ארי: פעולה פשוטה.

מירב בן ארי: אפילו לגבר זה נראה לי קשה.

בל אגם: הייתן מעולות, אין ספק.

בל אגם: קודם כול אני רוצה להגיד צהריים טובים לכולם ושלום לחברותיי, חברות הכנסת ולך שנכנסת כאן, שלום גם לך.

בל אגם: לארגון "איגי" שהוא הבית שלי, לכל שאר הארגונים, ל"מעברים", חוש"ן, לכל מי שנמצא כאן, גם לאימהות המדהימות האלה שמרגשות מאוד.

בל אגם: אם יש משהו שאני באמת שמחה, אני כבר שלוש שנים נמצאת כאן אתכם בכנסת.

בל אגם: אם יש משהו שמאוד מרגש אותי, שבאמת, אני חייבת להגיד את זה, הקהילה הטרנסית לפני בערך שלוש שנים הייתה נמצאת מאחורי הקלעים.

בל אגם: היא לא הייתה נמצאת איפה שהקהילה ההומו-לסבית.

בל אגם: בשלוש שנים האלה אפשר להגיד שלאט-לאט עם מונולוגים נכונים ועם זהירות כמו שצריך, הקהילה הטרנסית נמצאת במרכז הבמה.

בל אגם: היא שחקן מאוד חשוב היום בקהילה ואני מברכת על זה ומאוד שמחה.

בל אגם: אני באמת רואה שבשלוש שנים האלה יש שינוי עוצמתי לקהילה שלנו, וזה מחמם לי את הלב.

בל אגם: אני חושבת שזה גם בזכותכם, וגם את, מירב, שבאמת מלווה אותי המון ונמצאת שם בכל הדרך ביחד, אז תודה גם על זה.

בל אגם: מעבר למשרד החינוך שזה מאוד חשוב מה שקורה שם, אני חושבת שלא פחות חשוב תמיד גם התקציבים ומה שהארגונים הגאים צריכים.

בל אגם: אני רוצה להקריא משהו קצר שקיבלתי מאחת החניכות שלנו מ"איגי", שהיא גם נמצאת בקבוצות הטרנסיות וגם אני מלווה אותה אישית כבר שלוש שנים ונפרדנו בימים האחרונים כי היא מתגייסת, והיא מתגייסת בתור בחורה, בתור נקבה, שזה דבר ענק ואני שמחה על זה, והיא כתבה לי משהו כזה.

בל אגם: היא רשמה לי: "היי בל, לא יצא לנו לדבר בזמן האחרון כי נפרדנו, אבל רציתי להגיד לך משהו שיושב לי על הלב וחשוב לי להגיד אותו.

בל אגם: כשהגעתי לארגון "איגי", הגעתי בן אדם מאוד עצוב.

בל אגם: כשהגעתי אלייך בפעם הראשונה ונפגשנו, הייתי מבולבלת ואבודה.

בל אגם: לאט-לאט גרמת לי להיפתח, בנית לי את הביטחון, עזרת לי להשתקם מבחינה נפשית וחברתית, להתחבר לעצמי ולאמת שלי, לא למהר לקחת החלטות פזיזות.

בל אגם: הדרכת אותי והדרכתם אותי ב"איגי" ועזרתם לי בכל מה שהייתי צריכה.

בל אגם: הופעת בחיים שלי כמו מלאך משמיים.

בל אגם: לא היית חייבת לעשות את זה וגם "איגי" לא היה חייב להיות שם.

בל אגם: לרגע לא נתת לי להרגיש שאני מטרידה אותך או שאני עול עלייך.

בל אגם: הרבה כלים שנתת לי על הדרך, והאופטימיות שבה את מסתכלת על החיים, ילוו אותי ויתנו לי תקווה גם ברגע של שבירה וייאוש.

בל אגם: אני בטוחה שעוד יצא לנו להיפגש, אבל אני באמת רוצה וחשוב לי להגיד לך תודה מכל הלב.

בל אגם: אתם ארגון מדהים ואת בן אדם מדהים ואני מודה לכם על זה שנתתם לי להתחבר לעצמי.

בל אגם: בזכותך אני חיה עכשיו את התקופה הכי מאושרת בחיים שלי.

בל אגם: אני מגשימה את עצמי חברתית, אני מאמינה בעצמי ובחיים שלי ואני שמחה שאני טרנסג'נדרית".

מירב בן ארי: כל הכבוד.

מירב בן ארי: תודה רבה.

בל אגם: זה הדבר שחשוב, זה שהארגונים ימשיכו לפעול ולקבל תקציבים.

בל אגם: עוד משהו שהוא חשוב, אני שומעת את עצמנו המון פעמים מדברים ומבקשים עזרה מהרווחה או ממשרד החינוך או דברים כאלה.

בל אגם: אני מרגישה שעדיין הקהילה הטרנסג'נדרית צריכה להיות יותר לוחמנית ויותר חזקה ולהיות פחות מתנצלת ופחות מרגישה שאנחנו צריכים עזרה או צריכים שיתמכו בנו.

בל אגם: חשוב לי שקודם כול הקהילה הטרנסג'נדרית תהיה לוחמת בעצמה ותעמוד בעצמה על הרגליים ולא תבקש עזרה, אלא קודם כול תעזור לעצמה במלחמה שלה ולא תפחד להיות היא.

בל אגם: זה הכול.

בל אגם: תודה רבה.

מירב בן ארי: תודה רבה, בל.

מירב בן ארי: שירלי דה-גרציה פישמן, מייסדת ומנהלת מועדון - - -

שירלי דה גרציה: "מועדון הלביאות של ברית האימהות".

מירב בן ארי: אוקי, בבקשה שירלי.

שירלי דה גרציה: שמי שירלי, אני אימא לבן טרנסג'נדר בכיתה א', עשה את זה המעבר החברתי בשנה שעברה בגן חובה.

שירלי דה גרציה: בנוסף, אני ייסדתי ומנהלת כעת מועדון לאימהות לילדים טרנסג'נדרית, אימהות גאות, בטווח הגילאים 7 עד 24.

שירלי דה גרציה: מתוקף התפקיד הזה יש לי איזושהי יכולת הסתכלות רחבה על הרבה מאוד מקרים.

שירלי דה גרציה: אנחנו 30 משפחות במועדון ואני יכולה לספר שכרגע בהיעדר הגנה מהמדינה, מחייבת ממשרד החינוך בבתי הספר, זה מאוד תלוי מצבו של ילד או תלמיד טרסנג'נדר, מאוד תלוי בכל כך הרבה משתנים שלצערנו לא כולם תמיד פועלים לטובת התלמידים.

שירלי דה גרציה: צריך להבין שזו חובה של מערכת החינוך לספק מרחב בטוח ומוגן לכל התלמידים שלה, גם לתלמידים לא קונפורמי-מגדרית.

שירלי דה גרציה: במקרה של ילדים, במיוחד מדובר הרבה פעמים במצבים ממש חמורים של חיים ומוות, אנחנו כאימהות מוצאות את עצמנו ועל אף התמיכה, הילדים שלנו עוד במצב קצת יותר טוב מילדים אחרים שאין להם תמיכה משפחתית ואסור להזניח אותם ואסור לשכוח אותם.

שירלי דה גרציה: אנחנו נמצאות הרבה פעמים בחרדה מתמדת מאובדנות שקשורה ישירות פעמים רבות במקומות שבהם הילדים נפגשים בעל כורחם.

שירלי דה גרציה: חוק חינוך חובה, רוצים להתפתח, רוצים לשגשג, רוצים להצליח בחיים ונדרשים ללמוד במסגרות, רובן ציבוריות.

שירלי דה גרציה: יש נהירה למי שיכול, מסגרות פרטיות.

שירלי דה גרציה: אני חושבת שזו תעודת עניות למשרד החינוך אם זה המצב.

שירלי דה גרציה: אני יכולה לספר שאני הייתי פה לפני שנה וסיפרתי שהבן שלי הולך לכיתה א' ושמדובר בהימור שמאוד תלוי באמת ברצון הטוב של אנשים, ואני יכולה לספר שהוא תלמיד עכשיו בכיתה א' ואנחנו הגענו לבית ספר נפלא, מאוד מכיל, מאוד תומך, מאוד קשוב, יכול לתת דוגמא לכל מערכת החינוך.

שירלי דה גרציה: יש כמה בתי ספר כאלה, ויחד עם זאת יש מקרים שאני יכולה לספר על הוצאה של תלמיד מבית ספר בגלל זהות מגדרית, שזו הפרה חמורה של חוק זכויות התלמיד.

שירלי דה גרציה: אני יכולה לספר על מצבים של אלימות והטרדה וחוסר קבלה וחוסר הכרה גם של צוותים של מורים וגם של תלמידים.

שירלי דה גרציה: גם מחוויה של הורים מול זה, היא שהכול בעצם על הכתפיים שלהם.

שירלי דה גרציה: הורים שהם מסוגלים להילחם ולעשות את השיח ולהתחבר עם הצוות, יכולים באמת לאפשר לילדים שלהם תנאי חיים טובים יותר, כשאנחנו מדברים על סיכויים בסיסיים ביותר להצלחה גם בהווה ולהתפתחות גם מבחינה נפשית, דברים בסיסים ביותר, וגם בעתיד, ולכן חייב להיות נוהל מחייב היום.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: חבר הכנסת יואל חסון, בבקשה.

יואל חסון: תודה רבה.

יואל חסון: בוקר טוב.

יואל חסון: קודם כול, האמת, הייתי רוצה שהיום המיוחד הזה יהיה פעמיים בשנה, כי אתם מביאים כל כך הרבה אור לכנסת.

יואל חסון: כל יום גאווה בכנסת, אתה רואה פתאום את המסדרונות מתמלאים באנשים צעירים ויפים ואנרגטיים והמון אור.

יואל חסון: אני ממש אוהב את היום הזה ותודה לכל אלה שעושות ויוזמות בשדולה.

יואל חסון: אני הייתי בשדולה מהיום הראשון שלי בכנסת לפני עשר שנים.

יואל חסון: השדולות של פעם, אלו שהיו לפני עשר וקצת יותר שנים, היו שדולות כאלה שבאו איזה חמישה ח"כים ובזה נגמר הסיפור.

יואל חסון: זה לא המקרה עכשיו.

יואל חסון: היום אנחנו רואים יום גאווה שמלא בדיוני ועדות, בכל הוועדות, שדולה עמוסת חברי כנסת.

יואל חסון: צריך להגיד את האמת, אנחנו לא מצליחים עדיין בחקיקה, לא כי בחברה הישראלית אין רוב לחקיקות שאנחנו רוצים, אלא כי בקואליציה של היום אין רוב לדבר הזה.

יואל חסון: בכל הסקרים, בכל הבדיקות, רוב הציבור תומך בזכויות להט"בים.

יואל חסון: אם הייתה פה הצבעה חופשית בכנסת, כמעט כל חוקי הלהט"ב היו עוברים.

יואל חסון: זו עובדה.

יואל חסון: יש לזה רוב מוחלט בכנסת.

יואל חסון: יש חסם קואליציוני בגלל השיטה הקיימת, אבל זה לא צריך לרפות את ידנו, כי קודם כול המציאות השתנתה.

יואל חסון: יש המון עבודה עדיין, ומה שאחרונת הדוברות דיברה זו דוגמא.

יואל חסון: יש המון עבודה עדיין, במערכת החינוך בוודאי, אבל אנחנו נמצאים היום במקום הרבה יותר טוב, הרבה יותר של הכלה, היכרות, הבנה, התמודדות, מקום יותר לדעתי שמאפשר לכל אחד ואחת להיות חלק מהחברה באופן הכי שווה שאפשר, וזה עדיין לא קיים במאה אחוז, זה ברור לי לחלוטין.

יואל חסון: 5 אני יכול לספר לכם שאנחנו הגשנו הצעת חוק, שאני אומר בכנות, היא לא תעבור, הצעת חוק של הורות שבה אנחנו מבקשים להכיר בהורות גם כשהיא לא הורות של שני בני זוג, שהיא הורות משותפת.

יואל חסון: יש הרבה זוגות להט"בים שעושים ילדים עם בנות זוג, ויש זוג גברים וזוג נשים ואז אחר כך חס וחלילה אם יש מחלוקות וזה מגיע לבתי משפט, הוא צריך להגיע להסדרים.

יואל חסון: מאוד מורכב, מאוד מסובך.

יואל חסון: עשינו הצעת חוק שאמורה לפתור את זה.

יואל חסון: אני מאמין שעצם העלאת הצעת החוק, שעצם הדיון עליה, ואנחנו הולכים לדון עליה בכל המסגרות האפשריות.

יואל חסון: נדון עליה במליאה, נדון עליה בכל מקום אפשרי, נעשה הצעות לסדר.

יואל חסון: אנחנו לאט-לאט בדרך הזאת משנים מציאות.

יואל חסון: זה לוקח זמן, זה תהליך ארוך, אבל אנחנו משנים מציאות.

יואל חסון: האמיצות והאמיצים שנמצאים כאן יכולים לעזור לנו שזה יקרה, אז חיבוק גדול, כל הכבוד ונמשיך ונצליח.

יואל חסון: תודה רבה.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: ילי, אתה ביקשת לדבר.

מירב בן ארי: בבקשה.

ילי קלריך: ילי קלריך, אני פעיל חברתי בקהילת הלהט"ב מזה הרבה שנים, מתעסק בחינוך, כרגע משלים תעודת הוראה.

ילי קלריך: אני אתחיל במילה אישית.

ילי קלריך: האמת היא שקצת עצוב לי בלב, כי אני חושב על התקופה שאני הייתי בתיכון, וכשאני התבגרתי וגיליתי על עצמי שאני נמשך לבנים בגיל 13, לא היה לא את חוש"ן בבית הספר ולא היה את "איגי", ואני חושב באמת שאתם עושים עבודה פשוט מדהימה.

ילי קלריך: אני גם כן חייב להגיד, אני מאוד מעריך את הדברים גם שלך, חבר הכנסת יואל חסון וגם שלך, חברת הכנסת מירב בן ארי בנוגע לחקיקה שבמצב הזה היא כנראה מאוד בלתי אפשרית, אבל כן מעריך את זה שאתם דואגים שיהיו זכויות ויהיה תקצוב לארגונים שעושים מלאכת קודש, כמו שאמרה חברת הכנסת רוזין, כמו שחוש"ן עושה.

ילי קלריך: אני רוצה כן להגיד דבר מאוד מרכזי.

ילי קלריך: כשאתה מסתכל על בן אדם להט"ב, בן אדם בוגר, האם הוא יכול להגשים את עצמו בכל תחומי החיים, אז כל אחד שייקח את זה למחשבה העצמאית שלו.

ילי קלריך: ברור שבהרבה תחומים הוא מוגבל.

ילי קלריך: אני עכשיו משלים תעודת הוראה.

ילי קלריך: אני אדבר גם עם תמר על זה ואנסה להכניס לפחות למכללה שאני לומד בה.

ילי קלריך: אין שום דבר באמת שקשור לקהילת הלהט"ב.

ילי קלריך: אני עבדתי 15 שנה בבתי ספר.

ילי קלריך: מלפני 15 שנה ועד היום באמת הקללה 'יא הומו', 'יא הומו', המצב נשאר אותו הדבר.

יואל חסון: היום זה השתנה ל"יא שמאלן".

ילי קלריך: 'יא שמאלן', כן.

יואל חסון: היום הומו זה סבבה, אבל להיות שמאלן זה - - -

ילי קלריך: הייתה פה חברת הכנסת מיכל רוזין, חבל שלא אמרת את זה בנוכחותה.

מירב בן ארי: בוא, רק משפט סיום, כי אני רוצה לשמוע את משרד החינוך.

ילי קלריך: אני חושב שבאחריותך, חברת הכנסת מירב בן ארי ובאחריותך, חבר הכנסת יואל חסון, כשיש הערות הומופוביות מצד רבנים, ואני גם דרך אגב מעלה שאלה, למה חבר כנסת מרגי, יושב ראש ועדת החינוך לא נמצא פה ומנהל את הוועדה, כי הוא היה פה לפני שעה.

ילי קלריך: כל ההערות ההומופוביות, באחריותכם, כדי שנערים ונערות לא ירגישו שיש משהו אצלם לא בסדר בזה שיש להם נטייה מינית או זהות מגדרית שונה, באחריות

ילי קלריך: כם לתקוף אותם בתקשורת ולא לוותר בנושא הזה.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: מועצת התלמידים, בבקשה, דקה, ואנחנו עוברים למשרד החינוך.

יובל פלג: בוקר טוב לכולם, שמי יובל מכפר ביל"ו, שחף פורטנוי מחדרה, אנחנו נציגי מועצת התלמידים והנוער הארצית, הגוף המייצג הרשמי של כלל בני הנוער בישראל.

יובל פלג: אני רוצה להודות לך, גברת בן ארי, על העבודה הרבה למען הקהילה הגאה במדינת ישראל.

יובל פלג: אני לא ארחיב במילים יותר מדי, אבל מאפיינים כלליים איך זה להיות הומו במערכת החינוך כיום.

יובל פלג: דברים שעלו מכולם פה זה, שזה מפחיד, שאתה מרגיש לבד, שהעיקר מצד המערכת זה לשמור בפנים ולא לספר, כי תמיד כל הילדים שיפוטיים, ומה יהיה בגדנ"ע ומה יהיה בטיול השנתי.

יובל פלג: הקללה הכי נפוצה במסדרונות ובכיתות היא 'הומו', כמו שאומרים, נתונים שכולנו מודעים אליהם, ואני רוצה לשאול איפה המורה פה?

יובל פלג: הרבה פעמים אנחנו צופים בהתעלמות מוחלטת מצד אנשי החינוך.

יובל פלג: אני רוצה שנחשוב רגע, על אחת כמה וכמה במגזר הערבי ובמגזר החרדי, הממלכתי-דתי, כיצד בני הנוער תופסים את המורה שלהם, איזו השפעה יש לו, איזו הילה של כבוד יש סביבו, וברגע שהוא מגיב בצורה לא מתאימה, לא נעימה, לא מקבלת ולא מכילה, זה מלווה אותם לשנים אחר כך.

יובל פלג: אני רוצה להתחבר למה שהעלו מארגון "חברותא".

יובל פלג: חבר טוב שלי הלך לטיפול המרה אחרי שהוא יצא בכיתה י"ב מהארון כבי-סקסואל בתוך הישיבה שהוא נמצא בה.

יובל פלג: הוא חטף הרבה מכות בבית הספר, הוא קיבל התנכרות מההורים, הוא יצא מהבית לשלושה ימים, לא מרצון, ואחר כך הוא חזר הביתה במעין פשרה בגלל שהמורה שלו המליץ להורים שלו לשלוח אותו לטיפול המרה.

יובל פלג: מה קרה לו בטיפול ההמרה, הוא כבר לא סיפר לנו, אבל שמח הוא לא חזר משם.

יובל פלג: הוא לא יצא בן אדם מעודד יותר, הוא לא יצא בן אדם שלם יותר עם עצמו.

יובל פלג: זה סיפור קשה.

יובל פלג: היועצות הרבה פעמים לא יוצאות מחדר הייעוץ בתחום.

יובל פלג: הכשרה לצוותים חינוכיים, התקציבים או הכול, זה לא יוצא מתוך חדר הייעוץ.

יובל פלג: גם אם הורים יודעים איך להתמודד עם זה, הם לא יכולים לחכות ולהיות סבילים לנושא הזה כדי שיפנו אליהם.

יובל פלג: הרבה פעמים אני שומע על יוזמות של תלמידים.

יובל פלג: אנחנו רואים את זה, שמנסים לקדם את התחום ולהפיץ הסברה, שזה ברוך וזה מצוין וזה מדהים, אבל זה גורף וזה לא תמיד עם הכלים הנכונים ולא תמיד יש מענה מספק.

יובל פלג: זה בלתי אפשרי שהצוות לא לוקח את זה על עצמו, לא מפקח על זה או חוסם יוזמות כאלה ולא מנסה לקדם אותן בעצמו.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: בבקשה, משרד החינוך.

איריס מנדה בן יעקב: איריס מנדה בן יעקב, אני מנהלת היחידה למיניות ומניעת פגיעה בילדים ובני נוער משפ"י, השירות פסיכולוגי-ייעוצי.

איריס מנדה בן יעקב: קודם כול אני רוצה להגיד שאנחנו בשפ"י וגם בכלל, באגפים אחרים במשרד עסוקים בנושא כבר שנים, איך לעבוד על סוגיה שהיא מורכבת לא רק במערכת החינוך אלא בחברה כולה.

איריס מנדה בן יעקב: אני חייבת להגיד שאני שומעת את כל הסיפורים שלכם ואין לי ספק שהדרך עוד ארוכה, אבל יחד עם זאת תרשי לי, חברת הכנסת מירב בן ארי, כן להתרגש היום ולדבר על פריצת הדרך שנעשתה השנה בעיקר בזכותך גם, כי אנחנו קיבלנו תקציב והוצאנו אמירה לבתי הספר, לצוותי החינוך, שאנחנו מעודדים בעצם להכניס סדנאות לבתי הספר, ויותר מזה, השנה התקיימו פעילויות עם אוכלוסיית יעד, שלא התקיימו מעולם, כמו גננות, צוותי בתי ספר יסודיים.

איריס מנדה בן יעקב: זה לא קרה.

איריס מנדה בן יעקב: אני רוצה להגיד שהיו מעל 2,500 פניות לסדנאות בכל מערכת החינוך, שזה הפתיע אותנו וריגש אותנו בעת ובעונה אחת.

איריס מנדה בן יעקב: זה נכון שיש מורכבויות בירוקרטיות שלא קשורות דווקא למשרד החינוך ולשפ"י, זה גם קשור לרשויות.

איריס מנדה בן יעקב: אנחנו עובדים יד ביד עם תוכנה שנקראת "המרכבה".

איריס מנדה בן יעקב: זו תוכנה מאוד מורכבת.

איריס מנדה בן יעקב: מי שמכיר, יודע על מה אני מדברת, וזה בעצם גורם לבתי הספר באמת אולי לא לרצות להזמין בגלל המורכבות המאוד גדולה, אבל יחד עם זאת זו פריצת דרך ואני פשוט גאה שזה קרה השנה, ואני מניחה שזה רק פתיח לעוד הרבה פעילויות ועשייה במערכת החינוך.

איריס מנדה בן יעקב: התקנה התקציבית למעשה עזרה לנו להכניס חלק מהארגונים מהקהילה הגאה שעוסקים בחינוך לתוך מאגר תוכניות של המשרד ולמסלול ירוק, שזה מסלול שמאושר על ידי משרד החינוך, זה גם לא קרה.

איריס מנדה בן יעקב: אני רוצה להגיד שבסדנאות ברוב המקרים ההדים היו מאוד חיוביים, נרגשים.

איריס מנדה בן יעקב: תלמידים סיפרו עד כמה זה היה משמעותי עבורם, אבל גם שם יש מורכבות.

איריס מנדה בן יעקב: בגלל שמספר המתנדבים גדל, כנראה היכולת להכשיר אותם בזמן קצר ושיתאימו בעצם למדיניות שלנו, היה מוגבל.

איריס מנדה בן יעקב: אנחנו גם קיבלנו תלונות.

איריס מנדה בן יעקב: עד היום אני מקבלת כל מיני מכתבים מהורים מודאגים, של 'מה פתאום אנחנו מכניסים תכנים כאלה למערכת החינוך', ואנחנו עונים ואנחנו באמת משוכנעים שזאת הדרך.

איריס מנדה בן יעקב: יחד עם זאת, יש לנו עוד הרבה לעבור יחד.

איריס מנדה בן יעקב: את רצית מספרים?

מירב בן ארי: כן, רציתי רק לדעת.

מירב בן ארי: תמר אמרה שהיו 1,720 פעילויות בתוך בתי הספר, שזה כיסה לה את סוף שנה שעברה ותחילת השנה, ועכשיו 2018 - - -

איריס מנדה בן יעקב: אני רוצה להגיד שמתוכם 347 סדנאות לצוותים חינוכיים.

איריס מנדה בן יעקב: זה נתון מדהים.

מירב בן ארי: את 2018, זה מה שסגרנו בימים האחרונים כדי שהם יתחילו לחזור, ואתם מבחינת הצוותים שלכם כבר מוכשרים להתחיל ולפעול בחזרה בבתי הספר?

מירב בן ארי: הנושא הזה נסגר ואתם תחזרו.

מירב בן ארי: אנחנו רוצים לשבת פה בשנה הבאה ולשמוע על מספר כפול, כי זה מה שצריך להיות.

מירב בן ארי: אני יודעת שיש גם מורים שקשה להם עם זה ויש הורים שלא מבינים למה אתם בתוך בתי הספר.

מירב בן ארי: אני מכירה את זה מקרוב, אבל העניין הוא שאם נסתכל על הרוב, הרוב הגדול רוצה, מעריך ודווקא מבין שבאמצעות ההבנה אפשר לדעת איך לקבל בצורה טובה יותר.

מירב בן ארי: טובה, את רוצה להתייחס גם?

טובה בן ארי: לא, איריס.

איריס מנדה בן יעקב: אני רוצה להגיד משהו על הנושא של הטרנסג'נדרים בעקבות השולחן העגול שעשינו.

איריס מנדה בן יעקב: דיברנו על עשייה.

איריס מנדה בן יעקב: פירטתי בעבר גם את כל העשייה.

איריס מנדה בן יעקב: אנחנו ישבנו בשולחן עגול שנתיים יחד עם הארגונים הגאים ומתוכם אנחנו עכשיו ממשיכים עם ארגון "מעברים" לנסח איזה שהם נהלים לגבי תלמידים טנרסג'נדרים.

מירב בן ארי: זה מה שבאתי לשאול אותך, אם ארגון "מעברים", שהוא מוביל את הנושא של הקהילה הטרנסית, לגבי הדברים שעלו פה, מהשירותים לתלבושת, אז אתם יושבים - - -

איריס מנדה בן יעקב: לגמרי.

איריס מנדה בן יעקב: אנחנו עכשיו יושבים על קווים מנחים שהם בעצם למעשה בסופו של דבר ישמשו למדיניות לכל מערכת החינוך.

איריס מנדה בן יעקב: יש כל מיני סוגיות מורכבות שאנחנו נצטרך לפתור אותן, כמו למשל סוגיית הורים שמתנגדים למעבר וילד שמתעקש שיפנו אליו בלשון פנייה של זכר או נקבה.

איריס מנדה בן יעקב: זה סוגיות מורכבות.

מירב בן ארי: מה לגבי התעודות של אותם חבר'ה שמסיימים תיכון?

איריס מנדה בן יעקב: כל זה נגזרת גם של הסכמת הורים וגם של בית הספר.

איריס מנדה בן יעקב: ברגע שיש הסכמת הורים, ברוב המקרים למשרד החינוך אין בעיה כמו שהבנתי, לשנות את השם אם השם שונה במשרד הפנים, בתעודת הזהות.

מירב בן ארי: זאת אומרת שהדרך לשנות את תעודת הבגרות זה אם הוא שינה בעצם בתעודת הזהות.

מירב בן ארי: הבנתי, אוקי, ועם מי אתם יושבים עכשיו לגבי הניסוח של הכללים, הקווים מנחים?

איריס מנדה בן יעקב: אנחנו יושבים עם ארגון "מעברים".

איריס מנדה בן יעקב: כמו שנאמר, אנחנו כן נעזרים באנשי מקצוע.

מירב בן ארי: צריך שגם "איגי" יהיו בתוך הסיפור הזה.

שירלי דה גרציה: גם "מועדון הלביאות" הציעו את עצמן, אבל לא פתחו לנו את הדלת.

איריס מנדה בן יעקב: קודם כול, אנחנו לא יכולים לעשות את זה בפורומים - - -

מירב בן ארי: לא, לא, לא, זה לא, אני רוצה רק ש"איגי" יהיו בתוך - - -

קריאה: אנחנו, הארגונים, מתואמים גם בינינו ומפנים כל פעם.

קריאה: יש לנו את הקואליציה שלנו ואנחנו דואגים לעבוד בשיתוף פעולה.

מירב בן ארי: אני יודעת.

קריאה: אני רוצה רק להעיד שהבעיה היא שפשוט רוב ההורים לא מאפשרים את זה, ואני רוצה לחזק את מה שאיריס אמרה.

קריאה: רק ברגע שיש אישור של ההורים - - -

מירב בן ארי: זה החוקים של מדינת ישראל.

מירב בן ארי: מדובר בקטינים.

איריס מנדה בן יעקב: זה לא אנחנו המצאנו את החוקים האלה.

קריאה: זו הבעיה, שילד, ההורה שלו אפילו לא נותן לו חיבוק, בגלל זה אנחנו כן מדברים וזה מה שהצעתי מקודם כשדיברתי, זה לאפשר את זה גם כשההורים לא - - -

מירב בן ארי: זה לא יקרה, אני כבר אומרת לך, ואני יודעת את זה ממקרים הרבה יותר קיצוניים של צעירים שהם חסרי בית, שאנחנו צריכים הסכמת הורים, של ילד שכבר נמצא ברחוב, אז אני אומרת לך, אני יודעת איפה אני חיה, אני יודעת מה אנחנו כן נוכל לשנות, אבל ברגע שהוא קטין, זה תחת סמכות הורית אלא אם כן מונה לו אפוטרופוס מהמדינה, לצערי.

איריס מנדה בן יעקב: אני רוצה רק להוסיף שבנושא של הטרנסג'נדרים, המקרים די היחידים שאנחנו באופן אישי מגיעים לבתי הספר ללוות את הנושא, כי יש צורך ממש להתייחס לכל מיני מעגלים כמו למשל ללוות את ההורים ולעשות תהליך הסברה גם לצוותים החינוכיים.

איריס מנדה בן יעקב: זה לא פשוט, אז כן אנחנו נותנים מענה ביחידה, בתקווה שעם הזמן גם המודעות בנושא של טרנסג'נדרים תגדל ונוכל כן להוציא איזשהו מסמך שיהווה איזושהי - - -

טובה בן ארי: טובה בן ארי, אני מפקחת ארצית על זכויות תלמידים במערכת החינוך.

טובה בן ארי: אני ממשרד החינוך.

טובה בן ארי: אנחנו עובדים עם הארגונים השונים ואני יכולה דווקא לציין בחיוב את "איגי" שמאוד מסייעים לי בפניות אישיות, שפונים אלי מבתי ספר מנהלים ומורים ותלמידים והורים.

טובה בן ארי: אנחנו מגיעים לבתי הספר האלה.

טובה בן ארי: "איגי" תמיד לצידי בנושא הייעוץ בתכנים כדי לא לפגוע ולהיות רגיש.

טובה בן ארי: יחד עם זה, אני מזמינה אתכם לפסטיבל שיש לנו באור יהודה, אפרופו פריפריה, - - - של מחוז תל אביב, של מנהל מינהל חברה ונוער שם, שבדרך כלל אנחנו מקפידים להעניק פרסים לסרטים של ילדים בנושאים של להט"ב וטרנסג'נדרים, ובואו אני אפתיע אתכם שוב השנה.

מירב בן ארי: יפה מאוד.

מירב בן ארי: תודה.

מירב בן ארי: חברת הכנסת שרן השכל.

שרן השכל: אני רק אוסיף כמה משפטים.

שרן השכל: אני רוצה קודם כול באמת לברך על היום הנהדר הזה, לברך את כל מי שהגיע לפה היום.

שרן השכל: באמת כמו שיואל אמר, אנחנו רואים פה ביום הזה כל כך הרבה חבר'ה צעירים, אידיאולוגים שעושים פשוט עבודת קודש למען הקהילה, למען הנוער במדינת ישראל.

שרן השכל: מירב, אני רוצה לברך אותך שבאמת דיברנו בשנה שעברה על העניין של חינוך, שהכול בעצם מתחיל בחינוך, וגם העניין של אלימות בבית ספר.

שרן השכל: אנחנו מכירים את הסיפור הזה לעומק.

שרן השכל: יש אלימות נוראית בבתי הספר והכול מתחיל בחינוך, בסדנאות, ועכשיו כשבאמת עברה התקנה, הארגונים יוכלו להתרכז בדיוק בעבודה הזו ולקדם אותה.

שרן השכל: אני מאחלת לכולכם באמת בהצלחה ושניפגש בשנה הבאה עם הרבה מאוד מספרים על סדנאות, על פרויקטים, על קורסים והכשרות שהועברו דרך התקנה הזו.

שרן השכל: תודה.

מירב בן ארי: טוב, אני אעשה סיכום ממש בשתי דקות, כי הוועדה הבאה כבר מחכה בדלת.

מירב בן ארי: ראשית, אני רוצה להודות לכל הארגונים החברתיים שהגיעו לכאן היום, שמלווים את הפעילות למען הקהילה הלהט"בית כל יום, כל חודש, כל שנה, בלי קשר ליום מיוחד בכנסת או לא, 24 שעות, שבעה ימים בשבוע, של פעילות, מאימהות לצעירים, צעירות, טרנסים, טרנסיות.

מירב בן ארי: היום שמעתי גם על סיסג'נדרים, קווירים, מה שתרצו, מה שתבחרו, הכול נכנס אצלי ובשמחה רבה.

מירב בן ארי: אני אמרתי את זה בתחילת דבריי ואני אומרת לכם את זה בסוף.

מירב בן ארי: אני שלוש שנים פה בוועדת החינוך.

מירב בן ארי: אני הולכת עם הארגונים יד ביד, מ"איגי", עם ארגוני הנוער, של משבר, של שיחת ועידה, במשלחת בברלין, אני, המנכ"לית לשעבר ובנט, כדי לפתור את המשבר של ארגוני הנוער, ופתרנו ואנחנו עדיין ישנם.

יואל חסון: אני הייתי שם.

יואל חסון: היינו ביחד, ראיתי הכול ב'לייב'.

מירב בן ארי: יואל היה.

מירב בן ארי: הוא ראה את זה קורה, על המעבר של להקים תקנה במשרד החינוך.

מירב בן ארי: רק התקנה הזאת, שנה לכתוב תקנה.

מירב בן ארי: שנה של טלפונים וריצות, אבל בסוף כשאתה שומע על 1,700 פעילויות בתוך בתי ספר, אז אני כן רוצה לשמוח.

מירב בן ארי: נכון, יש את כבלי הלידה ויש את המדריך שקצת קשה לו, והמדריכה, אבל בסוף אנחנו הולכים ונחשפים, ומגיע לי כאן תלמיד מקסים כמוך שבא ואומר, כשנכנסתי לתיכון והיה לי כייף.

מירב בן ארי: נכון, ועדיין כייף ואתה עדיין בתיכון.

מירב בן ארי: יש לנו הרבה מחסומים לנתז, יש לנו הרבה מה לשבור, אבל מותר לנו יום אחד פעם בשנה בוועדת החינוך הזאת לבוא ולהגיד, עשינו תהליך מול צוותים בתוך בתי הספר, מול מורות, מול גננות.

מירב בן ארי: גננות, מי בכלל חשב?

מירב בן ארי: אני הבאתי לבת שלי שהיא קטנה, ספר קטן שמראה על משפחה אחרת, ואני חושבת שבזה התברכנו.

מירב בן ארי: אני רוצה להגיד לכם תודה על כל הפעילות שלכם.

מירב בן ארי: לא להישבר מהבירוקרטיה, זה יטופל, ואתם יודעים גם שיש לכם תמיד לפני לפנות כאן בכנסת.

מירב בן ארי: תמשיכו עם הפעילות שלכם.

מירב בן ארי: אנחנו כאן בשבילכם.

מירב בן ארי: היום הזה הוא לא עוד יום הצהרתי, הוא יום שבא ואומר, אנחנו, חברי הכנסת, כנסת ישראל נמצאת מאחורי הקהילה הגאה ותמיד לידה.

מירב בן ארי: שיהיה בהצלחה.

מירב בן ארי: נמשיך עם הוועדות וניפגש ב-14:00 בשדולה.

מירב בן ארי: תודה רבה.