ועדת העבודה, הרווחה והבריאות, כנסת 20, פרוטוקול מספר 767, 2018-05-22 10:00

מירב בן ארי: היום יום שלישי, 22 במאי 2018, ח' בסיון התשע"ח.

מירב בן ארי: אני פותחת את ישיבת ועדת העבודה, הרווחה והבריאות במסגרת ציון יום כנס כפרי הנוער והפנימיות בישראל.

מירב בן ארי: על סדר היום:

מירב בן ארי: דיווח על פי סעיף 56י לחוק אומנה לילדים התשע"ו-2016 של נציבת התלונות ופניות ילדים בהשמה חוץ ביתית במשרד העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים.

מירב בן ארי: אני מחליפה את חבר הכנסת אלי אלאלוף בדיון.

מירב בן ארי: את היום הזה נפתח בברכות ליוזמת היום שזו חברת הכנסת שולי מועלם-רפאלי, יום כפרי הנוער והפנימיות.

מירב בן ארי: נברך גם את חברת הכנסת קארין אלהרר.

מירב בן ארי: האמת היא שהשלישייה הזו הובילה בשלוש שנים.

מירב בן ארי: קארין בשנה הראשונה, אני בשנה השנייה ושולי בשנה השלישית.

מירב בן ארי: אם כן, אתם בחברה טובה כפרי הנוער והפנימיות עם חברות הכנסת שנמצאות כאן.

מירב בן ארי: אני גם אברך וגם כמובן אתייחס במהלך הדיון - כי זה נושא שאני מכירה מצוין – גם את כפרי הנוער והפנימיות גם את תכנית יתד.

מירב בן ארי: כמובן את חוק האומנה שליווינו.

מירב בן ארי: אני אתחיל בברכות ולאחר מכן נדבר עם נציגת משרד הרווחה כי הבנתי שאת צריכה לצאת מוקדם.

מירב בן ארי: חברות הכנסת יתחילו, נעבור לתכנית יתד ולאחר מכן נמשיך עם נציגי שאר המשרדים.

מירב בן ארי: יוזמת היום, חברתי חברת הכנסת שולי מועלם-רפאלי, בבקשה.

שולי מועלם-רפאלי: תודה רבה.

שולי מועלם-רפאלי: שלום לכולם.

שולי מועלם-רפאלי: אני מברכת גם את רוני המנכ"לית של הפורום הציבורי של כפרי הנוער והפנימיות בישראל.

שולי מועלם-רפאלי: אנחנו באמת ביום שמניח את מה ששלושת החברות האלה, שתי חברותיי ואני, וחברי כנסת רבים נוספים בבית, עוסקים בו יום יום ואלה באמת הצעירים והנוער בישראל.

שולי מועלם-רפאלי: חלק מזה, חלק ניכר מזה, בתוך העולם של כפרי הנוער והפנימיות.

שולי מועלם-רפאלי: היום הזה הוא מתוך הסתכלות על כפרי הנוער והפנימיות ב-70 שנות מדינת ישראל, צריך להגיד שחלקם הוקמו כמובן עוד לפני קום המדינה והיו אז ונמצאים היום בהובלה של החברה הישראלית ושל נוער בישראל.

שולי מועלם-רפאלי: חלק משמעותי מהעבודה שנעשית בפנימיות מתייחס לנוער בסיכון או נוער בסיכוי וצעירים חסרי עורף משפחתי ואיך הדבר הזה מתקיים עד שהם מסיימים את כפרי הנוער והפנימיות ומה קורה אתם בנקודה שהם מסיימים בגיל 18, מה המשמעות של לצאת אחרי ארבע שנים בכפרי הנוער והפנימיות אל עולם שהוא כבר הרבה פחות מוגן, הרבה פחות מתווה דרך.

שולי מועלם-רפאלי: זאת נקודה שעוסקים בה לא מעט בבית הזה.

שולי מועלם-רפאלי: אני חושבת שכפרי הנוער והפנימיות, רוני, יוצרים בכנסת שיתופי פעולה שאין הרבה נושאים שנוצרים סביבם כאלה שיתופי פעולה.

שולי מועלם-רפאלי: כמובן ימין ושמאל, יהודים וערבים, נשים וגברים, דתיים וחילוניים ומה שאתם רוצים שבדרך כלל נכנסים כאן לנישות אבל על כפרי הנוער והפנימיות, הם לא שם אלא הם נמצאים באמת במקום של אחדות.

שולי מועלם-רפאלי: אני חושבת שאנחנו רואים שינויים מאוד משמעותיים.

שולי מועלם-רפאלי: אני רואה עבודה נפלאה בשיתוף הפעולה של חברי הכנסת עם הפורום הציבורי ועם המינהל לחינוך התיישבותי ועם משרד הרווחה.

שולי מועלם-רפאלי: יושבות כאן שלוש חברות כנסת שנמצאות בפועל בכפרי הנוער ובפנימיות ורואות את העבודה המצוינת שנעשית שם.

שולי מועלם-רפאלי: אני רוצה לומר שאחד הדברים שאני מאמינה בהם מאוד ואני רואה אותם שוב ושוב בביקורים שלי בכפרי הנוער והפנימיות זאת דוגמה אישית.

שולי מועלם-רפאלי: יש שם צוות שמראה דוגמה אישית אדירה, גם במסירות שלו, גם במחויבות שלו הערכית והלימודית, מצוינות לימודית ומצוינות ערכית זה ממש שם, ובעיקר בעיקר בהובלה של החבר'ה הצעירים להיות אנשים משמעותיים לעצמם ולסביבה.

שולי מועלם-רפאלי: אני רואה את זה בכל מקום שאני נמצאת בו.

שולי מועלם-רפאלי: המקום האחרון שהייתי בו הוא פנימיית עמליה בירושלים ויש שם את כל הדברים האלה שמניתי.

שולי מועלם-רפאלי: גם קליטת עלייה נפלאה, גם יצירה של עוגן מאוד מאוד גדול לכל אחד ואחת בתוכו והשקעה בסביבה וגם מחויבות מאוד מאוד גדולה למצוינות לימודית וערכית שתהווה את אותו עוגן משמעותי ליציאה לחיים מחוץ לכפרי הנוער, לשירות משמעותי ולהתקדמות אחר כך בכל התכניות של הצעירים שמובלות בבית הזה באופן מאוד משמעותי על ידי חברת הכנסת מירב בן ארי וחברת הכנסת קארין אלהרר.

שולי מועלם-רפאלי: תודה רבה.

שולי מועלם-רפאלי: אני גאה בעבודה המשותפת שלנו ביחד ואני חושבת שזה לא רק בזה אבל בזה זה ביתר שאת וביתר עוז.

שולי מועלם-רפאלי: בעזרת השם נמשיך.

מירב בן ארי: תודה רבה חברת הכנסת שולי מועלם-רפאלי.

מירב בן ארי: קארין, את רוצה להתייחס עכשיו?

קארין אלהרר: לא.

קארין אלהרר: רק לברך את חברתי חברת הכנסת שולי מועלם-רפאלי על היום המיוחד ואותך גברתי יושבת הראש על הדיון.

קארין אלהרר: אני אשמח לשמוע את הסקירה ואז יהיו שאלות בהתאם.

מירב בן ארי: כיוון שאנחנו עוסקים כאן בשני נושאים, האחד הוא יתד והשני הוא הנציבות, אנחנו נתחיל ביתד ונקבל דיווח ממירב דדיה מולד, מנהלת תכנית לאומית יתד.

מירב דדיה מולד: אני שמחה להיות כאן.

מירב בן ארי: אנחנו שמחות שאת כאן.

מירב בן ארי: האמת היא שגם אתמול התעסקתי ביתד.

מירב דדיה מולד: נכון.

מירב דדיה מולד: עם חיילים.

מירב בן ארי: נכון.

מירב בן ארי: עם החיילים.

מירב דדיה מולד: אני חושבת שבכלל קבוצת הגיל הזאת של צעירים בין גילי 18 עד 25, קבוצת גיל מאוד מאוד משמעותית.

מירב דדיה מולד: אנחנו כחברה וכממשלה צריכים לעשות הכול כדי לטייב את הטיפול ולתת יותר הזדמנויות.

מירב דדיה מולד: השירות הצבאי, אין ספק שהוא חלק מתוך מארג הגיל הזה.

מירב דדיה מולד: אנחנו עובדים הרבה גם בכל המעברים שאותו צעיר עושה.

מירב דדיה מולד: היום הזה בכנסת מוקדש לכפרי הנוער והפנימיות, והם אוכלוסייה בתוך האוכלוסייה הכללית של צעירים וצעירות בסיכון בישראל, כאשר ההערכות מדברות על כ-200,000 צעירים בסיכון מתוך כמיליון צעירים שיש בישראל בקבוצת הגיל הזאת של 18-25.

מירב דדיה מולד: אלה הערכות שהן די גבוהות, של 20 אחוזים מהאוכלוסייה הכללית שנמצאת על רצף מצבי הסיכון.

מירב דדיה מולד: אני חושבת שזה גם אחד הדברים שהניעו ואני יודעת שליתד וליכולת לעשות את יתד בפועל שותפים הרבה חברי כנסת ושרים, ואני מודה על כך.

מירב דדיה מולד: התחלנו את הדרך בינואר 2017, אז התכנית התחילה לפעול.

מירב דדיה מולד: התכנית קיבלה 100 תקנים חדשים לעובדים סוציאליים במחלקות לשירותים חברתיים שפועלים ב-114 רשויות מקומיות.

מירב דדיה מולד: כרגע אנחנו באיוש של 110 עובדים מתוך סך הכול הכללי וייקלטו 130 עובדים באיוש מלא.

מירב דדיה מולד: זאת אומרת, אנחנו ברוב האיוש של העובדים.

מירב דדיה מולד: הם כמובן עוברים תהליכי הכשרה והדרכה.

קריאה: כמה תקנים?

מירב דדיה מולד: 110 תקנים שמחולקים לפי מינימום משרה של שלושת-רבעי משרה, 0.75.

מירב בן ארי: מה עם חצי הרשויות האחרות?

מירב דדיה מולד: תכף אני אתייחס לתקציבי הפעולה.

מירב דדיה מולד: זאת הערה נכונה.

מירב דדיה מולד: התקציב של יתד מחולק לפי תקנים שהרשויות קיבלו.

מירב דדיה מולד: כל הרשויות, כל 250 הרשויות, קיבלו תקציבי פעולה.

מירב דדיה מולד: זאת אומרת, תקציב הפעולה לא מותנה ברשות.

מירב דדיה מולד: יש רשויות קטנות שאין להן את הגודל המספיק לקבל תקן מובחן לצעירים אבל עדיין אנחנו רוצים שיהיו שם תכניות לצעירים כמו תכניות תעסוקה, כמו תכניות של השלמת השכלה, כמו תכניות שאנחנו מדברים עליהן ולכן כל הרשויות –למעט עשר הרשויות הקטנות ביותר והעשירות ביותר שעדיין קיבלו תקציב קטן – כל 244 הרשויות קיבלו תקציבי פעולה.

מירב דדיה מולד: כמובן ברשויות היותר גדולות, יש גם תקינה, גם תקן וגם תקציב פעולה.

מירב דדיה מולד: אני יכולה לומר שאת התקציב הזה חילקנו בתחילת 2018 וכיום נפתחות 390 תכניות לצעירים בסיכון סביב המוקד בעיקר של תעסוקה ודיור.

מירב דדיה מולד: כשאני מדברת על תעסוקה, זה כולל גם הכנה לעולם העבודה, גם השלמת השכלה, כל הרצף שבסופו של דבר יוביל לתעסוקה איכותית.

מירב דדיה מולד: בתוך התהליך הזה אנחנו מובילים עבודה בין-משרדית.

מירב דדיה מולד: יושבים כאן גם נציגי משרד החינוך, מינהל לחינוך התיישבותי, יש ועדה ארצית שמנהלת את יתד בה יושבים כל משרדי הממשלה.

קארין אלהרר: שאלה מבחינת הנתונים.

קארין אלהרר: להבנתי הוקצו לתכנית 100 מיליון שקלים.

קארין אלהרר: נכון?

מירב דדיה מולד: אני אתן דיוק של המספרים.

קארין אלהרר: אני אשמח לדעת מה החלוקה התקציבית בין העו"סים לבין התכניות ממש.

מירב דדיה מולד: בסך הכול בשנה הראשונה היו לתכנית 27.5 מיליון שקלים, בשנה השנייה היו לה 66 מיליון שמחולקים ל-44 מיליון שקלים שהם תקציב לרשויות להפעלת תכניות ולסל גמיש.

מירב דדיה מולד: החלוקה בתוך ה-66 מיליון הוא 80 אחוזים לתכניות ו-20 אחוזים לסל גמיש.

מירב דדיה מולד: כשאני אומרת סל גמיש, זה אומר הצרכים הראשוניים של הצעיר.

מירב דדיה מולד: אם צעיר מגיע וצריך עכשיו להגיע לראיון עבודה והוא צריך בגדים, ייתנו לו 300 שקלים.

מירב דדיה מולד: זה סל גמיש.

מירב דדיה מולד: 22 מיליון שקלים הם לתכניות ארציות.

מירב דדיה מולד: אני חושבת שהתכנית שהכי נוגעת לשולחן הזה כרגע זאת תכנית של דירות מעבר לבוגרי הפנימיות וכפרי הנוער.

מירב דדיה מולד: היו 30 דירות במיזם משותף עם ילדים בסיכוי, ויושב כאן ירון, ועברנו ל-50 דירות במימון מלא של המדינה.

מירב דדיה מולד: זאת אומרת, 50 דירות במימון של 100 אחוזים.

מירב דדיה מולד: בשבועיים הקרובים נוציא עוד מכרז לדירות לצעירים בסיכון בקהילה שהם לאו דווקא בוגרי הפנימיות.

מירב בן ארי: אני רוצה לרגע להתמקד בדירות המעבר כי אני עוסקת בזה גם בנושא הצעירים חסרי בית.

מירב בן ארי: יש לי שאלה שעלתה כאן גם בוועדת המשנה שלי לגבי הצעירים חסרי בית.

מירב בן ארי: יש רשות קטנה שמקבלת דירה ואותה היא מנהלת אבל יש רשויות גדולות כמו ירושלים או תל אביב או חיפה שמקבלות ארבע-חמש דירות.

מירב בן ארי: העניין הוא שבסוף החבר'ה האלה הם לא צריכים עכשיו את ההוסטל אבל אני אומרת שאם עיר כמו ירושלים מקבלת ארבע-חמש דירות, היא צריכה מישהו שיתפעל את האירוע הזה.

מירב בן ארי: אני שאלתי שאלה ותעני לי את כי את כאן וזה נהדר.

מירב בן ארי: בירושלים יש נגיד חמש עו"סיות, 75 אחוזים משרה.

מירב בן ארי: נכון?

מירב דדיה מולד: נכון.

מירב בן ארי: למה שאחת מהן לא תהיה אחראית על הדירות?

מירב בן ארי: זאת אומרת, ישבה כאן נציגה של אגף הרווחה בעיריית ירושלים ואמרה שהם מקבלים תקציבים, הדירות במימון מלא של המשרד.

מירב בן ארי: אני מכירה את ה-30 מיליון ב-2017 ואת ה-70 מיליון ב-2018 ובאתי לשאול אותך היכן נעלמו כאן 7 מיליון שקלים, אבל כנראה עיגלו ל-30.

מירב בן ארי: זה פחות קריטי.

מירב בן ארי: המיליונים נמצאים.

מירב בן ארי: הכסף נמצא.

מירב בן ארי: התלונות שהגיעו מהעובדים הסוציאליות בעיריות הגדולות הן לא על הכסף.

מירב בן ארי: ברוך השם הכסף נמצא.

מירב בן ארי: העניין הוא התפעול כי צריך לחפש את הדירות, צריך להיות חוזי שכירות וכולי.

מירב בן ארי: או שאת אומרת שיש לך חמש עובדות סוציאלית מ-יתד, ואחת, זה תפקידה, להיות המתכללת של כל האירועים של חסרי העורף.

מירב בן ארי: אני לא יודעת מי אמור למצוא דירה.

מירב בן ארי: אנחנו רוצים לדעת מי מחפש את הדירות, מי חותם על ההסכם.

מירב בן ארי: אני למשל לקחתי דירת מעבר אחת בחיפה, הגעתי לשם, לפני שנתיים הלכתי עם ציפי מ-נוצץ והדירה הייתה מזעזעת.

מירב בן ארי: העירייה התלבשה על זה ועשו עבודה אדירה.

מירב בן ארי: הייתי שם לפני כמה חודשים והדירה נראית מדהים.

מירב בן ארי: שכונה מדהימה.

מירב בן ארי: אני לא רוצה לספר לכם מה עברו הבנות בדירה הקודמת.

מירב בן ארי: יושבת כאן עיריית ירושלים ואומרת לי שיש לה ארבע דירות, חמש דירות, ושואלת איך היא מתפעלת אותן ואיך היא עושה את כל הדברים.

מירב בן ארי: זה סופר קריטי כי כל בחורה כזאת שהכנסת לדירה, היא כבר על הגל להצליח כי היא סיימה את הפנימייה, היא סיימה שירות לאומי, היא סיימה שירות צבאי, משם היא יכולה לצאת לתכנית לסיוע בשכר דירה.

מירב בן ארי: ספרי לי איך אנחנו מתכללים את האירוע הזה.

מירב דדיה מולד: ספציפית לגבי ירושלים.

מירב דדיה מולד: אחד התקנים של יתד ניתן להם לראש צוות צעירים.

מירב דדיה מולד: בדיוק הנקודה שאת מעלה.

מירב דדיה מולד: אנחנו מביאים תקציבים אבל עדיין מישהו צריך לרכז את זה, להסתכל עליו ברמה העירונית ולראות את פריסת השירותים שיש בעיר, איזה חוליות חסרות וכן הלאה.

מירב דדיה מולד: עיריית ירושלים קיבלה תקן בתוך תקני יתד שהיא ראש צוות.

מירב דדיה מולד: היא לא העו"סית שפוגשת צעירים באופן קבוע.

מירב בן ארי: היא לא עושה שוטף.

מירב דדיה מולד: היא עושה תכלול.

מירב דדיה מולד: זה לגבי עיריית ירושלים.

מירב דדיה מולד: לגבי הדירות, אנחנו מציעים לרשויות שתי אופציות.

מירב דדיה מולד: אופציה אחת, תפעילו את הדירה באופן ישיר.

מירב דדיה מולד: אופציה שנייה, אמרתי שבנוסף למכרז של בוגרי פנימיות – נבחרו שלושה מפעילים, ילדים בסיכון, אור שלום ו-אס.

מירב דדיה מולד: או.

מירב דדיה מולד: אס שמפעילים את דירות המעבר לבוגרי הפנימיות – אנחנו מוציאים מכרז נוסף ל-40 דירות בשש דיוריות, שזה מתחבר לרצף המענים שזה בתחום של דיור, ואותן יפעילו המפעילים.

מירב דדיה מולד: אנחנו גם רוצים לאפשר לרשות.

מירב דדיה מולד: אנחנו גם מודעים לכך שהרשות צריכה עוד משאבים.

מירב דדיה מולד: לכן יהיו גם דירות נוספות בירושלים שמפעיל יפעיל אותן.

מירב בן ארי: מפעיל, עמותה שתעמוד בתנאי המכרז.

מירב בן ארי: מתי יצא המכרז?

מירב דדיה מולד: המכרז אמור לצאת בשבועיים הקרובים.

מירב דדיה מולד: זה המכרז האחרון שיכלול 40 דירות לצעירים בסיכון בקהילה, לאו דווקא בוגרי הפנימיות, ושש דיוריות נוספות על המודלים של דיוריות שקיימות היום בהר הצופים, בתל אביב, בבאר שבע, שזה מודל שהוא מאוד מאוד מוכיח את עצמו.

מירב בן ארי: זה מודל מעולה.

מירב בן ארי: הדיורית, גם של הדתיות-חרדיות בירושלים.

מירב דדיה מולד: הולכת לקום עוד אחת בירושלים.

מירב בן ארי: ובחיפה?

מירב דדיה מולד: הולך להיות פיזור ארצי.

מירב דדיה מולד: המטרה היא לייצר רצף של מודלים כדי שגם לכל צעיר יותאם המודל שמתאים לו.

מירב בן ארי: המכרז יוצא בעוד שבועיים ואז עמותות יוכלו להתמודד על הפעלת הדירות?

מירב דדיה מולד: כן.

מירב בן ארי: יש תקנה שיצאה של מנכ"ל המשרד לגבי זה שרק הרשויות יוכלו להפעיל או זה לא רלוונטי במכרז הזה?

מירב דדיה מולד: זה לא רלוונטי במכרז הזה.

מירב דדיה מולד: זה רלוונטי בדברים אחרים.

מירב דדיה מולד: את צודקת.

מירב דדיה מולד: זה מכרז שכמו את אומרת, העמותות מגישות ומי שעומד בתנאי הסף יזכה ויפעיל.

מירב דדיה מולד: את מדברת על בעיה אחרת.

קארין אלהרר: שאלת מקרו.

קארין אלהרר: את יכולה לעשות לי את הסכמה.

קארין אלהרר: יש צעיר, יש צעירה שהגיעו לגיל 17, 17 וחצי, 18 ממש מתקרב, והפנימייה עומדת להסתיים עבורם.

קארין אלהרר: הם רואים את עצמם כבר בסצנה הזאת של התיק על הגב בשער הפנימייה.

קארין אלהרר: איך זה עובד?

מירב דדיה מולד: חלק מהעבודה של יתד היא ממשקי עבודה גם עם המינהל לחינוך התיישבותי, כפרי הנוער, וגם עם פנימיות ילד ונוער שהם תחת משרד הרווחה.

מירב דדיה מולד: אנחנו צריכים ליצור את הממשקים כדי שבדיוק הצעיר הזה לא ייפול במעבר אלא תהיה לו תכנית.

קארין אלהרר: זה קריטי.

מירב דדיה מולד: בדיוק.

מירב בן ארי: שלום ליושב ראש הוועדה אלי אלאלוף.

מירב בן ארי: אתה רוצה להתחלף?

אלי אלאלוף: לא.

שולי מועלם-רפאלי: זה גם ממשק עם צה"ל והשירות הלאומי?

מירב דדיה מולד: כן.

מירב דדיה מולד: אני אדבר על כל הממשקים.

מירב דדיה מולד: אנחנו בדיוק עובדים על זה כי באמת אלה ממשקים שהם מאוד מאוד קריטיים ברצף הטיפול הנכון בצעירים.

מירב דדיה מולד: אני מגיעה עכשיו מהמשרד, יצא חוזר מנכ"ל מיוחד של עבודה של המחלקות לשירותים חברתיים עם צה"ל.

מירב דדיה מולד: זאת אומרת, יש פריצת דרך של שיתופי פעולה בין מערכות שהיה להן מאוד קשה לתקשר אחת עם השנייה, בין מערכות אזרחיות למערכות צבאיות.

מירב דדיה מולד: אנחנו מוציאים את זה ממש בחוזר מנכ"ל שאומר שזאת אחריות של כל אחד מהצדדים.

מירב דדיה מולד: אני אדבר על הממשקים.

מירב דדיה מולד: יושבות כאן גם שלומית וחמה.

מירב דדיה מולד: לחינוך התיישבותי יש רכזי בוגרים בתוך כפרי הנוער.

מירב דדיה מולד: כמובן רכז הבוגרים – הם גם ידברו על זה – הוא זה שבונה את התכנית.

מירב דדיה מולד: הם בקשר עם עובדי יתד ברשויות כדי לחשוב פר צעיר.

מירב דדיה מולד: בסופו של דבר אנחנו מדברים על צעיר בחליפה אישית לכל צעיר.

מירב דדיה מולד: כל צעיר ומה הוא צריך.

מירב דדיה מולד: אם הוא צריך דיור, הוא יופנה למינהלת הדיור של דירות המעבר.

מירב דדיה מולד: אם הוא חוזר לעיר ממנה הוא הגיע, הוא צריך קשר עם עובד יתד ברשות המקומית.

מירב דדיה מולד: אם הוא צריך עוד תשומות נוספות, למשל אם אנחנו רוצים שהוא יתגייס לצבא עם כל תנאי הת"ש.

קארין אלהרר: החליפה נתפרת לו לפני העזיבה שלו?

מירב דדיה מולד: החליפה נתפרת לפני.

מירב בן ארי: כל מי שביתד, שהם גם בתיכונים רגילים, אמורים להתחיל כבר בכיתה י"ב, לפני שהם יוצאים אבל לכן התכנית מתחילה רגע לפני.

מירב דדיה מולד: היא מתחילה לפני.

מירב דדיה מולד: לפני שבועיים הלכנו לדבר עם כל המנהלים של המרכזים הטכנולוגיים במשרד החינוך.

מירב דדיה מולד: הצעיר בקהילה ומה התחנה הבאה.

מירב דדיה מולד: אתם כמכירים אותו מאוד מאוד טוב, אם אתם תיקחו אותו ותחברו אותו והוא יכיר את האיש הזה, הסיכוי שהוא יקבל ליווי הוא הרבה יותר גדול.

מירב דדיה מולד: אנחנו בדיוק עכשיו מכינים מסמך שמדבר על כל ממשקי העבודה עם כל מה שרלוונטי.

מירב דדיה מולד: לגבי הפנימיות.

מירב דדיה מולד: אנחנו כן בתהליך של היערכות במשרד הרווחה לרכזי בוגרים בפנימיות.

מירב דדיה מולד: אנחנו מקווים שזה ייכנס.

מירב דדיה מולד: עד שייכנסו רכזי הבוגרים שהם יהיו איש הקשר מול התשתיות בקהילה של יתד, עו"סים של יתד - מיפינו את כל הפנימיות – שקרובים לפנימייה, מגיעים לשבת עם העובד הסוציאלי שמכיר את הצעיר כדי לבנות לכל אחד מהם את החליפה האישית לפני שהוא יוצא.

מירב בן ארי: זה הבדל מהותי.

מירב בן ארי: בזמנו יושב ראש הוועדה נתן לי להחליף אותו ואני ניהלתי כאן דיון על יתד.

מירב בן ארי: זה הבדל משמעותי בין מה שהיה אז לבין מה שיש היום.

מירב בן ארי: אז הכול היה באוויר ועכשיו אנחנו באמת רואים את החלוקה.

מירב בן ארי: תכף נדבר גם עם הפנימיות וכפרי הנוער אבל רואים את ההבדל.

מירב דדיה מולד: ההערה הזאת מאוד נכונה.

מירב דדיה מולד: אני חושבת שהתחלנו, קפצנו למים, אני חושבת שעל הצורך לא הייתה מחלוקת, אנחנו בבנייה ואנחנו בבנייה של תשתיות.

מירב דדיה מולד: בסופו של דבר צריך לבנות כאן תשתיות.

מירב דדיה מולד: אנחנו בבניית תשתיות, בטיוב של העבודה ובחיבור כי יש כאן הרבה גורמים.

מירב דדיה מולד: כמו שאמרתי, יש כאן הרבה גורמים שהצעיר פוגש את כולם.

מירב דדיה מולד: המשימה שלנו היא איך כל הגורמים מתקשרים אתו בסנכרון ולא הוא הולך לאיבוד בתוך מיליון מערכות.

מירב דדיה מולד: לכן יש לנו השקעה מאוד גדולה ואנחנו מסתכלים על הליווי של צעירים בסיכון, לא רק על הליווי של עו"ס יתד.

מירב דדיה מולד: רכזי הבוגרים של משרד החינוך הם חלק ממערך הליווי.

מירב דדיה מולד: אלה רכזי הבוגרים שיהיו בפנימיות.

מירב דדיה מולד: אנחנו מסתכלים על כל התחום הזה של צעירים בסיכון ועבודת העמותות שפועלות בתחום היא ביחד ובסנכרון נכון בין כל הגורמים.

מירב בן ארי: זה מה אמרתי אתמול בוועדת החוץ והביטחון לצבא.

מירב בן ארי: הם כתבו שם מסמך מאוד מעניין והם כתבו במסמך שעכשיו יש שיפור כנראה בזכות העובדים של יתד.

מירב בן ארי: במשך שנים החיילים היו מגיעים לצבא בלי קשר ובלי מידע עליהם מהרווחה.

מירב בן ארי: לא היו יודעים את הסיפור שלהם, והיו עוברים חודשים עד שאותו חייל היה פוגש מש"קית ת"ש, ואז על הדרך היינו מאבדים הרבה צעירים שבטיפול נכון ובטיפול מוקדם אפשר היה למנוע את זה כבר בכיתה י"ב, עוד כשהוא מלש"ב.

מירב בן ארי: הם אמרו אתמול שזה קורה ממש בחודשים האחרונים.

מירב בן ארי: זה הפתיע אותי.

מירב בן ארי: כל כך הרבה שנים איבדנו הרבה חיילים רק בגלל התנאים הכלכליים שלהם.

מירב דדיה מולד: את צודקת.

מירב דדיה מולד: אני חושבת שעם הצבא אנחנו בפריצת דרך מאוד משמעותית, גם בהכנה, גם בזיהוי של חיילים מתקשים בתוך שירות צבאי.

מירב דדיה מולד: הנתונים מראים לנו שאחוז של אוכלוסיות של צעירים וצעירות בסיכון, זאת האוכלוסייה המרכזית.

שולי מועלם-רפאלי: כאן מוצג נתון מאוד מאוד קשה.

שולי מועלם-רפאלי: במקביל מתנהל היום יום הקהילה האתיופית ומוועדת החוץ והביטחון מסמסים לי שהנתון הוא שכשליש מהמתאבדים בצה"ל הם יוצאי הקהילה האתיופית שרובם כבר ילידי הארץ, צריך להגיד בכאב גדול.

אלי אלאלוף: יהודי אתיופיה.

שולי מועלם-רפאלי: כן.

אלי אלאלוף: הם יהודים.

שולי מועלם-רפאלי: ברור שהם יהודים.

אלי אלאלוף: אז תגידו יהודי אתיופיה.

אלי אלאלוף: לא הקהילה האתיופית.

קארין אלהרר: אני רוצה לשאול אם יש לכם נתון לגבי כמה צעירים התחילו לקבל שירות שכולל גם את הדיור וגם את ההשכלה בשלב הזה ומה עתיד לקרות, מתי תהיה הבשלה מלאה של התכנית והאם התקציב מתעתד לגדול.

מירב דדיה מולד: אני מקווה שאנחנו בסוף מכרז של מערכת מידע של יתד שתיתן לנו פילוחים הרבה יותר טובים.

מירב דדיה מולד: אני יכולה להגיד שהנתון שנתתי כרגע הוא שיש לנו כרגע 12,000, וגם אני אומרת שזה נתון חלקי כי זה נתון רק של מי שמוכר בשירותי הרווחה.

מירב דדיה מולד: יתד היא תכנית שהרבה מעבר למי שמוכר בשירותי הרווחה.

קארין אלהרר: איך מגיעים אליה?

מירב דדיה מולד: הם יכולים להגיע דרך המינהל לחינוך התיישבותי, הם יכולים להגיע לסיוע משפטי, להסדר חובות, הם יכולים להגיע דרך המון גורמים שאנחנו עובדים ביחד.

מירב דדיה מולד: לכן אני אומרת שכאשר תהיה לנו מערכת מידע כוללת, היא תראה.

מירב דדיה מולד: דרך אגב, עדיין הנתונים הם נתונים שאת גוזרת מכל מיני מקומות.

מירב דדיה מולד: אין מאגר מידע אחד שמאחד את כל הדברים.

אלי אלאלוף: מאגר המידע הגדול ביותר והנשלט ביותר לא מגיע אליכם.

אלי אלאלוף: מאגר המידע של הביטוח הלאומי ומשפחות שיש להן השלמת והבטחת הכנסה.

אלי אלאלוף: אם תלכו לשם, תמצאו את המשפחות שהן במצוקה הכלכלית הגדולה ביותר.

אלי אלאלוף: אף אחד עוד לא מעז להתקרב לשם.

אלי אלאלוף: אז גם משרד החינוך יעשה בצורה שיטתית זיהוי של הילדים שזקוקים בעוני שלהם גם למערכת חינוך מותאמת.

אלי אלאלוף: כדאי שפעם תיקחו, ניקח, נעזור, מה שתרצו, ביחד.

אלי אלאלוף: קחו את הנתונים של השלמת והבטחת הכנסה.

אלי אלאלוף: הילדים נמצאים במשפחות האלה ורובם, לא כולם, במצוקה כלכלית, דהיינו גם במצוקה בכלל לקראת העוני הקשה.

מירב בן ארי: היה לנו כאן דיון יחד עם היושב ראש על המחלקה למחקר של ביטוח לאומי שיש לה את הנתונים.

מירב בן ארי: אנחנו יודעים מי יגיע אליכם.

אלי אלאלוף: אז אפשר לקבל את זה שיטתית.

מירב דדיה מולד: אני יכולה להגיד שאנחנו פועלים בעניין.

מירב דדיה מולד: אני מקווה שנצליח.

מירב דדיה מולד: אני לגמרי מקבלת את מה שאתה אומר.

מירב דדיה מולד: התקציב אמור לגדול.

מירב דדיה מולד: עוד לא קיבלנו את הנתונים ל-2019.

מירב דדיה מולד: אני מקווה אבל אני אומרת שאנחנו בעשייה מאוד מאוד גדולה במטרה באמת להגדיל כי ככל שאנחנו עובדים, אנחנו מגלים שהצרכים הם הרבה יותר גדולים.

מירב דדיה מולד: זאת אומרת, אנחנו עדיין בפער בין הצרכים למענים.

מירב דדיה מולד: ככל שאנחנו נוכיח בשטח עבודה, היכולת שלנו גם לגייס יותר תקציב תהיה יותר גדולה.

מירב דדיה מולד: אני רק רוצה להוסיף לגבי שירות לאומי.

מירב דדיה מולד: חברת הכנסת מועלם, את שאלת אותי.

מירב דדיה מולד: אנחנו גם הגדלנו את תקני הדיור לצעירות בסיכון בשירות לאומי.

מירב דדיה מולד: אם קודם אמרנו תקנים מיוחדים לשירות לאומי, הגדלנו את תקני הדיור כדי לתת להן מעטפת שלמה וגם שם נעשית עבודה אתן בסיום השירות הלאומי, איך הן ממשיכות כולל תכניות המשך.

מירב בן ארי: תודה.

מירב בן ארי: רוני, מנהלת פורום כפרי נוער ופנימיות חייבת לעבור לוועדת העלייה והקליטה, ולכן ניתן לה לומר כמה מלים.

מירב בן ארי: לאחר מכן מינהל חינוך התיישבותי.

רוני מלכאי הירייש: אני אעשה את זה ממש בקצרה.

רוני מלכאי הירייש: יש לנו שלושה דיונים שונים בשלוש ועדות שונות ולכן אני קופצת מוועדה לוועדה.

רוני מלכאי הירייש: רק לומר לכם תודה, לכל השותפים שלנו, גם במינהל לחינוך התיישבותי, גם במשרד הרווחה, על כל שיתופי הפעולה ובמיוחד לשלושת חברות הכנסת שיושבות כאן שהן באמת עוצמה נשית חזקה שמובילה ומקדמת את כל נושא כפרי הנוער והפנימיות.

רוני מלכאי הירייש: תודה גם לגבר היחיד, חבר הכנסת שיושב כאן, חבר הכנסת אלאלוף.

רוני מלכאי הירייש: אני באמת מודה לכם כי תמיד יש לנו דלת פתוחה ואתם תמיד שם בשביל לסייע.

רוני מלכאי הירייש: אנשים כאן לא יודעים כל מה שאתם עושים כי לא הכול חשוף וכולי.

רוני מלכאי הירייש: תודה גם לכם בני הנוער שהגעתם היום לדבר ולהציג את הסיפורים שלכם.

רוני מלכאי הירייש: ממש תודה רבה.

מירב בן ארי: תודה לך.

מירב בן ארי: בהצלחה בתפקיד למרות שאת כבר כמה חודשים בו.

רוני מלכאי הירייש: כמעט חצי שנה.

מירב בן ארי: עדיין אומרים בהצלחה.

מירב בן ארי: כפר הנוער הראשון שראיתי, אני חושבת שהוא היה עת נכנסתי למשרד של אלי אלאלוף שהוא היה מנכ"ל קרן רש"י.

מירב בן ארי: כשיושב מנכ"ל קרן רש"י באמצע כפר נוער, רואים.

מירב בן ארי: האמת היא שאלה המשרדים הכי טובים שיש כי לא צריך את המשרד בלב תל אביב כשהוא נמצא בתוך כפר נוער כל כך יפה.

מירב בן ארי: מינהל חינוך התיישבותי.

מירב בן ארי: מנהל אגף תקציבים.

אברהם לוי: בוקר טוב.

אברהם לוי: תודה רבה לחברות הכנסת וחבר הכנסת אלאלוף.

מירב בן ארי: אגב, המנהל של המינהל לחינוך התיישבותי - - -

אברהם לוי: יש מנהלת חדשה, גברת אילנה נולמן אבל לצערנו היא יושבת שבעה על פטירת אביה.

מירב בן ארי: היא נכנסה לתפקיד ממש עכשיו.

אברהם לוי: נכון.

אברהם לוי: ביום רביעי היא נכנסה וביום חמישי אביה נפטר.

אברהם לוי: תכנית שלנו "יש לך כתובת", תכנית שבעצם פותחה בשיתוף עם ג'וינט אשלים, מופעלת כבר שלוש שנים.

אברהם לוי: אנחנו חלק מתכנית יתד כפי שמירב אמרה.

אברהם לוי: יש לנו כרגע פריסה של כ-80 רכזי מגורים ב-80 פנימיות.

אברהם לוי: המספר הזה הולך לגדול לכיוון ה-100.

קארין אלהרר: מתוך כמה?

אברהם לוי: זה יגיע לסביבות 100 בשנת תשע"ט.

קארין אלהרר: כמה פנימיות יש?

אברהם לוי: 80 בוגרים.

קארין אלהרר: 80 מתוך ה-100.

אברהם לוי: יש לנו בסך הכול 230 פנימיות.

אברהם לוי: אנחנו כרגע בתכנית החומש שלנו נגיע ל-150 פנימיות.

אברהם לוי: לא נגיע לכולן.

אברהם לוי: לצערנו אי אפשר להגיע לכולן.

אברהם לוי: אנחנו כרגע ב-80 ונגיע לסביבות 100.

אלי אלאלוף: כמה פרטיות וכמה ציבוריות?

אברהם לוי: כולן ציבוריות.

אלי אלאלוף: כולן ציבוריות?

אברהם לוי: כולן ציבוריות.

אלי אלאלוף: רק הרווחה לא.

אברהם לוי: רק של החינוך.

אברהם לוי: כולן או עמותות או חברות לתועלת הציבור.

אברהם לוי: אין אצלנו מכרזים כמו שיש ברווחה.

אברהם לוי: מערך הליווי שלנו מבוסס על רכזי המגורים.

אברהם לוי: מירב היא מנהלת את כל התחום הזה של המגורים אצלנו.

אברהם לוי: יש לנו עוד שתי רכזות אזור.

אברהם לוי: בעצם הליווי שלנו – וכאן אני אתייחס לשאלת חברת הכנסת קארין אלהרר – אנחנו מלווים את הצעיר מכניסתו לפנימייה, לפעמים זה בגיל 13, לפעמים בגיל 15-16 – עד גיל 25.

אברהם לוי: יש לו רצף חינוכי וטיפולי שאנחנו ממשיכים לראות אותו כזהות אחת מאז כניסתו לפנימייה כאשר המטרה שלנו היא להביא אותו לסיום הלימודים האקדמיים או להכשרה מקצועית.

אברהם לוי: רכז הבוגרים מכין אותו ליציאה מהכפר.

אברהם לוי: הוא מכין אותו בגיל 16-17, עושה את כל התהליך של ההכנה לצה"ל אתו.

אברהם לוי: אנחנו עושים את כל תהליך הת"ש למי שצריך לפני הגיוס.

אברהם לוי: רכז הבוגרים מלווה אותו לאורך השירות הצבאי שלו ואנחנו נשמע כאן כמה בוגרים שיספרו על הליווי שקיבלו.

אברהם לוי: בסוף השירות הצבאי השאיפה היא להביא אותם כמה שיותר מהר לרכז ההישגים שלנו שיושב כאן, אביב, והוא בעצם אמור לייעץ להם לגבי מסלולי הלימודים שהם יכולים להיכנס אליהם.

קארין אלהרר: יש לכם סטטיסטיקות לגבי כמה התגייסו לשירות משמעותי?

אברהם לוי: כן.

קארין אלהרר: לגבי כמה באקדמיה?

אברהם לוי: כן.

אברהם לוי: יש לנו מחקר שעשינו עם הצבא.

אברהם לוי: לא הבאנו לכאן את כל הנתונים אבל יש מחקר מאוד מקיף עם הצבא.

אברהם לוי: שיעור הגיוס שלנו הוא למעלה מ-93 אחוזים.

אברהם לוי: אני חייב לציין שלצערנו ליקויי השירות הם לא קטנים.

אברהם לוי: זאת אומרת, בפנימיות הטיפוליות הם 50 אחוזים, בפנימיות רגילות חינוכיות הם בערך 30 אחוזים.

אברהם לוי: זה אומר כמה הכנה לצבא אנחנו צריכים לעשות לחבר'ה האלה.

אברהם לוי: כמו שאתם רואים, אחוז הגיוס הוא מאוד מאוד משמעותי, הרבה יותר מכלל האוכלוסייה שלנו.

מירב בן ארי: איך אתה מתמודד עם האתגר של שינוי אופי האוכלוסייה בשנים האחרונות?

אברהם לוי: עלית על נקודה מאוד נכונה.

אברהם לוי: יש לנו הרבה יותר אוכלוסייה טיפולית בפנימיות שלנו.

אברהם לוי: אנחנו רואים את זה ואנחנו גם פותחים מסגרות חדשות.

אברהם לוי: פתחנו לא מעט מסגרות טיפוליות גם לאוכלוסייה הרגילה וגם לאוכלוסייה החרדית.

אברהם לוי: בואי נגיד שלכן הקמנו את כל מערך רכזי הבוגרים שלנו.

אברהם לוי: ראינו שאי אפשר לשלוח את הילד ב-21 ביוני החוצה.

אברהם לוי: אני אתייחס לסיפור של דירות מעבר שהעלתה חברת הכנסת קארין אלהרר.

אברהם לוי: בכל כפר נוער חייבנו שיהיה בית בוגרים.

אברהם לוי: אין כזאת מציאות שמישהו יצא ב-21 ביוני וילך לאיזשהו מקום שהוא לא יודע.

אברהם לוי: חלק מהפתרונות שאנחנו נותנים הם גם באמצעות ירון בראון, באמצעות עמותת ילדים בסיכוי, אבל בכל כפר נוער חייב להיות הפתרון הזה שהוא אמור להיות פתרון הביניים עד הגיוס בדרך כלל וגם לאלה שצריכים לאחר הגיוס לצבא.

אברהם לוי: לכן אין מציאות ששולחים אותם למקום לא ידוע, כמו שהיה לפני מספר שנים.

אברהם לוי: הזמנו לכאן כמה בוגרים שלנו שיספרו את הסיפור שלהם.

אברהם לוי: יש לנו בוגרת מסוימת שהייתה אמורה להגיע אבל היא לא יכלה להגיע מסיבות אישיות.

אברהם לוי: אני חייב לקרוא לכם פוסט שהיא שלחה לנו שהוא בעצם נותן את התמצית למה צריך פנימייה ולמה צריך את הליווי.

אברהם לוי: היא כותבת את הפוסט לרכזת בוגרים שלה שהייתה גם המורה שלה.

אברהם לוי: "המורה בת שבע, מתוך זה שאני מבינה את כובד האחריות ומבינה את גודל המעמד, אני חוששת שלא אעמוד בזה בגלל האירועים האחרונים (המעמד להגיע לכאן בכנסת) וגם שבגלל שאני שוב אעדר מלימודים.

אברהם לוי: בנוסף לימים שנעדרתי, יהיה לי קשה להשלים את החומר הלימודי באופן עצמאי.

אברהם לוי: אני מתפללת שתהיה פעם נוספת שאוכל לייצג אתכם.

אברהם לוי: אתם הרמתם אותי משאול תחתית, מילדה שלא היה לה כלום ובאתי מכלום ושום דבר ומצב חיים לא נורמטיבי, חשיפה לסיכון מיום היוולדי.

אברהם לוי: אתם הראשונים שהסתכלתם עלי בגובה העיניים.

אברהם לוי: לא ייחסתם חשיבות לרגע שאני באה ממנו, לא שפטתם אותי בגינו.

אברהם לוי: הייתם הראשונים שהענקתם לי סולם ותקווה לחיים ראויים.

אברהם לוי: בני האדם הראשונים שלא הייתי עבורכם רק שם ותעודת זיהוי אלא ראיתם את הנשמה והלב.

אברהם לוי: אתם לימדתם אותי להאמין בעצמי ונתתם לי יתדות להיאחז בקרקע ובחיים.

אברהם לוי: הדבר הכי גדול שגם אחרי שסיימתי את הלימודים, אף אחד מכם לא נעלם ואתם עדיין עומדים על המשמר ועושים כל שביכולת

אברהם לוי: כם שנצליח, אם זה בזוגיות בריאה, בהשכלה, במציאת תעסוקה מתוך ראייה להביא למדינה אזרחים טובים יותר שלא יהיו נטל אלא יתרמו ויצמיחו אותה.

אברהם לוי: אתם הצלתם אלפי בנות מחיים של עוני, מצוקה וסיכון.

אברהם לוי: בעיני אתם אלה שצריכים לקבל פרס ישראל כי אתם הצלתם ומצילים יום יום אלפי בנות שקמו לחיים חדשים".

אברהם לוי: זה בעצם מסכם את הכול.

אלי אלאלוף: במה שונה המכתב הזה מהבחורה הזאת שלא הכרנו?

אלי אלאלוף: הבחורה מהרווחה.

אברהם לוי: אני אומר לך.

אברהם לוי: אנחנו, אחרי ניסיון של מספר שנים עם הסיפור של הליווי, ראינו שבאמצעים מאוד מאוד קטנים אתה יכול לעשות את השינוי בחיים של בוגר או בוגרת.

אברהם לוי: אני מנהל אגף תקציבים, אנחנו במשרד החינוך משקיעים בילדי פנימיות כל שנה 850 מיליון שקלים.

אלי אלאלוף: כמה פר ילד?

אברהם לוי: פר ילד, זה נע בין 50,000 שקלים לשנה ל-100-120,000 שקלים בשנה.

אלי אלאלוף: לעומת הרווחה?

אברהם לוי: אותם סדרי גודל.

אלי אלאלוף: לא.

אלי אלאלוף: פי שתיים וחצי.

אברהם לוי: יכול להיות.

אלי אלאלוף: כדאי שתדעו.

אלי אלאלוף: אלה הנתונים.

אלי אלאלוף: יש פנימיות רווחה ב-13,000 שקלים לילד לחודש.

ירון בראון: אלה פנימיות פוסט אשפוזיות.

ירון בראון: אי אפשר להשוות.

אברהם לוי: לא זאת הנקודה.

אברהם לוי: אנחנו היום משקיעים בתכנית הבוגרים שלנו משהו כמו 5-6 מיליון שקלים.

אברהם לוי: מלווים 8,000 בוגרים.

אברהם לוי: זה הכסף הקטן שעושה את ההבדל הגדול.

אברהם לוי: זה בדיוק הסיפור.

אברהם לוי: אנחנו לא צריכים יותר כסף או מעט כסף בשביל הטיפול בארבע-שש השנים שאנחנו מחנכים אותם.

אברהם לוי: אנחנו צריכים לעשות את ההבדל כי אם לא ניקח את הצעד הזה אחר כך מגיל 18 עד גיל 25, אנחנו יכולים לאבד את הצעיר.

מירב בן ארי: תודה רבה למשרד החינוך.

אברהם לוי: הבאנו לכאן כמה צעירים ואני מבקש לשמוע אותם.

מירב בן ארי: אין בעיה.

מירב בן ארי: אנחנו נשלב בין בוגר לאורח.

נופר צנגאוקר: בוקר טוב.

נופר צנגאוקר: אני נרגשת להיות כאן.

נופר צנגאוקר: זה כבוד מאוד גדול בשבילי להשמיע את הקול של הבוגרים.

נופר צנגאוקר: בקצרה אני אשתדל לספר על עצמי.

נופר צנגאוקר: אני סטודנטית לאדריכלות ועיצוב פנים שנה שנייה.

נופר צנגאוקר: גדלתי בקריית גת.

נופר צנגאוקר: באתי ממשפחה חסרת עורף.

נופר צנגאוקר: אבי היה אלכוהוליסט, סבלנו מאלימות במשפחה.

נופר צנגאוקר: אני אספר בקצרה בלי להיכנס לפרטים.

נופר צנגאוקר: בבית הספר בו למדתי לא הצלחתי לתפקד כראוי.

נופר צנגאוקר: הרווחה ובית הספר בשיתוף פעולה החליטו שאני לא יכולה להישאר בבית והוציאו אותי ללמוד בפנימייה.

נופר צנגאוקר: למדתי שש שנים בביטון נחלת יהודה, בראשון לציון, המקום הכי טוב שהייתי יכולה להיות בו.

נופר צנגאוקר: חזי היה המנכ"ל שלי.

נופר צנגאוקר: מדהים.

נופר צנגאוקר: הדבר הכי טוב שיכולתי לבקש לעצמי.

מירב בן ארי: את מעל גיל 18 ואת יכולה לומר אבל כשאת מדברת, קחי בחשבון שאירוע הזה משודר.

נופר צנגאוקר: הייתי בפנימייה שנתנה לי את הכלים שלא הייתי יכולה לקבל בחוץ.

נופר צנגאוקר: אם הייתי נשארת בבית, כנראה שהמצב לא היה כפי שהוא היום ולא הייתי מגיעה למה שאני היום.

נופר צנגאוקר: למדתי להאמין בעצמי, למדתי שאני יכולה לקבל ציונים טובים.

נופר צנגאוקר: סיימתי את הפנימייה עם בגרות מלאה, 32 יחידות, ומיד לאחר מכן התגייסתי.

נופר צנגאוקר: כמובן שכל התקופה הזאת הקשר בבית עדיין לא היה כל כך טוב.

נופר צנגאוקר: אחרי הפנימייה הגעתי לשירות בתי הסוהר, שירתי כתומכת לחימה, הוכרתי כחיילת בודדה חריגה בגלל כל המצב שלי.

נופר צנגאוקר: זה לקח זמן כי לא היה לי שום רקע לפני כן שהכין אותי לתהליך הזה.

נופר צנגאוקר: סיימתי את השירות שלי והתחלתי לחפש את עצמי.

נופר צנגאוקר: לא היה לי לאן לחזור.

נופר צנגאוקר: המצב בבית לא היה טוב ולא היה לי לאן לחזור.

נופר צנגאוקר: אני כבר חמש שנים שוכרת דירה במושב נוגה.

נופר צנגאוקר: הקושי וההתמודדות ביום יום הוא מאוד קשה.

נופר צנגאוקר: מהרגע שאתה יוצא מצה"ל, אתה מבין שהחיים האמיתיים מתחילים באמת.

נופר צנגאוקר: התכנית לא הייתה קיימת וזה עצוב.

נופר צנגאוקר: לפני שנתיים וחצי רכזת הבוגרים של כפר הנוער ביטון נחלת יהודה העלתה פוסט לפייסבוק ושם היא רשמה שמי שהוא בוגר שלנו וצריך סיוע בשכר דירה, שיפנה אליה בפרטים.

נופר צנגאוקר: זה מה שעשיתי.

נופר צנגאוקר: פניתי אליה ופשוט קיבלתי את התמיכה, את האהבה ואת האוזן הקשבת שלא הייתה לי לפני.

נופר צנגאוקר: רק בגיל 23 וחצי הבנתי שקיים דבר כזה כי כנראה רק אז זה הוקם.

נופר צנגאוקר: קיבלתי סיוע בשכר דירה.

נופר צנגאוקר: יחד עם זאת, זאת הייתה השנה הראשונה שלי בלימודים.

נופר צנגאוקר: אני עובדת, אני סטודנטית, אני צריכה להחזיק בית והיה לי מאוד קשה.

נופר צנגאוקר: הסיוע הזה גרם לי להמשיך את הלימודים שלי, להמשיך את החלומות שלי.

נופר צנגאוקר: היו לי חלומות והחלטתי שאני לא מוותרת עליהם.

נופר צנגאוקר: החלטתי שאני עושה את המאמץ, אני אכנס למינוס, אני אקח הלוואות, רק כדי להגשים את המטרות שיש לי בחיים, ויש לי מטרות.

מירב בן ארי: איפה את לומדת היום.

נופר צנגאוקר: בבאר שבע, במכללה הטכנולוגית.

מירב בן ארי: את גרה במושב נגה.

נופר צנגאוקר: כבר ארבע שנים.

נופר צנגאוקר: זו השנה הרביעית.

נופר צנגאוקר: זה אומר שמגיל 20 אני כבר שוכרת דירה בכוחות עצמי, לבד, עובדת שעות נוספות.

נופר צנגאוקר: החיים שעברתי הם לא חיים כל כך פשוטים ואני לא אשווה אותם בהשוואה לחיי נערים אחרים.

נופר צנגאוקר: כמו שאמרתי, מה שונה הרווחה מהתכניות שלנו, מהתכניות שמתקיימות כאן, מה ששונה זה שרואים אותך, שומעים אותך, יש לך כתובת באמת ואמיתית.

נופר צנגאוקר: הרווחה מכירה בנו כמשפחה, הרווחה מכירה בי.

נופר צנגאוקר: נכון, לא פניתי אליה כי אתה לא מסוגל לפנות, אין לך את הכוחות הנפשיים כדי ללכת עכשיו ולומר אני צריך עזרה.

נופר צנגאוקר: זה משהו שהוא קשה מאוד.

אלי אלאלוף: למה את לא לומדת במכללת סמי שמעון?

מירב בן ארי: המכללה הטכנולוגית היא יותר לעיצוב.

אלי אלאלוף: בשליפה ראשונה מגיע לך ללמוד באוניברסיטה.

מירב בן ארי: המכללה הטכנולוגית היא יופי של מכללה.

מירב בן ארי: אני יודעת בדיוק מה היא לומדת שם.

אלי אלאלוף: אני מכיר אותה.

מירב בן ארי: אני בוגרת גאה של מכללה.

נופר צנגאוקר: אחד השיקולים שהחלטתי ללמוד במכללה הטכנולוגית זה עצם זה שידעתי שאם אני הולכת עכשיו לבצלאל והולכת להשקיע בתואר, אני הולכת לחמש שנים של לימודים אינטנסיביים שלא יאפשרו לי לכלכל את עצמי.

נופר צנגאוקר: זה משהו שהוא קשה.

נופר צנגאוקר: משהו שאי אפשר.

נופר צנגאוקר: אין לי את האפשרות הזאת, אין לי את המעטפת המשפחתית שיכולה לתמוך בי.

אלי אלאלוף: יש הדרכה בנושא הלימודים?

אלי אלאלוף: חבר'ה, תשאפו ליותר ולא לבינוניות.

קריאה: יש לה מציאות חיים מסוימת.

אלי אלאלוף: תלכו יותר גבוה.

אלי אלאלוף: זאת לא מכללה אקדמאית.

אלי אלאלוף: זה שכר נמוך יותר.

אלי אלאלוף: זה מעמד נמוך יותר.

אלי אלאלוף: צריכות להיות שאיפות יותר גדולות לתלמידים שלכם.

שולי מועלם-רפאלי: אני רוצה להתנצל.

שולי מועלם-רפאלי: כמובילת היום אני צריכה לרדת להשתתף בדיון בוועדת הקליטה והעלייה.

שולי מועלם-רפאלי: כמובן כולכם מוזמנים ב-11:30 לאולם ירושלים לכינוס המרכזי.

שולי מועלם-רפאלי: תודה רבה.

מירב בן ארי: תודה.

מירב בן ארי: ירון, מנכ"ל ילדים בסיכוי, המועצה לילדי הפנימיות.

ירון בראון: תודה.

ירון בראון: אני אתן רק הקדמה קצרה.

ירון בראון: אנחנו במשך 12 שנים, עד ה-31 בדצמבר 2017, הובלנו לבד את כל נושא הדיור ודירות המעבר בשש השנים האחרונות במיזם משותף עם משרד הרווחה.

ירון בראון: התכנית הוקמה ביחד עם אשלים, ביטוח לאומי ועוד גורמים.

ירון בראון: כמו שמירב אמרה, בעקבות יתד התכנית יצאה.

ירון בראון: היו לנו 31 דירות עד סוף שנת 2017 והתכנית הוגדלה עכשיו ל-50 דירות במימון מלא של המדינה.

ירון בראון: הקמנו עכשיו מינהלת משותפת לשלושת העמותות שמובילות את הנושא.

ירון בראון: זה נושא מאוד מורכב.

ירון בראון: מתוך הניסיון הארוך והענק שלנו בנושא הזה של הבוגרים, כמעט 40 אחוזים – אנחנו מדברים אך ורק על אוכלוסייה שהיא חסרת עורף.

ירון בראון: אני חייב לציין את זה כי לפעמים מתבלבלים – הם בוגרי כפרי נוער ו-60 אחוזים בוגרי הרווחה.

ירון בראון: כשאתה מסתכל על הצעיר, אתה רואה את סיפורי החיים ובשנים האחרונות יותר ויותר צעירים מכפרי הנוער מגיעים אלינו עם מצבים קשים ועדיין אני חייב לומר שהפרופיל של צעיר הרווחה הרבה יותר קשה והסיטואציה הרבה יותר מורכבת.

ירון בראון: הצעירים המצטיינים אצלנו – ואני אומר את זה בזכות משרד החינוך, בזכות המעטפת של כפרי הנוער – הצעירים היותר בולטים ומצטיינים באים מכפרי הנוער בגלל המודעות לנושא הלימודי, לנושא החינוכי, למעטפת שקיימת ובאותה נשימה אני יכול לומר שיש היום מהפכה במשרד הרווחה והמשרד עובר תהליך של אפיון מחדש של כל הפנימיות, הנושא של הפרופילים משתנה, והנושא הלימודי הוא אחד הנושאים המשמעותיים שעומדים על הפרק.

ירון בראון: יש שיתוף פעולה גדול עם משרד החינוך על הנושא של אחריות הלימודים, כולל כיתות מעבר בתוך הפנימיות, סלים מיוחדים שהולכים להיצבע פעם ראשונה לתלמידי פנימיות בתוך בתי הספר.

ירון בראון: היינו אצל אבואב בפגישה וזה הוחלט ויש ועדה בין מויאל לרקפת בנושא הזה.

ירון בראון: הנושא הלימודי, בגלל הוא היה מאוד משמעותי בכפרי הנוער, נתן ערך מאוד גדול לצעירים ועדיין בתוך פנימיות הרווחה, צריך לזכור שיש פנימיות פוסט אשפוזיות ופנימיות טיפוליות קשות, דירות המעבר לא נותנות את הפתרונות אלא יותר לאוכלוסייה היותר קלה של השיקומי-טיפולי לייט.

ירון בראון: את זה צריך לקחת בחשבון.

ירון בראון: גם הנושא של רכזי הבוגרים שעומד להיכנס במכרוז למכרוז של 2019, לפי דעתי יעשה הבדל מאוד משמעותי.

ירון בראון: אנחנו עד היום תמיד סבלנו מחוסר היצע.

ירון בראון: היה יותר ביקוש.

ירון בראון: עשינו פעילויות בתוך הפנימיות, בתוך כפרי הנוער, עשינו ימים מרוכזים לשמיניסטים לקראת ותמיד היה לנו חוסר של 180-200 צעירים, לפחות בפנייה, וכואב לי הלב שהצעירה שיושבת לשמאלי לא הגיעה אלינו או לא הופנתה אלינו על ידי רכז הבוגרים.

מירב בן ארי: כמה דירות יש לכם עכשיו?

ירון בראון: יש היום 50 דירות שמיועדות אך ורק לבוגרי פנימיות וכפרי נוער.

אלי אלאלוף: הוא אומר שאם המערכת מאוחדת ומתואמת, יש פתרונות הולמים יותר וטובים יותר לילדים האלה.

ירון בראון: ללא ספק.

אלי אלאלוף: הפיצול הזה בין שתי מערכות שבקושי מסתכלות אחת על השנייה, זה על חשבון הילד או הילדה.

ירון בראון: כאן אתה בכלל הולך לרבדים הרבה יותר עמוקים של הבעיה.

ירון בראון: אני מסכים אתך.

מירב בן ארי: הדבר החשוב הוא התיאום.

מירב בן ארי: ב-20 ביוני כשהילד או הילדה יוצאים החוצה, שיהיה להם לאן ללכת, וכשדהם משתחררים מהצבא, יהיה להם לאן ללכת.

ירון בראון: בנושא של הבוגרים הקמנו מינהלת משותפת לשלושת העמותות.

ירון בראון: מעמותה שהפעילה את זה לבד, אנחנו גם עושים שרינג מאוד גדול לשתי עמותות נוספות.

ירון בראון: יש לנו דירה לבוגרות פנימיות מהמגזר הערבי במג'דל קרום.

ירון בראון: יש לנו שלוש דירות למגזר החרדי.

ירון בראון: יש לנו שתי דירות שומרות שבת.

מירב בן ארי: אתם תתמודדו עכשיו במכרז הזה של משרד הרווחה על הדירות?

ירון בראון: לא.

ירון בראון: אנחנו כילדים בסיכוי פועלים אך ורק למען בוגרי פנימיות וכפרי נוער.

ירון בראון: זה לא נמצא באג'נדה שלנו.

ירון בראון: אנחנו מרוכזים אך ורק בזה.

קארין אלהרר: כמה זמן אפשר להיות בדירות?

ירון בראון: יכולים להיות מגיל 18, כולל כמה חודשים לפני הצבא, כל השירות הצבאי ושירות לאומי, ועוד שנתיים.

ירון בראון: עד גיל 23-24.

קארין אלהרר: אבל בזמן הזה יש איזשהו סיוע כדי לצאת לעצמאות?

ירון בראון: לגמרי.

קארין אלהרר: כי זאת המטרה.

ירון בראון: יש רכזי תעסוקה ורכזי לימודים.

מירב בן ארי: תלכי לבקר שם.

מירב בן ארי: זה מעולה.

ירון בראון: יש לנו היום בתכנית כמעט 70 סטודנטים, רובם באוניברסיטאות, חבר'ה שהגיעו אלינו בלי בגרויות ושלחנו אותם לבגרויות.

ירון בראון: שם המשחק הוא ליווי.

ירון בראון: ברגע שיש ליווי, ברגע שיש מישהו ליד הצעיר.

אלי אלאלוף: כמה ילדים אתם מצליחים ללוות?

ירון בראון: יהיו 50 דירות שזה 300 צעירים.

ירון בראון: אנחנו כילדים בסיכוי מלווים עוד כ-150 אקסטרנים.

ירון בראון: חבר'ה שלא בדירות.

ירון בראון: יש המון חבר'ה שלא רוצים להיות בדירות.

ירון בראון: היו בפנימיות, גרו עם שותפים ולא רוצים.

ירון בראון: גם להם צריך לתת את הליווי, את התמיכה, את כל המעטפת ועזרה בטיפול נפשי לפעמים, עזרה בתעסוקה ועזרה בלימודים.

ירון בראון: אתה צריך לעטוף אותם.

ירון בראון: גם עזרה בשכר דירה אנחנו נותנים להם.

ירון בראון: הנושא הזה של המנטורים ולא רק הנושא של הדיור, הוא מאוד משמעותי לגבי ההמשך כי היכולת להגיע לאלפי בוגרי פנימיות היא לא דרך הדיור, שזאת עלות מאוד גדולה.

ירון בראון: דרך המנטורינג ודרך מתנדבים ומערך שיודע לתת ליווי לצעירים, זה בעצם העתיד.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: נפתלי.

מירב בן ארי: אני מזכירה לך שאתה מצולם.

נפתלי קבדה: אין בעיה.

נפתלי קבדה: מאוד מרגש להיות כאן.

נפתלי קבדה: אני מקריית מלאכי.

נפתלי קבדה: אני בן 23.

נפתלי קבדה: גדלתי והתחנכתי עד כיתה ח' בקריית מלאכי.

נפתלי קבדה: בכיתה ח' הדרך שלי מחטיבת הביניים נפרדה משום שהייתי ילד שפחות אוהב את השיעור ויותר משגע את המורה.

נפתלי קבדה: בכיתה ט' הגעתי לכפר הנוער מוסינזון שנמצא בהוד השרון.

נפתלי קבדה: נתנו לי צ'אנס להיכנס למקום הזה.

נפתלי קבדה: שנה וחצי ראשונות בכפר, עד כיתה י', אמצע י', הייתי ילד שובב, כוכב, זה שפחות אוהב את הכיתה.

נפתלי קבדה: הייתי פחות אוהב את השיעורים.

נפתלי קבדה: באמצע כיתה י', אחרי שהשם שלי עלה ביותר מדי ועדות של משרד החינוך, המדריך שלי שנמצא כאן מאחורי, אסף מושקוביץ, שכיום הוא רכז הבוגרים של התכנית, לקח אותי לשיחה ואמר לי שיש לי שתי אפשרויות בעולם הזה, להיכשל או להצליח ושאל אותי במה אני בוחר.

נפתלי קבדה: בחרתי בדרך של ההצלחה.

נפתלי קבדה: למדתי כל יום 12 שעות, 13 שעות, הבן אדם הזה שנמצא כאן מאחורי ליווה אותי וגיבה אותי בכל דרך שהלכתי בה, אם זה תגבורים, אם אלה שיעורים אחר הצהרים, הוא לקח אותי אליו הביתה כדי ללמד אותי ולדרבן אותי בכל המקצועות ובכל הנושאים.

נפתלי קבדה: אחרי שסיימתי את כיתה י"ב הצטיינות, אחרי כל סימסטרי הקיץ ואחרי כל הבגרויות הקשות, לא ידעתי היכן אני עומד.

נפתלי קבדה: ידעתי שאני רוצה לעשות שירות משמעותי בצבא ואסף כיוון אותי למכינה הקדם צבאית בימין אורט שנמצאת בחצור הגלילית.

נפתלי קבדה: עברתי שנת מכינה מלאת אתגרים, למדתי מה זאת ציונות, מה זאת אהבת הארץ, למה אני צריך לשרת ובשביל מה.

נפתלי קבדה: לאחר שנת המכינה שובצתי לשירות כאן במג"ב ירושלים, ביחידת מוריה 101, יחידה להפרות סדר.

נפתלי קבדה: במהלך כל השירות שלי עברתי הרבה רגעים מאתגרים, הרבה רגעים קשים ותמיד גם בשעות לא שעות האיש הזה שנמצא כאן מאחורי שוב היה לי אוזן קשבת ותמיד הרים טלפון, גם כשהיה קשה, גם כשהיה שמח, גם כשעברנו את כל התקופות.

נפתלי קבדה: חשוב לציין שכל טקס שעברתי, אם זה טקס השבעה או סיום קורסים, האיש הזה שנמצא כאן מאחורי היה שם בשבילי.

נפתלי קבדה: לאחר שלוש שנים מאתגרות במג"ב ירושלים סיימתי את השירות וכמו כן חייל משוחרר שצריך לעשות מועדפת, לדעת במה הוא עובד, בחרתי לעבוד בתחום החינוך.

נפתלי קבדה: זאת אומרת, להיות אסף של בני הנוער.

נפתלי קבדה: להיות ה-אסף הבא.

נפתלי קבדה: הגעתי לראיון עבודה אחרי שעברתי הכוונה אצל האדם שנמצא כאן מאחורי.

מירב בן ארי: בוא שב לידו.

מירב בן ארי: הוא כל הזמן אומר האדם שנמצא מאחורי.

נפתלי קבדה: אחרי שעבדתי אתו אל הריאיון, התחלתי לעבוד בעמותת אחרי, עמותה שעובדת עם נוער בסיכון מכל שכבות האוכלוסייה ומכל העדות.

נפתלי קבדה: יש לי חניכים שמוגדרים כנוער בסיכון ובעלי קשיי הסתגלות.

נפתלי קבדה: אני רוצה לומר שהשאיפה שלי היא לעבוד בתחום החינוך וללמוד חינוך.

נפתלי קבדה: אני כרגע יוצר קשרים עם אביב, רכז של המועצה להשכלה גבוהה.

נפתלי קבדה: בלי התכנית הזאת, אני לא יודע איפה הייתי עומד היום, אם הייתי מתגייס, אם הייתי בוחר לתרום בכלל לאנשים מסוימים ולדמויות מסוימות.

נפתלי קבדה: אני באמת מוקיר תודה למירב, לכל העוסקים בדבר ובעזרת השם שנזכה לעצב את דור המחר.

דן סיידה: כבוגר ימין אורט לפני 40 שנים, אתה מוזמן להגיע למשכן הזה בקרוב כחבר כנסת.

מירב בן ארי: המדריך, אתה רוצה לומר משהו על נפתלי?

מירב בן ארי: כמה שנים אתם ביחד?

אלי אלאלוף: אין לו רק ילד אחד.

נפתלי קבדה: מ-2009 עד היום.

אסף מושקוביץ: פגשתי את נפתלי ב-2009 כשהוא הגיע לכפר.

אסף מושקוביץ: בזמנו הייתי מדריך חברתי.

אסף מושקוביץ: כיום אני רכז הבוגרים של הכפר.

אסף מושקוביץ: באמת הוא בחור מרגש וכמותו יש עוד הרבה.

אסף מושקוביץ: בחרנו בנפתלי כי הוא יודע להתבטא ולדבר אבל יש כאלה שעדיין צריכים את העזרה שלנו.

אסף מושקוביץ: אנחנו בדרך לשם.

מירב בן ארי: כל הכבוד.

מיכל רוזין: זה מה שנקרא הגדרת צניעות.

מיכל רוזין: אתה מלאך וטוב שיש מלאכים כמוך כדי להציל את הילדים האלה כי אן ספק, הוא התחיל לספר את הסיפור ואני שומעת עד כמה ילדים אנחנו מפספסים ולא רק ילדים שבסוף מגיעים לפנימיות.

מיכל רוזין: אנחנו מפספסים כל כך הרבה ילדים בדרך כי אין מישהו שמקשיב להם, שומע אותם, מלווה אותם, תומך בהם.

שחר שולמן: אני משמש כיום כמנכ"ל העמותה לקידום ילדי פנימיות הרווחה בישראל.

שחר שולמן: אני רוצה לומר לכם שאני מאוד מתרגש כאן היום.

שחר שולמן: בדרך כלל אנחנו באים לישיבות האלה כדי לריב וכדי לשים את החסכים אבל כשאני יושב כאן היום ממרחק השנים, כאשר בשנת 2004-2005 דיברתי עם ידידך עמנואל גרופר ועם מוטי ויינטר והקמנו תכנית ראשונה במדינת ישראל, ב-2005, למען בוגרים חסרי עורף משפחתי, במשך שש שנים נאבקתי להכרה של המדינה ולגרוש הראשון שנראה מהמדינה כדי שיהיו דירות לבוגרים.

שחר שולמן: אני שומע כאן היום שאחרי 13 שנים מהיום הזה בו התחלתי את התכנית הזאת, הולכות להיות 100 דירות לילדים בסיכון במדינת ישראל.

שחר שולמן: זו חוויה שבאמת צריך לראות את הדברים גם בפרספקטיבה.

שחר שולמן: בפרספקטיבה של זמן יש כאן התפתחות.

שחר שולמן: אוכלוסייה שלמה שלא הייתה מוכרת ולא רצו להכיר בה כזקוקה למענים, מקבלת היום התייחסות.

שחר שולמן: בוודאי יש עוד הרבה אתגרים כדי לפגוש את אלה שאנחנו לא מספיק מגיעים אליהם, אבל צריך לשים גם את הדברים בפרספקטיבה ולראות שגם כאשר המדינה רוצה, הדברים קורים.

מירב בן ארי: יש עוד בוגר.

מירב בן ארי: דניאל, בבקשה.

דניאל כהן: שלום לכולם.

דניאל כהן: אני רוצה לומר תודה על כך שהבאתם אותי לכאן.

דניאל כהן: זה מאוד מרגש להיות כאן.

דניאל כהן: אני בן 23 מאילת.

דניאל כהן: ההורים שלי עלו ממרוקו, שניהם, בשנת 1970.

דניאל כהן: אני גדלתי באילת עד ט' ובכיתה ט' הגעתי לכפר הירוק.

דניאל כהן: בני שהיום רכז הבוגרים של הכפר הירוק היה מדריך של הקבוצה המקבילה לי.

דניאל כהן: אני הגעתי לכפר הירוק כי חיפשתי מקום שאני אוכל להצליח בו יותר ממה שאני אוכל להצליח באילת וידעתי שבוודאות אני אוכל למצוא את זה שם.

דניאל כהן: בני בעצם מלווה אותי מגיל 14-14.5 ועד היום והוא עבר אתי כל כך הרבה.

דניאל כהן: הוא עבר אתי את כל השנים של התיכון, את כל השנים הקשות.

דניאל כהן: הוא עבר אתי את כל ההכנה לצבא.

דניאל כהן: כשאני סיימתי את התיכון, צה"ל דחה לי את הגיוס בשמונה חודשים ובשמונת החודשים האלה לא ידעתי מה אני הולך לעשות.

דניאל כהן: בני פשוט הזמין אותי להישאר בבית הבוגרים.

דניאל כהן: נשארתי בבית הבוגרים של הכפר הירוק.

דניאל כהן: התנדבתי שם על תקן שין-שין עם שכבת ז'-ח'.

דניאל כהן: במהלך של שמונת החודשים האלה ישנתי בכפר, אכלתי בכפר, גרתי שם וקיבלתי יחס של יותר מבית.

דניאל כהן: כשהגעתי לצבא, התגייסתי להיות לוחם בחטיבת הנח"ל.

דניאל כהן: בהמשך הייתי מפקד.

דניאל כהן: גם במהלך השירות הצבאי קיבלתי מהכפר הירוק בית, בין אם הייתי צריך להגיע בנסיבות הצבא ובין בנסיבות אחרות.

דניאל כהן: כל פעם שהייתי צריך, הייתי מתקשר לבני ומבקש ממנו מקום לישון, והוא היה מיד מסדר לי חדר.

דניאל כהן: זה משהו שהוא לא מובן מאליו ואני מעריך את זה.

דניאל כהן: מדהים לראות איך דואגים לך גם אחרי שאתה מסיים את בית הספר ואתה לא הולך למקום שאתה לא מכיר.

דניאל כהן: במסגרת התכנית יש לך כתובת.

דניאל כהן: אני קיבלתי כתובת אמיתית כי אם לא היה לי את הכפר, אם לא הייתה לי המסגרת הזאת, אני לא יודע למי הייתי פונה באילת.

דניאל כהן: אם הייתי צריך עזרה, אני לא יודע למי הייתי פונה או למי הייתי ניגש או את מי אני שואל כפי ששאלתי את בני.

דניאל כהן: בשירות הצבאי שלי, אחרי שנתיים בשירות נפצעתי פציעה יחסית קשה, ביד הדומיננטית שלי.

דניאל כהן: איבדתי את היכולות התפקודיות שלי ביד והיום אני מוכר כנכה צה"ל.

דניאל כהן: גם לאורך השיקום בני כרכז הבוגרים יצר אתי קשר וראה מה קורה אתי ואיך זה מתקדם.

דניאל כהן: הוא תמך בי וליווה אותי לאורך כל הדרך.

דניאל כהן: שוב, אני אומר שאני הייתי אילתי ורוב הטיפולים הרפואיים אינם מתבצעים באילת בשל בית החולים הקטן שיש שם.

דניאל כהן: את כל הטיפולים הרפואיים העברתי במרכז וגם במהלך הטיפולים הרפואיים הגעתי לישון בכפר הירוק שעד היום משמש לי בית, וגם באותה תקופה.

דניאל כהן: זה נכון עד לתקופת השחרור.

דניאל כהן: מתקופת השחרור ועד היום אני התחלתי לימודים במכינה הקדם-אקדמאית של בר אילן ללימודי רפואה.

דניאל כהן: השאיפה היא ללמוד רפואה באוניברסיטת תל אביב בשנה הבאה.

דניאל כהן: בני קישר אותי עם רכז הישגים, אביב, שבעצם עזר לי להשיג מלגה שנקראת הישגים להיי-טק.

דניאל כהן: במסגרת המלגה אני מקבל את הלימודים חינם, את כל הספרים ללימודים חינם ואני מקבל תמיכה כלכלית כל חודש.

דניאל כהן: ללא התכנית הזאת וללא המלגה הזאת, אני לא הייתי יכול להמשיך.

מירב בן ארי: זאת מלגה ממשלתית?

דניאל כהן: כן.

דניאל כהן: בלי התכנית הזאת לא הייתי יכול להיכנס ללימודים האלה כי לצערי לאור הפציעה אני לא יכול לעבוד בעבודות הרגילות שסטודנטים עובדים בהן כמו מלצרות או עבודות כאלה ואחרות.

דניאל כהן: אני לא יכול לעבוד עבודות פיזיות.

דניאל כהן: ללא התכנית הזאת, ללא המענה שאני מקבל מהרכזים, לא הייתי יכול להיות היכן שאני נמצא היום וכנראה לא הייתי מתחיל ללמוד אלא נתקע מאחור ומגיע לאיזושהי עבודה שפשוט הייתי צריך לדבוק בה.

דניאל כהן: לא הייתי יכול להגשים את השאיפות שלי בחיים ולא הייתי יכול להתקדם.

דניאל כהן: מבחינת ההמשך בחיים שלי, מעבר לניסיון הקבלה שלי ללימודי רפואה, אני החלטתי שאני רוצה לתרום חזרה מעצמי לחברה ולכפר הירוק.

דניאל כהן: קיבלתי את הזכות לעבוד בכפר הירוק בשנה הבאה ואני הולך להיות שם מדריך באמיס, למי שמכיר.

אלי אלאלוף: מה זה?

דניאל כהן: אמיס, זה בית ספר בינלאומי.

קריאה: גם פנימייה.

דניאל כהן: לא פרטי.

קריאה: זה בתוך הכפר הירוק.

דניאל כהן: זה בתוך הכפר הירוק.

מירב בן ארי: מדהים.

דניאל כהן: תודה רבה לכם.

קארין אלהרר: גברתי היושבת ראש, הייתי שמחה לשאול את רכזי הבוגרים דווקא, את אסף ואת בני, אם אתם מרגישים איזשהו שינוי מבחינת מה שאתם מסוגלים להעניק בעקבות תכנית יתד.

קארין אלהרר: האם אתם באיזשהו קשר עם עובדים ועובדות סוציאליים, האם יש איזשהו רצף מבחינת

קארין אלהרר: כם או שהכול כמנהגו נוהג.

ביניאם פרדה: אני מהכפר הירוק.

ביניאם פרדה: חניך שמגיע לכפר בכיתה ז', מתנתק מקהילה שלו ובעצם אין לו מושג מה קיים שם.

ביניאם פרדה: שאלתי פעם אם מישהו יודע מה זאת תכנית צעירים בעיר שלו או אם מישהו אי פעם ניגש לשם – אף אחד לא ניגש.

ביניאם פרדה: התפקיד שלי או של הרכזים, ברגע שהוא יוצא מכיתה י"ב, הוא לא מה ייתן לו הכפר אלא איך אני יכול לגשר או לחבר אותו בחזרה לקהילה, לתכניות שקיימות בחוץ.

ביניאם פרדה: התפקיד שלי הוא לחפש עבורו כל הזמן איך אפשר להיעזר במה שקיים כי את רוב הדברים אי אפשר לקבל אם אתה לא ניגש אליהם, בין אם אלה הלימודים ובין אם זה הצבא.

קארין אלהרר: השאלה היא האם בעקבות תכנית יתד אתם מרגישים איזשהו שינוי לטובה.

ביניאם פרדה: אותי פחות מעניין יתד או לא יתד.

ביניאם פרדה: כשאני יושב מול חניך או בוגר, אני חושב איך אני יכול לעזור.

מירב בן ארי: הוא לא מסתכל על יתד.

מירב בן ארי: הוא מסתכל על תכנית הכשרה מקצועית, הוא מסתכל על השכלה אקדמית.

אברהם לוי: רכז הבוגרים מתכלל את כל הפתרונות.

ביניאם פרדה: אני בודק מה אני יכול לתת לו.

ביניאם פרדה: אני בעצם מחופש לרוחב.

אלי אלאלוף: למרות שיש לי ניסיון, תמיד זה מרתק לשמוע צעירים.

אלי אלאלוף: יש לי רק בקשה, וסליחה שהתפרצתי כאילו את לא לומדת במקום טוב.

אלי אלאלוף: אני פשוט יודע מניסיון – כבר בושה לומר, אבל 50 ומשהו שנים – של עבודה בקרב צעירים בצורה זו או אחרת, למרות שגם ניהלתי, מה שעניין אותי הוא שתשאפו ליותר, לכמה שיותר כי מגיע לכם יותר ממה שאתם מקבלים היום.

אלי אלאלוף: נקודה שנייה.

אלי אלאלוף: אני מוריד את הכובע בפני משרד החינוך ואם זה ברווחה, גם בפני הרווחה.

אלי אלאלוף: פעם כשדני היה משאיר ילד בפנימייה, הוא היה גונב ועושה את זה ללא אישור, לא בהסכמת המערכת, וכאן אני שומע שהמערכת מקבלת את זה גם אם זה לא רשמי.

אלי אלאלוף: זה אומר שיש כאן גמישות שהפכה את הכפרים האלה לבית וזה נפלא.

אלי אלאלוף: אני אומר לכם שאני לא אוהב בירוקרטיה למרות המקום בו אני נמצא כרגע, אבל אלה שתי נקודות מאוד מרכזיות.

אלי אלאלוף: דבר שלישי.

אלי אלאלוף: יש לי טענות לרווחה, לחבר שלי מוטי וינטר שהוא כבר פנסיונר.

אברהם לוי: הוא עובד מאוד קשה.

אלי אלאלוף: כן.

אלי אלאלוף: אנשים חולים כמונו לא יודעים להפסיק לעבוד.

אלי אלאלוף: זה לא פתרון במקום מה שהעזתם פעם לקרוא לזה הפנים לקהילה.

אלי אלאלוף: זה אבסורד.

אלי אלאלוף: זאת סיסמה טובה תקציבית אבל איומה לילד ועם המשחק הזה צריך להפסיק.

אלי אלאלוף: יש ילדים שמתאים להם להיות בבית עם פנים לקהילה ללא שירותים, ישראבלוף, ואתם יודעים זאת כמוני, ויש כאלה שבמסגרת פנימייתית הם פורחים בצורה מדהימה.

אלי אלאלוף: לכן לא לחשוב שכדי לחסוך כסף צריך לעבור מפנימייה לפנים לקהילה מפני שזה לא אותו דבר.

אלי אלאלוף: זה רק תירוץ תקציבי ולא תירוץ אמיתי.

אלי אלאלוף: לכן אני חוזר לנקודה האחרונה שהיא אובססיבית אצלי.

אלי אלאלוף: צריך מערכת אחת שפוגשת את הילד ויודעת לאיזו פנימייה או לאיזה כפר הוא ילך מפני שאף כפר לא דומה לכפר אחר ואתם יודעים את זה.

אלי אלאלוף: כשאני הסתובבתי בכפרים ועבדתי בכפרים, אין כפר שדומה ואין פנימייה שדומה.

אלי אלאלוף: יש כאלה שיש להם פתרונות מיוחדים לילד שלא מתאימים לילד אחר.

אלי אלאלוף: לכן היה טוב שיום אחד תהיה תחנה אחת להכוונה, לא למיון אלא להכוונת ילדים, שילכו, לא חשוב להיכן.

אלי אלאלוף: ההערה האחרונה שלי בנושא.

אלי אלאלוף: לא במקרה קפצתי ושאלתי כמה עולה ילד ברווחה וילד בחינוך.

אלי אלאלוף: אני יודע.

אלי אלאלוף: 5,000 שקלים עם כל התרגילים שאתה יודע ואני יודע שאתה יודע, וזה טוב שאתה עושה אותם, כדי להגדיל את הקצבה או את דמי החזקת ילד במשרד החינוך.

אלי אלאלוף: זה בדרך כלל 5,000 שקלים.

אלי אלאלוף: 6,000 שקלים, נוסיף לו דלת בבניין.

אלי אלאלוף: לעומת תקציב הרווחה, גם אם זה בהגדרה קשה, ואני אומר לך שלא כל הילדים הם בהגדרה קשה, זה מגיע עד 13,000 שקלים.

אלי אלאלוף: אני אומר שילדים שמקבלים עבורם תקציב של 5,000 שקלים, הם לפעמים זקוקים גם לשירות של ההוא שמקבל 13,000 שקלים.

אלי אלאלוף: לכן, אם יש מיון אמיתי, ואני שומע בזכות הילדים הצעירים הנפלאים האלה שמסבירים באיזו גישה אישית ואנושית אתם מטפלים בהם, זה אומר שהתקציב צריך להיות פונקציה של הצרכים של הילד ולא של המסגרת.

אלי אלאלוף: המסגרת היא טכניקה.

אלי אלאלוף: הילד הוא הכי חשוב.

אלי אלאלוף: הילד הזה המופרע בגיל 14, הוא גאון.

אלי אלאלוף: , הוא יכול לנהל אותנו.

אברהם לוי: אנחנו נשמח אם תעזור לנו לקבל תוספת לתקציב.

אלי אלאלוף: אם באים ביחד שני המשרדים, זה לא אחד נגד השני.

אלי אלאלוף: באמת אולי נעשה את זה כעבודה שלנו.

אלי אלאלוף: אולי נעשה אנחנו כחברי כנסת עבודה ונבקש לאחד את שתי המערכות.

אלי אלאלוף: יש עוד מערכת שלישית, המפעל להכשרת ילדי ישראל.

אברהם לוי: הם כבר אצלנו.

אלי אלאלוף: כל ההצלחות שציינתם נראות כאן כאילו הן נקודתיות אבל אני רואה שזה מערך שהולך ומתגשם.

אלי אלאלוף: אני חושב שצריך לחפש איך אתם עובדים ביחד כדי להגיע למסקנה שקודם כל טובת הילד היא זו שיותר חשובה.

מירב שלו: מנהלת את תחום הבוגרים במינהל לחינוך התיישבותי.

מירב שלו: חשוב לי לומר שרכזי הבוגרים עוברים הכשרה מקצועית.

מירב שלו: זה פרופסיה מקצועית לכל דבר.

מירב שלו: אנחנו משקיעים בזה המון עבודה בפיתוח הזה ובעצם צריך ללמוד את כל המענים שיש למדינה היום לתת , איך לתווך, איך להנגיש, איך להגיע לצעירים ואנחנו משקיעים בזה הרבה מאוד עבודה בסיוע ג'וינט אשלים.

מירב שלו: היה לי חשוב לומר את זה.

מירב בן ארי: זה מצליח לכם.

מירב שלו: כן.

מירב שלו: זה מצליח לנו ואנחנו מאוד גאים בתוצאות.

מירב שלו: כל ילד שאנחנו מגיעים אליו, אנחנו משנים את עולמו ולא רק את עולמו אלא גם סביר להניח את העולם שהילד שלו ייוולד לתוכו ויכול להיות גם הילדים אחר כך וכך משפיעים על החברה.

מירב שלו: הדרך שלנו היא עוד ארוכה להגיע לכל בוגר ובוגר, אחד אחרי השני.

נתמר הלל: מנהלת את התחום הטיפולי בכפר הנוער ופנימיות, משרד החינוך.

נתמר הלל: גם אני מתרגשת ומצטרפת לשחר כ-20 שנים בתחום.

נתמר הלל: אני חושבת שבמשרד החינוך, הצלחנו להבין שבוגרים הם משאב למדינת ישראל, שיהיו אזרחים מיטיבים לעצמם ומיטיבים לסביבה.

נתמר הלל: יותר מזה, הצלחנו להבין שהם המודלינג לתלמידים שנכנסים, היום יושבים בכפרי הנוער, ויודעים שבוגרים לא עוזבים.

נתמר הלל: את הילדה שלי אני לא עוזבת.

נתמר הלל: זה מסר קריטי מאוד ויודעים שיש רצף חינוכי-טיפולי, ליווי, תעסוקתי, והתלמידים שנמצאים כבר בכיתה י"א נכנסים לחרדה מה יהיה בעוד שנה, כבר יש מסר.

נתמר הלל: זה מרגש מאוד מה שסיפרו לנו כאן הבוגרים.

נתמר הלל: אנחנו בהחלט מצדיקים את הנושא של הרצף ואני חושבת שזאת עשייה מבורכת.

נתמר הלל: למדנו את זה.

נתמר הלל: יש עובדים סוציאליים, יש מחנכים, מלווים את הילד מכניסתו ועד גיל 25.

נתמר הלל: אני מסכימה אתך חבר הכנסת שהתפיסה צריכה להסתכל על הילד ולא משנה אם זאת הרווחה, משרד החינוך או המפעל, כשהוא נכנס, מתי הוא נכנס, מתי הוא יוצא ולאן יוצא.

נתמר הלל: אני חושבת שאני רוצה להודות לכם.

נתמר הלל: אתם לוקחים את זה בצורה רצינית מאוד, מלווים אותנו, מחזיקים את הנושא ותמשיכו ללוות אותנו.

נתמר הלל: זה גם התפקיד שלנו.

מירב בן ארי: תודה רבה.

ג'סיקה נגיד: מנהלת תחום נערות וצעירות, ויצ"ו ישראל.

ג'סיקה נגיד: חשוב לי לומר שזה מרגש לראות מה קרה עם תכנית יתד משנה שעברה.

ג'סיקה נגיד: אבל היה חשוב לי לומר ביחס לחבר'ה שדיברו כאן שהרבה פעמים הצוותים שמלווים עושים את זה בצורה וולנטרית ועושים את זה מהמקומות האישיים של האמונה שלהם, של המקום החינוכי שהם מאמינים בו.

ג'סיקה נגיד: הרבה פעמים התקציב לא מספיק, השכר שהעובדים האלה מקבלים הוא לא שכר מספיק ראוי והרבה פעמים הוא שכר מינימום.

ג'סיקה נגיד: אני חושבת שבתוך ההסתכלות הרחבה של זה, צריך להסתכל גם על זה.

ג'סיקה נגיד: אם רוצים להביא אנשים איכותיים ומשמעותיים לנוער הזה ולצעירים והצעירות האלה, יש מקום - - -

מירב בן ארי: לפי מה שרואים כאן, יש כאן אנשים איכותיים.

מירב בן ארי: על השכר אפשר לדבר.

מירב בן ארי: עשר שנים ניהלתי מרכזים לנוער בסיכון בשכר נמוך עם האנשים הכי טובים שיש.

ג'סיקה נגיד: המקום הוא להסתכל אם אנחנו רוצים לעשות את זה בצורה יותר רחבה.

סימונה שטיינמץ: נציבת פניות ילדים ונוער.

סימונה שטיינמץ: התבקשתי להגיע ולהציג את הנושא.

סימונה שטיינמץ: אני לא יודעת כמה זמן יש לנו.

מירב בן ארי: בקצרה.

סימונה שטיינמץ: הייתי רוצה שהנציבות לא תהיה בקצרה אלא שתהיה במקום משמעותי במדינת ישראל.

אלי אלאלוף: מה התפקיד שלך?

סימונה שטיינמץ: אני נציבת פניות ילדים ונוער.

מירב בן ארי: מחוק האומנה.

אלי אלאלוף: מהחוק שלנו.

סימונה שטיינמץ: כן.

סימונה שטיינמץ: ואנחנו עומדים מאחורי החוק.

אלי אלאלוף: מזל טוב.

אלי אלאלוף: פעם ראשונה רואים אותך בוועדה.

סימונה שטיינמץ: לא אבל אני מקווה שלהבא גם תזכור אותי.

סימונה שטיינמץ: כולי תקווה שיתקיים דיון.

סימונה שטיינמץ: יש לנו ב-20 בנובמבר את היום הבינלאומי לזכויות הילד וגם אז תהיה שנה מאז הוקמה הנציבות.

סימונה שטיינמץ: אני מקווה שאז באמת יתקיים דיון ייחודי לגבי הנציבות.

מירב בן ארי: יהיו תקנות?

סימונה שטיינמץ: התקנות יהיו תוך מספר חודשים.

אלי אלאלוף: למה?

סימונה שטיינמץ: בספטמבר.

סימונה שטיינמץ: מה שאנחנו מבטיחים, אנחנו מקיימים.

סימונה שטיינמץ: גם אם לא אני זו שהבטחתי, עדיין נעמוד בזה.

קארין אלהרר: זהו.

קארין אלהרר: ההתחייבות לא הייתה שלך אבל יפה שאת עומדת בה.

סימונה שטיינמץ: כן.

סימונה שטיינמץ: אני אעמוד מאחורי ההבטחות.

סימונה שטיינמץ: בסך הכול אנחנו באים כאן לשרת ילדים.

סימונה שטיינמץ: לוחות זמנים זה דבר מאוד חשוב בעולמם של הילדים.

סימונה שטיינמץ: למי שלא הבין בדיוק מה היא הנציבות.

סימונה שטיינמץ: הנציבות היא למעשה גורם שחוקק בחוק האומנה והוא מיועד עבור ילדים שמבקשים כמנגנון לבירור תלונות של ילדים בהשמה חוץ ביתית.

סימונה שטיינמץ: אנחנו כאן ביום מבורך ורציתי לברך את רוני עם כניסתה כמנכ"לית אבל אנחנו ביום מבורך של פורום כפרי הנוער ופנימיות.

סימונה שטיינמץ: נציבות פניות ילדים לא נותנת שירות רק לילדי פנימיות אלא גם לילדי אומנה וגם לצעירים.

סימונה שטיינמץ: אפרופו, אנחנו מדברים על פנימיות, אבל אנחנו מדברים גם על פנימיות של ילדים עם מוגבלות ולכן יש שם גם צעירים עד גיל 21 שנכנסים תחת החוק.

סימונה שטיינמץ: אני אומר עוד דבר לחברים שיושבים כאן סביב השולחן.

סימונה שטיינמץ: בשלב הזה עוד לא הוכרע שאלת מקומה של הנציבות לגבי הילדים שנמצאים בכפרי הנוער שתחת משרד החינוך ויש צורך גם להכריע בסוגיה הזאת.

קארין אלהרר: מה המניעה?

סימונה שטיינמץ: אני חושבת שפרשנות החוק.

מירב בן ארי: יש לך קשר לכפרי הנוער והפנימיות?

סימונה שטיינמץ: ודאי שיש לי קשר לפנימיות.

סימונה שטיינמץ: אין כרגע קשר עם כפרי הנוער.

סימונה שטיינמץ: כמו אמרתי, צריך להכריע בעניין הזה כי זה נתון לפרשנות החוק.

סימונה שטיינמץ: כן יש לי קשר עם משרד החינוך אבל לא כרגע עם כפרי הנוער.

קארין אלהרר: אפשר לתקן את החוק.

אלי אלאלוף: יש יושבת ראש לוועדה והיא מחליטה.

מירב בן ארי: כרגע זה רק הפנימיות בלי כפרי הנוער?

סימונה שטיינמץ: פנימיות.

סימונה שטיינמץ: כשאני מדברת על פנימיות, אנחנו מדברים על פנימיות לא רק של ילד ונוער.

מירב בן ארי: אנחנו מדברים גם על פנימיות הרווחה.

סימונה שטיינמץ: ברור, אבל צריך להבין שהיות שאנחנו יושבים כאן בפורום שיותר מתאים לילד ונוער, אני לא יושבת רק עם ילד ונוער.

סימונה שטיינמץ: גם ילדי אומנה.

סימונה שטיינמץ: גם בחסות הנוער אנחנו הולכים לעשות שינויים בתקנות כדי שגם ילדי חסות הנוער יקבלו את המענה על ידי הנציבות.

סימונה שטיינמץ: הנציבות נמצאת באוויר מזה שבעה חודשים.

אלי אלאלוף: אבל באוויר עם משרדים.

סימונה שטיינמץ: באוויר, מאז אני נכנסתי כי אין משהו אחר.

אלי אלאלוף: אבל יש לך משרד.

סימונה שטיינמץ: יש משרד.

מירב בן ארי: איפה את יושבת?

סימונה שטיינמץ: בתל אביב, במגדל שלום.

סימונה שטיינמץ: זה באופן מכוון.

אלי אלאלוף: הבירה של ישראל, אם נשאל את הצעירים.

מירב בן ארי: כשהיא אמרה באוויר, היא התכוונה לגובה של מגדל שלום.

סימונה שטיינמץ: זה לא ממש בגובה.

סימונה שטיינמץ: דרך אגב, יש לוגיקה שעומדת מאחורי זה.

סימונה שטיינמץ: הנציבות היא תחת שר הרווחה, היא עצמאית, ואחד היעדים היה לעשות את ההבחנה בין משרד הרווחה לנציבות והנציבות היא בעצם גורם שהוא אאוט סיידר למרות שהוא תחת שר הרווחה.

סימונה שטיינמץ: המשמעות של זה היא שאני יושבת שלא במשרדים הקונבנציונאליים של משרד הרווחה והסיבה שזה בתל אביב, בדיוק כמו שנאמר כאן, זאת בירת הילדים והנוער.

סימונה שטיינמץ: זה המקום שהכי מונגש לילדים ומתוך כוונה להנגיש בכל האופנים גם הטכנולוגיים וגם הפיזיים את הגישה של הילדים ובני הנוער והצעירים אל הנציבות, מקום מושבה של הנציבות נבחר בעיר תל אביב.

מירב בן ארי: אני רואה שרשמת את כל הפרטים של הנציבות.

מירב בן ארי: למה שהם יתקשרו אליך?

סימונה שטיינמץ: הם כבר מתקשרים.

מירב בן ארי: למה?

סימונה שטיינמץ: כי הם שמעו על הנציבות בדרכים כאלו ואחרות ומבקשים לפנות או להגיש איזושהי תלונה על משהו שהוא מפריע להם או משום שהם מבקשים לברר את הזכויות.

סימונה שטיינמץ: לעתים דרך בירור הזכויות אתה עולה על כל מיני דברים שקורים.

סימונה שטיינמץ: שמענו כאן דברים טובים אבל לצערי הרב לא כל דבר במציאות הוא כל כך מושלם.

סימונה שטיינמץ: זה לא חייב להיות מאוד גרוע אבל זה לא כל כך משולם והם זקוקים לאיזושהי כתובת שהם יוכלו לפנות אליה.

קארין אלהרר: אולי תספרי על הצעירים שהם סוג של עובדים אתכם.

סימונה שטיינמץ: זה עוד לא יצא לפועל.

סימונה שטיינמץ: היעד ששמנו לעצמנו בראש ובראשונה הוא, ראשית, לחשוף את הנציבות הזאת לכלל הילדים ולכלל הלקוחות, לאפשר להם גישה בטוחה במובן הזה שהם לא יפחדו לפנות וגם בטוחה במובן הזה שאם הם פנו, שלא יבולע להם על כך שהם פנו אל הנציבות.

מירב בן ארי: זה עד גיל 18?

סימונה שטיינמץ: עד גיל 18 בכל מה קשור לילד ונוער ועד גיל 21 בכל מה שקשור לצעירים שנמצאים בהעצמה חוץ ביתית עם מוגבלויות.

סימונה שטיינמץ: הדבר הראשון שבחרתי לעשות הוא קודם כל לשמוע וללמוד מהלקוחות.

סימונה שטיינמץ: הלקוחות מבחינתי היו בוגרי פנימיות.

סימונה שטיינמץ: לשם כך נעזרתי בירון ובעמותה שהוא המנכ"ל שלה ובבוגרים של ילדים בסיכוי והגעתי לפנימיות.

סימונה שטיינמץ: נעזרתי לצורך העניין בפורום ועשיתי אתם הכרות.

סימונה שטיינמץ: הגעתי ממש לפנימיות וראיינתי ילדים וביקשתי מהם שהם יגידו לי איך יהיה להם נוח לפנות אלינו, איך הם ירגישו בטוחים, ובהתאם לזה הונגשו כל הדברים, אם זה פלאפון, אם זה ווטסאפ, אם זה אינסטגרם, אם זה פייסבוק ואם זה כמובן מקום מושבנו בתל אביב במקום שהוא נגיש, שיש שומר אבל לא שומר שמבקש תעודת זהות.

סימונה שטיינמץ: אחד הדברים שהילדים, ובעיקר הבוגרים, אמרו היה שאם יבקשו מהם תעודת זהות, באותו רגע הם מסתובבים ועוזבים את המקום.

סימונה שטיינמץ: לכן מצאנו מקום שהוא כן שמור אבל ילדים לא נדרשים להזדהות.

סימונה שטיינמץ: במסגרת ההתחלה בתנאים המצומצמים בהם הרגע הנציבות עובדת, אני שמחה לומר שכבר הגענו לממוצע של שתי פניות בשבוע.

סימונה שטיינמץ: לא כל פנייה היא באמת מותאמת לחוק אבל כל פנייה מקבלת התייחסות, אם זה בהפניה לגורם המתאים, אבל מתוך הפניות המותאמות לחוק – שלחתי לכם נתונים – אנחנו היום עומדים למעשה על 35 פניות מותאמות לחוק מאז נובמבר 2017 כאשר מתוך 35 פניות, 26 פניות היו של קטינים.

סימונה שטיינמץ: אני רואה בזה הצלחה, שקטינים רואים בנציבות כתובת שהם יכולים לפנות אליה.

קארין אלהרר: היו פניות שהייתה איזושהי התנגשות עם המשרד עצמו?

קארין אלהרר: זאת אומרת, עניין העצמאות של הנציבות נשמר?

סימונה שטיינמץ: עניין העצמאות של הנציבות נשמר.

סימונה שטיינמץ: אנחנו עדיין כמובן באיזושהי הבניה והבנה ואנחנו עדיין עובדים על זה.

סימונה שטיינמץ: אני מניחה שאנחנו נחדד את הדברים בתוך התקנות אבל על פניו כרגע לא נתקלתי בבעיה של פגיעה בעצמאות.

סימונה שטיינמץ: אני יודעת גם לעמוד ולדרוש את מה שצריך.

סימונה שטיינמץ: אני חושבת שאחד הדברים שנצטרך גם לפתור, כמו שאתם רואים בנתונים, שתי פניות לא יכולתי להכריע.

סימונה שטיינמץ: החוק מבקש התייחסות לפניות מוצדקות או לא מוצדקות.

סימונה שטיינמץ: לא יכולתי להכריע האם הן מוצדקות או לא משום שבעיני יש בעיה מוצדקת מבחינת פניית הקטין, אבל היות ואין מדיניות, אז מבחינת המסגרת, המסגרת בעצם נתנה את מה שצריך על פי המדיניות וגם את הדברים האלו אנחנו נצטרך ללמוד ולעבוד עליהם.

קארין אלהרר: פניות שמועברות, הן מועברות עם איזשהו ליווי או לא אצלנו אלא בדלת ליד?

סימונה שטיינמץ: לא הבנתי את השאלה.

קארין אלהרר: אם יש פנייה שהיא לא מתאימה לטיפול של הנציבות והנציבות מן הסתם מעבירה אותה לדלת ליד, לגורם מתאים.

קארין אלהרר: השאלה אם אתם עדיין בתמונה לראות שבאמת קיבלו מענה או שהעברתם ובזה תם הטיפול.

סימונה שטיינמץ: זה מאוד תלוי בסוג הפנייה ובאופי, וגם מאוד תלוי מי הפונה.

סימונה שטיינמץ: יש הורים שהם מספיק חזקים כדי שהם ימשיכו ואנחנו יודעים שלא סתם הורים לא נמצאים בחוק.

סימונה שטיינמץ: כשאני מבינה שהפנייה כאן היא כדי לערער, כגורם לעוד ערעור, אני לא אלווה פנייה.

סימונה שטיינמץ: אבל כשיש סבתא שמתקשה, זאת פנייה למשל שכן תלווה ואני כן אבקש עדכון.

סימונה שטיינמץ: פניות שאמורות להיבדק על פי חוק העונשין, כל מה שקשור לנושא של אלימות, הן הרי נבדקות על פי חוק העונשין, אלו פניות שלא אני עושה את הבירור אבל אני מלווה ומבקשת לקבל את התוצאות של הבירור לצורך העניין.

סימונה שטיינמץ: עוד דבר חשוב לי לומר.

סימונה שטיינמץ: מהר מאוד למדנו שילדים יכולים לפנות, וזה מתגבר, משום שהם יודעים שחיסיון נשמר להם.

סימונה שטיינמץ: אנחנו לא חושפים מידע על מי פנה אלינו וזה דבר שהוא מאוד מאוד חשוב לילדים.

סימונה שטיינמץ: הילדים מאוד מפחדים ובכל זאת פונים.

סימונה שטיינמץ: אחת ההצלחות שיש לנו היא שאנחנו מצליחים לעשות את הדברים.

סימונה שטיינמץ: מבחינתי הדרך עוד ארוכה ואני באמת מקווה, אני פונה אליכם, אל שניכם, כיושבי ראש ועדות שונות, בתקווה שיתקיים גם דיון מעמיק בנושא.

מירב בן ארי: קודם כל, תודה רבה.

מירב בן ארי: לדעתי יש איזו שנה של עבודה ויביאו ויציגו.

מירב בן ארי: גם הנתונים שאת נתת, נשמח שהם יהיו במצגת ויהיה כאן מעקב.

ורד וינדמן: מנכ"לית המועצה לשלום הילד.

ורד וינדמן: יש קושי מאוד דרמטי בנציבות שחייבים לשים אותו על השולחן.

ורד וינדמן: צר לי להפריע לחגיגה, אבל לנציבות הזו אין תקציב.

מירב בן ארי: דרך אגב, אין חגיגה.

מירב בן ארי: היא הציגה את הנתונים.

מירב בן ארי: לא ראיתי כאן חגיגה.

ורד וינדמן: אני מסירה בפני הנציבה את הכובע על העבודה המאומצת שנעשית אבל תפקיד הכנסת לפקח על עבודת הממשלה ומעבר לזה שהתקנות מעולם לא הותקנו, אבל אם לא יהיה תקציב ולא יהיו תקנים לעבודה, תשב הנציבה ותספיק מה שהיא תוכל להספיק.

מירב בן ארי: ברור.

מירב בן ארי: אמרנו לפני כמה דקות שהתקנות צריכות להיות.

ורד וינדמן: זה לא רק עניין של התקנות.

ורד וינדמן: בלי תקציב ובלי תקינה, העבודה תוכל להישאר במסגרת מאוד מאוד מצומצמת.

ורד וינדמן: החוק הוא חשוב, העובדה שמונתה נציבה היא עובדה משמעותית, אבל בלי כסף אין תורה.

ורד וינדמן: אי אפשר יהיה להגיע לילדים.

מירב בן ארי: נמצא כאן יושב ראש הוועדה.

אלי אלאלוף: יש לי הצעה.

אלי אלאלוף: כשתחליטי סימונה שאת מרגישה טוב לדווח לוועדה, כולל הבעיות התקציביות, אנחנו נקיים את הדיון.

אלי אלאלוף: תפני אלינו.

אלי אלאלוף: את תקבעי את המועד.

מירב בן ארי: יושב ראש הוועדה גם עושה מעקבים אחר כל חוק שעובר כאן, מהקורנפלקס לחוק האומנה.

נועם פליק: מילה אחת על התקנות.

נועם פליק: הלשכה המשפטית, משרד הרווחה.

נועם פליק: לגבי התקנות, אנחנו יושבים בשולחנות עגולים יחד עם המועצה לשלום הילד ויחד עם הסיוע המשפטי וגורמי מקצוע בתחום על מנת להביא את התקנות שהן יהיו הכי נגישות והכי מותאמות.

מירב בן ארי: כמה זמן?

קארין אלהרר: ספטמבר.

נועם פליק: התחייבנו עד ספטמבר.

נועם פליק: אנחנו באמת עושים את המרב.

סימונה שטיינמץ: כדי לקצר תהליכים, החלטנו לעשות את זה בשולחנות עגולים ולא בפינג פונג אלא בהידברות.

מירב בן ארי: בסדר גמור.

מירב בן ארי: כך צריך לעשות.

אברהם לוי: גברתי היושבת ראש, עוד מילה על הדיון הקודם.

אברהם לוי: יש לנו שני נושאים שתלויים ועומדים והם מאוד מאוד מהותיים.

אברהם לוי: מנכ"ל משרד החינוך החליט להקים אגף בוגרים במינהל כדי למסד את הסיפור הזה.

מירב בן ארי: אני יודעת.

אברהם לוי: העניין תקוע בנציבות שירות המדינה כבר ארבעה חודשים.

אברהם לוי: אני מבקש שהוועדה תפעיל את כל כובד משקלה כדי שהנושא הזה ייסגר.

אברהם לוי: אין שום סיבה שלא להוציא את זה לפועל במיידית כי זה מעכב את כל התהליכים.

אלי אלאלוף: לא שאני רוצה לברוח, אבל כדאי שתעלו את זה בוועדת החינוך ותעשו את זה שם.

אלי אלאלוף: חברי מרגי ידע לזרז.

אברהם לוי: גם וגם.

מירב בן ארי: אני חברה גם בוועדת החינוך.

אברהם לוי: דיברנו על החיבור ליתד.

אברהם לוי: הסיפור של הפעלת המענים הגמישים, אנחנו רוצים להפעיל את זה.

אברהם לוי: אנחנו לא רוצים לשלוח את הבוגרים שלנו לעוד מקום ברווחה לקבל את המענים הגמישים.

קארין אלהרר: צודק.

מירב בן ארי: כי זה משהו נקודתי.

מירב בן ארי: משבר נקודתי.

מירב בן ארי: חבל שלא העלינו את זה בפני מירב כשהיא הייתה כאן, אבל אני אעביר לה.

קריאה: מירב יודעת.

מירב בן ארי: אני אדבר אתה.

מירב בן ארי: ברשותכם, נעשה סיכום.

מירב בן ארי: קודם כל נאמר תודה ליושב ראש הוועדה שנתן לי לנהל את הדיון.

מירב בן ארי: תודה לאלאלוף.

מירב בן ארי: תודה לקארין אלהרר שנמצאת לכל אורך השנים בדיונים על פנימיות וכפרי הנוער, לשולי מועלם שהייתה כאן ועכשיו היא מחכה לכם באולם ירושלים כדי להמשיך את האירוע החגיגי הזה לכפרי הנוער והפנימיות, וגם נאמר תודה לסימונה ובהצלחה בתפקיד החדש שלך.

מירב בן ארי: אנחנו נשמע כאן בוועדה בהמשך.

מירב בן ארי: כמובן, כמו שיושב ראש הוועדה אמר, לגבי כל מה שאת צריכה, וכמובן מתי שתחליטי, תבואו לכאן.

מירב בן ארי: נחכה לתקנות בספטמבר.

מירב בן ארי: אני רוצה לומר שני דברים.

מירב בן ארי: האחד, אני רוצה לומר לבוגרים באופן אישי כל הכבוד לכם.

מירב בן ארי: הקסמתם את כל חברי הוועדה.

מירב בן ארי: באמת, כל הכבוד.

מירב בן ארי: היה יפה מאוד.

מירב בן ארי: אני רוצה לומר לכם שאני מנהלת ועדת משנה של הוועדה הזאת לצעירים חסרי בית וכמעט כל ועדה מסתיימת בשני בוגרים, חסרי בית, שלא היה להם אפילו את המזל שהיה לכם, והנוכחות שלהם משנה את כל האווירה בוועדה ומוסיפה את כל הטעם.

מירב בן ארי: אנחנו יושבים כאן משרדים וארגונים, למרות שרוב החבר'ה כאן בשטח, אבל מי שבא לפחות בצד הזה שומע אתכם ורואה שיש ערך לכל הפעילות הזאת ויש לה עשייה.

מירב בן ארי: חשוב גם לומר תודה לרכזים של הבוגרים ולמדריכים שלכם שמלווים אתכם.

מירב בן ארי: אני אומרת את זה באופן אישי כי גם אני לפני שבאתי לכנסת ניהלתי מרכז נוער בסיכון, כל הזמן אמרתי שהצוות הוא זה שמוביל.

מירב בן ארי: זה שיושב כאן משמאל, הוא היה הבוס הגדול שלי.

מירב בן ארי: בסוף הצוות והאנשים הם אלה שעושים את המקום.

מירב בן ארי: אמרת שהיית במג"ב וכל הזמן התקשרת אליו כדי שיבוא לטקסים.

מירב בן ארי: בדיוק נזכרתי בחניך שלי מאור שהתקשר אלי בטקס מצטיינים שלו כשהוא סיים בכפיר ואמר לי שהכי חשוב שאני אבוא.

מירב בן ארי: אני שומעת אותך וזה מאוד מאוד מרגש אותי.

מירב בן ארי: מאוד.

מירב בן ארי: אני אומר לכם תודה רבה שבאתם.

מירב בן ארי: היה מקסים, היה אירוע מאוד יפה.

מירב בן ארי: אני אעזור לחדשה.

מירב בן ארי: ליוויתי במשך שלוש שנים את החבר'ה במינה לחינוך התיישבותי.

מירב בן ארי: נדבר עם אבואב לגבי מה שאמרתם בסוף כי זו נקודה מאוד חשובה ונדבר גם עם מירב על העניין של הסל הגמיש.

מירב בן ארי: אני מלווה את יתד שלוש שנים.

מירב בן ארי: אני חושבת שמדינת ישראל התעוררה קצת מאוחר אבל התעוררה והבינה שבגיל 18 לא מסתיימות הצרות.

מירב בן ארי: לצערי או לשמחתי, אני לא יודעת, אתם שואלים את הבן אדם הלא נכון, כבר לא מתחתנים בגיל 18 וגם לא מתחתנים בגיל 25 ולכן רוב החבר'ה נשארים בבית.

מירב בן ארי: אנחנו שכחים שזה כבר לא מה שהיה פעם.

מירב בן ארי: אנחנו כבר לא עוזבים את הקן ולא כולם הולכים לצבא וגם אלה שכן הולכים לצבא, היא חוזרת מהצבא ואומרת, רגע, לאן אני הולכת.

מירב בן ארי: לכן אני חושבת שאנחנו עושים כאן בשלוש השנים האחרונות, ובעיקר בשנים 2017 ו-2018, שינוי מהותי, גם בתקציבים של 100 מיליון שקלים, וגם בתפיסת עולם שלכם ושלנו.

מירב בן ארי: אני חושבת שהשינוי נמצא, צריך כמובן לתת לו זמן לחלחל עד לרמה שלכם.

מירב בן ארי: אתם כבר לא צריכים את זה אבל החבר'ה שיבואו אחריכם, הם באמת יזדקקו לסיוע הזה.

מירב בן ארי: אני חושבת שיש שינוי.

מירב בן ארי: אנחנו צריכים להמשיך לעקוב.

מירב בן ארי: אמרתי בתחילת הדיון למירב.

מירב בן ארי: כאשר ניהלתי את הדיון על יתד לפני חצי שנה, זה היה נראה אחרת.

מירב בן ארי: אתמול הייתי בדיון עם הצבא על יתד והיום עם כפרי הנוער.

מירב בן ארי: יש עוד דברים לעשות, הדרך עוד ארוכה, אבל אין ספק שאנחנו כבר שם.

מירב בן ארי: אנחנו לגמרי שם.

מירב בן ארי: עכשיו אנחנו צריכים פשוט לדעת לנהל את האירוע הזה בצורה שחניכים וחניכות, יהיה להם גב גם כשהם יוצאים, כי בסוף כל אחד כאן, ובעיקר אתם – אבל החבורה כאן רואה בוגרים כמעט כל שבוע שמצליחים – כל אחד מכם הוא עולם ומלואו ובעזרת השם יקים משפחה והילדים שלו יסתכלו עליו ויראו מודל אחר ויראו משהו חדש.

מירב בן ארי: אני מניחה שאתם פחות ראיתם בבית ואני אומרת את זה כי עשר שנים, זה מה שעשיתי בחיים וידעתי בדיוק שכל ילד כזה שאנחנו מצילים, אנחנו מצילים עולם שלם מאחוריו.

מירב בן ארי: כל הכבוד לכם.

מירב בן ארי: תמשיכו ותצליחו.

מירב בן ארי: אנחנו מאוד מאוד גאים בכם, כמובן גם במדריכים ובמנהלים וכל מי ששותף לעשייה הזאת.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: שיהיה לכם בהצלחה.

מירב בן ארי: הישיבה נעולה.