ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 20, פרוטוקול מספר 617, 2018-05-22 09:38

יעקב מרגי: שלום לכולם, בוקר טוב, אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת, 22 במאי 2018, ח' בסיון תשע"ח.

יעקב מרגי: הנושא על סדר היום – 70 שנות מנהיגות בכפרי הנוער והפנימיות בישראל.

יעקב מרגי: וואו, איזו כותרת לדיון.

יעקב מרגי: קיימנו דיונים רבים בסוגיית כפרי הנוער כאן בשולחן הזה.

יעקב מרגי: גם סיירנו בכפרי הנוער.

יעקב מרגי: אנחנו גם מכירים בערך המוסף, בתכונות הסגוליות, במעלות של כפרי הנוער, שמה שיש שם אין לעיתים במסגרות חינוכיות אחרות.

יעקב מרגי: כפרי הנוער מצאו את הדרך לשלב בין כלל האוכלוסיות בחברה הישראלית, הופכים את הסיסמא הזו של ההכלה ו'אני הוא האחר' למשהו מעשי.

יעקב מרגי: סיירתי גם בכדורי, גם בזוהרים, גם בפתח תקווה, ואני עושה עוול עם כאלה ששכחתי אותם, ומכירים את אשל הנשיא וכפר סילבר לא רחוק משם.

יעקב מרגי: בקיצור, פרוסים כמעט בכל הארץ.

יעקב מרגי: כשעלה הנושא הזה ואמרו לי לשים את זה בתוכנית העבודה, זה אך טבעי, למרות שלעיתים אתה אומר, יאללה, מספיק, כבר כמה אפשר להתעסק עם כפרי הנוער?

יעקב מרגי: הם עושים פעמיים בשנה כנסים, מטרטרים אותך.

יעקב מרגי: לא נעים, אתה הולך אליהם.

יעקב מרגי: כאן בוועדות, והכפר הירוק היה כאן.

יעקב מרגי: אמרתי לכם ששכחתי עוד כמה.

יעקב מרגי: אני מודה לחברת הכנסת שולי ולחבר הכנסת חיים ילין ולכל החברים שהגיעו.

יעקב מרגי: אנחנו נפתח את הדיון.

יעקב מרגי: אני חושב שבדברי פתיחה שלי התגריתי.

יעקב מרגי: אנחנו היום רוצים לשמוע יותר על סיפורי ההצלחה של כפרי הנוער, עם דוגמאות.

יעקב מרגי: בבקשה.

שולי מועלם-רפאלי: תודה, אני אגיד ממש דברי פתיחה קצרים שהם יהיו קודם כול תודה רבה, אדוני, על עוד שיתוף פעולה פורה.

שולי מועלם-רפאלי: אני חושבת שלכל חברי הבית הזה מכל החלקים, באמת ביחס לכפרי הנוער לא ראינו לא ימין ולא שמאל, לא דתיים ולא חילוניים ובטח לא גברים ונשים, אלא באמת רק ראייה של הטוב שכבר 70 שנה יוצא מכפרי הנוער.

שולי מועלם-רפאלי: השנה בחרנו בכנס שאנחנו מקיימים היום, ומקיימים דיון בוועדה הזאת ובוועדות נוספות להאיר זרקור על 70 שנות מנהיגות שצומחת בכפרי הנוער לאורך 70 שנות קיומה של המדינה בתוך הנס הגדול של תקומת מדינת ישראל וקיבוץ הגלויות שבולט באופן מדהים בתוך כפרי הנוער, באחריות שהם לוקחים לאורך כל שנות קיומה של המדינה.

שולי מועלם-רפאלי: הדבר הבולט ביותר זה הבוגרים והבוגרות של כפרי הנוער שמשתלבים כמנהיגים ומובילים בכל תחומי החיים של מדינת ישראל.

שולי מועלם-רפאלי: אני חושבת שיש בכפרי הנוער משהו שמצמיח אנשים שברורה להם גם המחויבות הערכית, גם האחריות שלהם לעצמם ולסביבה וגם ההבנה שהם חלק משרשרת גדולה ומשמעותית.

שולי מועלם-רפאלי: כל מי שגדל בכפר נוער מסוים מכיר את ההיסטוריה שלו ואת האנשים המופלאים שיוצאים ממנו.

שולי מועלם-רפאלי: הפעם האחרונה שאני ביקרתי הייתה פה ממש בירושלים במדרשת עמליה, וראיתי שם מסירות אדירה של הצוות החינוכי, מצוינות לימודית ביחד עם מצוינות ערכית, ואני חושבת שזו דוגמא ומופת לכולנו.

שולי מועלם-רפאלי: אני פחות אוהבת שמדברים על הנוער כעתיד מדינת ישראל.

שולי מועלם-רפאלי: אני חושבת שהנוער והמבוגרים והצעירים והילדים הם גם ההווה ובעזרת השם גם העתיד, ובכפרי הנוער שמים אל תוך הנערים והנערות שצומחים שם את כל הדברים המצוינים להביא בעזרת השם את ישראל להיות חברת מופת שאליה שואפים כולנו, אז תודה רבה שוב, אדוני.

שולי מועלם-רפאלי: תודה רבה לך רוני על שיתוף הפעולה הפורה עם חברי הכנסת בבית הזה.

שולי מועלם-רפאלי: תודה.

יעקב מרגי: תודה שולי.

יעקב מרגי: חיים, אני רק ברשותך, לסיפה של הדברים שלך הייתי באמת - - - לדיונים כאלה להביא את אותם חברי כנסת מתלהמים במליאה, כמו שהיה אתמול.

יעקב מרגי: לא היה מקום בכלל ואני מקווה שהוא ימצא את הדרך לחזור בו ממה שהוא אמר.

יעקב מרגי: בבקשה.

חיים ילין: כבוד היושב ראש, תודה שולי.

חיים ילין: באמת אני מסכים לכל מילה שאמרת.

חיים ילין: זה אחד הנושאים שמאחד אותנו.

חיים ילין: כשאומרים את המילה "מאחד" זה אומר הכול, כי בדרך כלל הכנסת הזאת עושה את הפעולה ההפוכה.

חיים ילין: כבוד היושב ראש לא סתם בא ואמר האם חזרו בהם או לא, כי אתמול פה הייתה מלחמת עולם במליאת הכנסת, אבל אתם לא הייתם פה ונחסך מכם הנושא הזה.

חיים ילין: כמה דברים על עליית הנוער וכפרי הנוער.

חיים ילין: אנחנו פה מציינים 70 שנה.

חיים ילין: לפעמים אני אומר, וואלה, מה 70 שנה?

חיים ילין: 1931 נוער יהודי בגרמניה הפסיק להיות מועסק בגלל שהם היו יהודים.

חיים ילין: זו ההיסטוריה.

חיים ילין: ב-1932 כבר הוקם בעצם בבן שמן.

חיים ילין: נקלטה קבוצה ראשונה ב-1932 של 12 נערים, לכן ה-70 שנה הזה נחמד כהקמת מדינת ישראל, אבל צריך לדעת שהפנימיות וההתיישבות ואותם נערים שהצלחנו להציל, לא אני, אבל המדינה הצליחה להציל על ידי זה שהביאה אותם לארץ - - -

יהודית גידלי: זו עדיין לא הייתה מדינה.

חיים ילין: לא הייתה מדינה, אז זה הרבה יותר מ-70 שנה, אבל אנחנו חוגגים 70 שנה למדינת ישראל והכול סביב ה-70.

חיים ילין: חלום חיי היה לעלות לארץ בעליית הנוער, בכיתה ט', לפנימיית הדסים, אבל הייתי קטין וההורים לא חתמו.

חיים ילין: בסוף הם 'חטפו אותה', כי בגיל 17 הם נאלצו לחתום בכוח, ובאתי, אבל הפסדתי את הקטע של להיות בפנימייה, כי תמיד מחברים את זה לנוער בסיכון.

חיים ילין: אני לא אוהב את המילה הזאת 'נוער בסיכון'.

חיים ילין: אני אומר את זה בשיא הרצינות.

חיים ילין: הולכים לדרוס אותם בכביש ואז צריך להציל אותם?

חיים ילין: אני לא אוהב את המילה.

חיים ילין: אני חושב שהפנימיות כמו הרבה מאוד נושאים שהחינוך ההתיישבותי מתעסק בהם, הם במהות של זה שאנחנו רוצים לתת את הכלים הכי טובים שיש לנוער.

חיים ילין: לא מעניין כרגע, כן במצב סוציו אקונומי כזה או לא.

חיים ילין: אני באופן אישי פתחתי פנימייה למוסיקה, כראש מועצה.

חיים ילין: היה לי חשוב.

חיים ילין: הטייטל ששמנו זה סוציו אקונומי נמוך.

חיים ילין: היתר לא עניין אותנו.

חיים ילין: איך אמרו לי?

חיים ילין: חיים, לא יכול להיות שרק תלמה ילין יש, ורק לעשירים.

יעקב מרגי: זה בגלל חיים ילין?

חיים ילין: לא קשור.

חיים ילין: פתחנו את ביכורים, פנימייה לאומנויות.

חיים ילין: אני כל כך מזדהה עם המסר הזה של הפנימיות, שאני רואה גם ילדים ממשפחות עם כל מה שאתם רוצים, והם רוצים להיות שם, זאת אומרת, החתך הוא חתך אחר לחלוטין ואני מאוד מברך על העשייה הזאת.

חיים ילין: אני חושב שהרבה מאוד נערים מוצאים את דרכם שם, ואת מה שמקבלים שם הם מחזירים בחזרה לחברה לאחר מכן, הרבה יותר מכל ה'צפונפונים', תסלחו לי, שהולכים ליחידות מסוימות ובסופו של דבר הם רק רוצים לפתוח את הסטרטאפ.

חיים ילין: בסוף אנחנו קהילה ואנחנו עם אחד, וכל מי שיכול לתרום למקום הזה, תורם, ואני משוכנע שאתם תמשיכו.

חיים ילין: מילה על החינוך ההתיישבותי.

חיים ילין: זה רק מזכיר לנו למה אנחנו צריכים להילחם.

יעקב מרגי: בהמשך.

יעקב מרגי: את רוצה עכשיו?

יעקב מרגי: בבקשה.

רוני מלכאי אייריש: אני אעשה את זה ממש בקצרה.

רוני מלכאי אייריש: אני רוני מלכאי אייריש ואני מנכ"לית הפורום הציבורי, כפרי הנוער והפנימיות.

רוני מלכאי אייריש: אני באמת אעשה את זה בקצרה.

רוני מלכאי אייריש: חשוב לי קודם כול להגיד תודה לחברת הכנסת מועלם-רפאלי שהרימה את הכפפה ובאמת מובילה יחד איתנו את היום החשוב הזה, שאתם הוכחה לכמה היום הזה חשוב להציג בפני גם חברי הכנסת וגם הציבור הרחב את העשייה באמת המדהימה שיש בכפרי הנוער והפנימיות.

רוני מלכאי אייריש: נמצא איתנו גם רון פרייזלר מהמינהל לחינוך התיישבותי שאנחנו עובדים המון בשיתוף פעולה לקדם כל מה שקורה בתוך כפרי הנוער והפנימיות.

רוני מלכאי אייריש: חבר הכנסת מרגי די מצטנע, כי הוא סיפר לכם שהוא מסייר בכפרי הנוער, אבל אני יכולה לומר לכם שהוא לא רק מסייר בכפרי הנוער, הוא עושה המון לטובת קידום הילדים והנוער בכפרי הנוער והפנימיות, ואנחנו עובדים בשיתוף פעולה מלא לעשות באמת הרבה דברים לטובת הילדים, וגם חבר הכנסת ברושי וגם חבר הכנסת ילין.

רוני מלכאי אייריש: אני באמת מודה לכם על העזרה לאורך כל השנה, ותודה לכם שהגעתם להציג את הסיפורים באמת היפים שיש בכפרי הנוער, שלא תמיד מקבלים את החשיפה, שלא תמיד מקבלים את המקום שלהם, וזה המקום בעצם להציג אותם ואני ממש שמחה שהגעתם.

רוני מלכאי אייריש: תודה רבה.

יעקב מרגי: תודה רבה.

יעקב מרגי: אנחנו ניתן, כפי שאמרתי, קודם כול לתלמידים.

יעקב מרגי: נמצאים איתנו מועצת התלמידים והנוער הארצית.

יעקב מרגי: אנחנו כבר מריחים את סוף השנה.

יעקב מרגי: יחסית השנה הרגשנו אתכם פחות בוועדה, יחסית לשנים עברו.

יעקב מרגי: אני לא רוצה לומר שזה בגלל שהדרה פרשה לגמלאות, אבל תעבירו את זה הלאה.

יעקב מרגי: אתם תמיד רצויים בוועדה.

יעקב מרגי: התרומה שלכם היא משמעותית והיה חשוב לנו תמיד שתשמעו ותשמיעו את הקול שלכם בוועדה.

יעקב מרגי: כל השנים הייתם דומיננטיים ושיבחנו את זה.

יעקב מרגי: השנה מדי פעם ראינו אתכם, אבל תעבירו את זה.

יעקב מרגי: נתחיל עם התלמידים.

יעקב מרגי: נתחיל מהצפון הרחוק ונדרים דרומה.

יעקב מרגי: כדורי, הבנתי שנמצאים איתנו.

יעקב מרגי: בבקשה.

דביר בן זאב: קוראים לי דביר בן זאב, אני תלמיד כיתה ט' בכפר הנוער החקלאי כדורי.

דביר בן זאב: כפי שכולכם יודעים, מדינת ישראל שלנו היא מדינה שנבנתה על בסיס של הגירה מהיום הראשון לתקומתה בעצם, כאשר הגיעו בדרכים לא דרכים שורדי השואה מכל מדינות אירופה וצפון אפריקה למדינה שלנו, וכל סוגי העליות למיניהן למדינה שלנו, למדינה שאנחנו בעצם הקמנו לפני 70 שנה.

דביר בן זאב: התקבץ בארצנו פסיפס אנושי מרהיב.

דביר בן זאב: בעצם הפסיפס האנושי הזה שמרכיב היום את התמהיל שנקרא מדינת ישראל, מורכב מאין-ספור עדות ודתות שונות.

דביר בן זאב: כולם יחד נקראים אזרחי מדינת ישראל.

דביר בן זאב: כך גם כפר הנוער כדורי, בעצם מאגד בתוכו פזל מופלא שהוא מיקרוקוסמוס של החברה הישראלית.

דביר בן זאב: מתחנכים בכפר הנוער כדורי הנוער של היישובים של הגליל התחתון, של כפר תבור, הצ'רקסי מכפר כמא, ילדי נעל"ה, הנוער מהמושבה יבניאל, אפילו נוער מהיישוב הבדואי.

דביר בן זאב: כמובן שיש לנו גם את רוטמן, שזה תלמידים אוטיסטים.

דביר בן זאב: זה בית ספר שנמצא איתנו בשילוב, וזה עוד לפני שהתחלתי לדבר על תלמידי הפנימייה שהם פרוסים בכל רחבי הארץ, אז בקצרה, כדורי זה כל מרכיבי החברה הישראלית על שלל גווניה.

דביר בן זאב: בתור נער אשר מתחנך בכפר הנוער, אני יכול להגיד שכאשר רגלי דרכה בפעם הראשונה בכדורי, לא הבנתי מה קורה במקום הזה.

דביר בן זאב: מצד אחד החברה הישראלית מלאה שסעים חברתיים, עדתיים ודתיים, ומצד שני כפר הנוער כדורי חרט על דגלו רב-תרבותיות כדרך חיים.

דביר בן זאב: שם אני נכנס ופתאום מכל מכלול העדות והדתות ללא כל השסעים, עכשיו אין פה שום קסם.

דביר בן זאב: עצם העובדה שחברך לכיתה הינם ערבים, יהודים, צ'רקסים, דרוזים, נערים במצב סוציו אקונומי נמוך, גבוה ועוד רבים, זה פשוט נותן לי טעם להגיע כל בוקר ללמוד איתם בכיתה.

דביר בן זאב: זה רב-תרבותיות כדרך חיים.

דביר בן זאב: פשוט ככה זה קורה, שכל יום כשאני מגיע לבית ספר, איתם אני לומד ואיתם אני נמצא.

דביר בן זאב: אני רוצה להציג בפניכם כמה עובדות.

דביר בן זאב: אחוז המתגייסים בכפר לשירות משמעותי בצה"ל הוא מהגבוהים במדינת ישראל.

דביר בן זאב: כפר הנוער כדורי העניק לי בעצם היום את הזכות, בגלל החינוך שלו, להגיד כאן, לבוא ולדבר על בני, שהוא פליט מאריתריאה שהיה לפני כמה שנים וכיום הוא קצין בדרגת רב סרן בצבא הגנה לישראל.

דביר בן זאב: זה רק כמה דוגמאות.

דביר בן זאב: אני יכול להציג עוד עשרות ומאות, אבל אני רוצה לסיים ובאמת להגיד שתחליטו אתם האם כדאי ושווה לטפח כפר נוער כדוגמת כדורי?

דביר בן זאב: לדעתי השאלה היא רטורית.

דביר בן זאב: תודה.

יעקב מרגי: אני אענה לך.

יעקב מרגי: צריך לא לטפח, צריך לשכפל.

יעקב מרגי: אין ספק, אני מתחבר, כי כפי שאמרתי, הייתי בסיור בכפר.

יעקב מרגי: באמת רואים את כל החברה הישראלית שם.

יעקב מרגי: הדובדבן של הקצפת זה בית הספר לילדים אוטיסטים שבתוך המתחם, שמעתיקים את המודל הזה בימים האלה גם באשל הנשיא.

יעקב מרגי: אני חושב שזה דבר נכון, דבר מכובד.

יעקב מרגי: אם אנחנו רוצים באמת לחנך את הדורות הבאים, את הנוער שלנו להכיל את השונה מאיתנו ולקרב ולקבל אותו בתוך החברה כשווה, צריך להכיר אותו.

יעקב מרגי: אני חושב שזה מודל.

יעקב מרגי: תודה רבה.

יעקב מרגי: בבקשה, איתן ברושי.

איתן ברושי: לא ידעתי שידבר דובר מכדורי.

איתן ברושי: לפני מספר ימים הייתי בכדורי בעקבות הצתה של המתבן של בית הספר, שגרמה לא רק לעוגמת נפש גדולה, גם לנזק.

יעקב מרגי: אתה יודע שיש לי מחשבות קונספירטיביות על ההצתות של המתבנים?

יעקב מרגי: זו תקופה של הקציר.

יעקב מרגי: השנה הייתה ברוכה.

יעקב מרגי: צריך לחקור את הסוחרים.

יעקב מרגי: אני אומר, אולי יש יד בדבר.

יעקב מרגי: צריך לבדוק את זה.

איתן ברושי: אז אני רוצה לומר שביקרתי שם ולאחר מכן נפגשתי עם מנהלת בית הספר, מנהל הכפר ומנהל המשק.

איתן ברושי: כמובן לא ויתרו לי על סיור בחלק ההיסטורי של התעודות והתמונות של רבין, יגאל אלון ואחרים, לכן אני אומר שיש פה בבית הספר הזה שילוב של עבר ושל הווה ואני בטוח גם עתיד, והמיקום שלו והאופי שלו וההיקף הגדול של תלמידים, כפי שנאמר פה, מהקשת החברתית של מדינת ישראל, יהודים וערבים וכל היתר, וכמובן פנימייה גדולה, ויצא לי להיות בין התפקידים שלי, מילאתי ראש מועצה בעמק יזרעאל ונחשפתי לנושא הזה בכלל ולנהלל בפרט, כפנימייה עם 1,000 ומעלה תלמידים מעמק יזרעאל, והשילוב ביניהם, כמו בכדורי, שזה באמת מקום מרשים.

איתן ברושי: למדתי את הסיפור כשה

איתן ברושי: תחלתי בתפקיד בעמק של רא"ל במילואים מופז שתמיד מספר שבזכות זה שהוא הגיע לנהלל כילד במצוקה, נדמה לי מאילת הוא הגיע אז, אז הוא נחשף לפנימייה, לבית הספר, לעמק, וגם דרכו לצנחנים אחר כך.

איתן ברושי: אתמול, אדוני היושב ראש, ציינו 25 שנה לנעל"ה.

איתן ברושי: 17,000 חניכים, תלמידים, בני נוער עלו מנעל"ה.

איתן ברושי: היום יש 2,000, וה-17,000 האלה הם רובם ככולם עברו בתוך החינוך התיישבותי, ובשנות ה-2000 מחציתם ומעלה היו בתוך הקיבוצים, לא רק בחינוך ההתיישבותי.

איתן ברושי: אני בעזרתך הבאתי לדיון את חוק החינוך ההתיישבותי, שאחרי משא ומתן ארוך סוכם שזה לא יהיה חוק אלא חוזר מנכ"ל.

איתן ברושי: נכנסה לאחרונה מנהלת חדשה לחינוך ההתיישבותי ואני אפגש איתה בימים הקרובים.

איתן ברושי: כפי שבדקתי היום עם רובי לבל, החוזר הזה הוא במצב מתקדם ואני שמח שאבוהב ידידי, היינו שותפים, הוא היה בטבעון ואני בעמק יזרעאל, מקדם את העניין שהוא אולי החלופה לא פחות טובה מחוק, ואז הסתבר גם לך בישיבות שיש כאן לא מעט שטחים לא מטופלים, כולל בכפרי הנוער.

איתן ברושי: אנחנו יודעים שגם יש דברים לא מטופלים גם בתחום הכפרים ובתחום החינוך ההתיישבותי.

איתן ברושי: בשביל לא להאריך מדי, אני אומר פה אדוני היושב ראש, ואנשים שעוסקים ולכם תלמידים יקרים, שאולי כשמדברים היום על החברה הישראלית, אין כור היתוך יותר מאשר החינוך ההתיישבותי וכפרי הנוער במשולב, עם מגוון האוכלוסיות, גם המוחלשות, שפועל במשותף על ערכים כפי שתוארו פה, ויותר מכך, עם קשר לעבודת האדמה ולאדמה ולהתיישבות ולפיזור אוכלוסייה, ולכן ציון הדרך הזה היום הוא לא רק של נעל"ה והוא לא רק של קליטה, הוא ציון דרך של החברה הישראלית כולה, ותפקידנו ותפקידך, היושב ראש, להוביל מדיניות של חיזוק ושיפור המערכת, לא רק להתברך במה שהיא עשתה אלא לבוא ולומר, זאת גם הנחיה וצוואה לעתיד.

איתן ברושי: לא תמיד זה מובן מאליו שקיומו של החינוך ההתיישבותי הוא נכס למדינת ישראל.

יעקב מרגי: כל עוד אנחנו כאן, נגן.

איתן ברושי: תודה רבה.

יעקב מרגי: נתנאל זקן.

נתנאל זקן: בוקר טוב.

נתנאל זקן: נתנאל זקן מירושלים.

נתנאל זקן: אני לומד בכפר הנוער קריית יערים.

נתנאל זקן: מר שאחר חיים ילין, הוא לא נמצא, הוא יצא, אבל הוא אמר "נוער בסיכון".

נתנאל זקן: זה לא נוער בסיכון.

נתנאל זקן: צריך לשנות את השם.

יעקב מרגי: הוא אמר, גם הוא לא אוהב את זה.

נתנאל זקן: כן, אני יודע, אני איתו.

נתנאל זקן: צריך לעשות נוער בסיכוי.

יעקב מרגי: נכון.

נתנאל זקן: אני חושב שנוער רגיל שבא מאוכלוסיות שונות, ונוער בסיכוי, יותר רואים את ההצלחה שלו.

נתנאל זקן: למשל, אני מתחנך בכפר כבר שנה רביעית ועם ההתחנכות עשיתי גם תהליך שנבחרתי לייצג את המדינה בעצם, מתוך 70 אנשים שעשו שינוי במדינה, וזה הופיע בישראל היום.

נתנאל זקן: לא יודע אם ראיתם.

נתנאל זקן: אתייחס לדברים שהוא אמר.

נתנאל זקן: נוער בסיכוי, אני חושב שיש בפנים המון דברים.

נתנאל זקן: גם מתוך השינוי, וכמו שאמרתם מקודם, שנוער מקבל הרבה, אז הוא נותן הרבה, אז אני לקחתי את זה כהזדמנות לתת הרבה, ויצרתי הרצאה שאני קראתי לה 'שינוי לחיים', שעברתי בכל כפרי הנוער והרצאתי מול הילדים איך בעצם אפשר לקחת תקופות וכל מיני דברים שעצם מסובכים בחיים, איך אפשר לקחת את הקושי ולהפוך אותו לדבר הטוב.

יעקב מרגי: אני יכול משפט להכניס בתוך הדברים שלך?

יעקב מרגי: אני חושב שטוב שהעברת את ההרצאה בכפרי הנוער, אבל אם היית שואל אותי, היית צריך לעבור בבתי הספר הרגילים, התיכונים הרגילים והיסודיים, אפילו בחטיבות הביניים נקרא לזה, ולתת את ההרצאה הזו, כי בכפרי הנוער זה כמו למכור תבן במצרים.

יעקב מרגי: הם מכירים את הנוסחה הזו.

יעקב מרגי: נכון שאצלך זה מועצם.

רון פרייזלר: אנחנו במשא ומתן להכניס את זה לכלל מערכת החינוך.

יעקב מרגי: לא צריך משא ומתן, צריך לאמץ את זה.

רון פרייזלר: לכלל מערכת החינוך.

יעקב מרגי: כלל מערכת החינוך.

יעקב מרגי: אני הייתי נותן לך כשליחות ואחר כך לתת לך על חשבון הערכה חלופית, לך יחד עם עוד שלושה חברים, תקיפו את כל הארץ ותספרו את הסיפור, את ההרצאה הזו.

נתנאל זקן: אני מתייחס למה שאתה אומר.

נתנאל זקן: בגדול, אני רוצה לעשות דבר כזה.

נתנאל זקן: שבוע שעבר סיימתי בעצם את הסבב של ההרצאות ובאמת השלב הבא הוא שאחרי שאני אסיים ללמוד ואוציא את הבגרות המלאה, אתחיל להתייחס כבר לדברים האלה ואני אלך בתור בן אדם עצמאי.

נתנאל זקן: אתה יודע, זה קשה עכשיו ללכת לבתי ספר ולבקש להרצות, כי הם לא מכירים, אבל כן אני רוצה לעשות את זה וכן אני רוצה להיכנס למערכות החינוך של הנוער הרגיל ולבוא ולהציג בפניהם את הדבר "השונה".

יעקב מרגי: ויש בזה מסר גם לצוות וגם לתלמידים שלא מאמינים בעצמם.

יעקב מרגי: יש הרבה תלמידים שנמצאים בסיטואציה, שמשהו שבהישג יד ויש להם סיכוי להשיג אותו, הם אפילו לא חולמים הלאה, לא מנסים אפילו.

יעקב מרגי: אני חושב שזה הנוער בסיכוי.

נתנאל זקן: מהיום אני חושב שצריך לקרוא לזה סיכוי.

נתנאל זקן: נוער בסיכון זו סטיגמה.

יעקב מרגי: נכון.

יעקב מרגי: אין אדם ללא פוטנציאל, צריך רק לתת לו למצות אותו.

נתנאל זקן: אני מזכיר את זה גם בהרצאה שלי.

נתנאל זקן: יש פה חברים ממינהל החינוך וההתיישבות.

יעקב מרגי: הם ידברו.

יעקב מרגי: אנחנו לא נוותר להם.

נתנאל זקן: לא, אני אומר שגם מתוך הסבב של ההרצאות שעשיתי, גם הרצאתי בפני כל מנהלי כפרי הנוער בארץ ומנהלי הפנימיות.

יעקב מרגי: כל הכבוד.

יעקב מרגי: תודה.

שולי מועלם-רפאלי: אני עוזבת אתכם, כי אני עולה לדיון הבא בוועדת העבודה, הרווחה והבריאות.

שולי מועלם-רפאלי: היום אני רצה מדיון לדיון וכולכם כמובן מוזמנים ב-11:30 לאולם ירושלים לכינוס הכללי, שם יהיה גם אבי נאור.

שולי מועלם-רפאלי: תודה רבה לכולכם.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: המשך יום מוצלח.

רוני מלכאי אייריש: גם אני מצטרפת לחברת הכנסת שולי מועלם-רפאלי.

יעקב מרגי: אנחנו נשמור לכם על האינטרסים שלכם.

יעקב מרגי: גנט דסה.

יעקב מרגי: תציגי את עצמך.

גנט דסה: שלום, שמי גנט דסה, אימא לשלושה, נשואה לדני, נמצאת בכפר הנוער עיינות זו השנה ה-13.

גנט דסה: התחלתי בתור מדריכה והיום אני מנהלת הפנימייה שנה שלישית.

גנט דסה: עליתי לארץ לפני 26 שנה, בגיל 11.

גנט דסה: התחנכתי בחינוך פנימייתי במוסד החינוכי מבואות עירון, קיבוץ עין שמר, במשך חמש שנים.

גנט דסה: סיימתי בגרות איכותית, טובה, השתלבתי בתוך אוכלוסייה איכותית, אליטיסטית.

גנט דסה: בצבא פגשתי את המיקרוקוסמוס של החברה הישראלית, מה שהיה לי בתקופת החינוך קצת יותר סגור, ולמדתי להכיר את החברה הישראלית יותר מקרוב.

יעקב מרגי: להגיד לך את האמת, אני משנת 62' כשעליתי, עוד לומד את החברה הישראלית וכל יום יש לי הפתעות חדשות.

גנט דסה: זה ברגיל.

גנט דסה: צריך להבין, ללמוד בתור עולה, ללמוד בתוך קיבוץ, שוב, כשקיבלתי את הכול.

גנט דסה: אני יצאתי עם הכלי המשמעותי שמלווה אותי עד היום, זה להאמין בעצמי ולהשיג את כרטיס הכניסה ללימודים הגבוהים, ועשיתי את זה עם אנשים טובים מאוד בחינוך פנימייתי עם כל העזרה שאני מכירה מקרוב היום.

גנט דסה: עם ההתגייסות שלי לשירות הצבאי החזרתי את השם שלי בחזרה משם שקיבלתי עם עלייתי לארץ, אנט, לגנט בחזרה.

גנט דסה: היום אני נהנית שקוראים לי גנט, ולא מבינים, מה שעשית קודם, "איך קוראים לשם זה, גנט?

גנט דסה: "

יעקב מרגי: אז בואי אני אגיד לך.

יעקב מרגי: אני אתן לך עצה, להבא תנקדי לנו.

גנט דסה: לא רוצה.

גנט דסה: בגלל שכל השנים שוויתרתי על השם שלי, אני אוהבת שמתעקשים עכשיו - - -

יעקב מרגי: את אמרת משהו שהוא אותי, אני לא רוצה להגיד מעצבן, מקומם.

יעקב מרגי: אמרת משהו שבשבילי זה חזר אחורה 60 שנה, אפילו יותר, שהחליטו בשביל מישהו לשנות לו את השם.

יעקב מרגי: חשבתי שזה עבר מין העולם ואת אומרת, בסך הכול עלייה של לפני 20 שנה, שנות ה-90 ועדיין היו מסגרות שחשבו להחליף את השם.

גנט דסה: הגעתי לארץ, אני לא זוכרת באיזו מסגרת זה היה, אבל אני זוכרת שעמדתי מול אישה שאמרה לי, איך קוראים לך?

גנט דסה: אמרתי גנט, אז היא קראה לי ענת.

גנט דסה: נכנסתי לכיתה ו', הכיתה הראשונה שלי.

גנט דסה: שאלו אותי איך קוראים לי.

גנט דסה: לא ידעתי מה האישה הלבנה הזאת רוצה מולי.

גנט דסה: הסתכלה על המחברת.

גנט דסה: במחברת כתבתי אנט, שזה אנט.

גנט דסה: אמרה לחברי הכיתה, תכירו, זאת אנט.

גנט דסה: השם שלי הוא לא באמת אנט, אז עברתי כמה גלגולים ובכיתה י"א בחינוך הפנימייתי עברתי תהליך של חיפוש עצמי וחיפוש זהות פנימית ועם ההתגייסות לצבא חזרתי לשורשים.

גנט דסה: הפירוש של השם שלי הוא גן עדן.

גנט דסה: סיימתי את השירות הצבאי שלי בהצלחה רבה.

גנט דסה: הייתי קצינה.

מאיר כהן: עליתי ב-1962.

מאיר כהן: שאלו אותי, איך קוראים לך?

מאיר כהן: אמרתי, מוריטו, אז המורה הסתכלה עלי ואמרה לי, זה לא בדיוק שם של יהודי.

מאיר כהן: מה זה מוריטו?

מאיר כהן: באתי הביתה, אמרתי לאימא שלי, המורה אמרה שהשם שלי הוא לא שלי, אז היא אומרת לי, נכון, קוראים לך מאיר, אז אמרתי, איזה כייף, יש לי שם.

מאיר כהן: חזרתי ומאז קוראים לי מאיר.

יעקב מרגי: רבותיי, זה חלק מההצלחה של כפרי הנוער.

יעקב מרגי: אני רוצה שתחזרי לכפרי הנוער.

יעקב מרגי: התחלת לומר ששירת בצבא כקצינה.

גנט דסה: שירתי בצבא כקצינה בחיל חינוך.

גנט דסה: סיימתי שירות צבאי, עשיתי תואר ראשון, תואר שני.

גנט דסה: סיימתי תואר ראשון בלוגיסטיקה וכלכלה, תואר שני במינהל עסקים.

גנט דסה: היום אני מנהלת הפנימייה המדהימה בכפר הנוער עיינות, כפר נוער שהוקם לפני כמעט 90 שנים.

גנט דסה: מתחנכים אצלנו כ-300 תלמידים, מרביבם תלמידי פנימייה.

גנט דסה: כ-50 מתוכם תלמידים אקסטרניים שמגיעים מהאזור.

גנט דסה: אנחנו עושים חינוך פנימייתי פרופר.

גנט דסה: כל מה שאמרתם, מתחברת אליו, מאמינה בו.

גנט דסה: ילדים מגלים את עצמם מחדש מהרגע שהגיעו לכפר.

גנט דסה: קראתם לזה כל מיני שמות.

גנט דסה: בשורה התחתונה, זה ילדים חזקים מאוד שאומרים, לא עוד.

גנט דסה: זה ילדים חזקים מאוד שאומרים, מה שיש בשכונה, מה שיש בבית, לא מספיק טוב עבורי, אני רוצה דף חדש, וככה הם פותחים את החינוך שלהם אצלנו בכפר בכיתה ט' או בכיתה י', ובוחרים אחרת ובוחרים ממקום מאוד חזק, וזה מה שאנחנו מספרים להם.

גנט דסה: אני רוצה לדבר על שתי נקודות, ברשותך.

גנט דסה: אחת, על אנשים שעוסקים במלאכה ואנשים שעושים את החינוך בשטח.

גנט דסה: אני צעירה בניהול, בת 37.

גנט דסה: בחינוך אני מאוד ותיקה, מהבית.

גנט דסה: אתה הופך להיות איש חינוך אם הקשבת לחינוך שנתנו לך בבית.

גנט דסה: המושג הזה לא חדש לי.

גנט דסה: המושג הזה של להיות מנהל בעולם חינוכי, הוא משהו שאני לומדת אותו ואני חושבת שיש המון תפקידים בתחום הניהול.

גנט דסה: אני למדתי תואר שני בניהול.

גנט דסה: לנהל אנשי חינוך, אני חושבת שזאת משימה משמעותית, כי בסוף אתה נמצא שם כדי שאנשים שעוסקים במלאכה ונוגעים בילד ביום-יום, בשעות הקטנות של הלילה, יהיו עם הכישורים הנכונים, בעלי יכולת הכלה להביא את עצמם מהמקום הטוב ביותר כל הזמן, וזה לא פשוט ועושים עבודה מדהימה שצריך להכיר בחינוך הפנימייתי.

גנט דסה: הוא טוב, וכל מה שאמרת קודם הוא נכון, ומתוך המקום הזה צריך לדעת גם ללמוד להסתכל על האנשים האלה שעושים את העבודה.

גנט דסה: הם לא מקבלים את המקום הראוי לכם בחברה בכלל ובטח בשוק העבודה.

גנט דסה: דבר נוסף שאני רוצה להגיד ברמה האישית.

גנט דסה: סביב חיפוש הזהות שלי בחזרה לשם שלי גם אני עשיתי מסע שורשים לאתיופיה.

גנט דסה: היום אנחנו עושים בכפר זו השנה השלישית במימון עצמי שלנו, בגיוס של תרומות, לוקחים כ-20 תלמידים כל שנתיים, בי"א-י"ב כדי להשלים את התהליך החינוכי שלהם בחזרה אחורה וחיבור לשורשים, כי אנחנו מזהים עם השנים דבר מאוד מטריד.

גנט דסה: הדור שלי שהם בני 30 פלוס חוו חווית הצלחה יותר גדולה ממה שילידי הארץ, אתיופים, עושים היום, והסיפור הוא שלנו היו שורשים יותר חזקים.

גנט דסה: היינו מחוברים יותר לשורשים ולקח לנו זמן להתחבר לישראליות ובסוף הצלחנו.

גנט דסה: לא היינו תלושים.

גנט דסה: הנוער שנולד בארץ צריך להכיר בזה.

גנט דסה: יש שני דברים: אחד, ריחוק וניתוק מסוים מהשורשים.

גנט דסה: דבר שני, תלישות מסוימת מהחברה הישראלית ומשאיר אותם לבד בחלל.

גנט דסה: זה לא תופס לגבי כולם.

גנט דסה: יש ילדים שמצליחים במשפחות מבטיחות מאוד, אבל כן אפשר לראות שעם השנים הדבר הזה הולך ובולט.

גנט דסה: תודה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: כל הכבוד.

יעקב מרגי: שלמה מינאב, בבקשה.

שלמה מינאב: קוראים לי שלמה מינאב, בן 19 מאשקלון, לומד בכפר הנוער קריית יערים, שנה רביעית, י"ב.

שלמה מינאב: אני רק רוצה להתייחס למה שאת אמרת לגבי הקליטה של ילדי הארץ וההתחברות שלהם לשורשים.

שלמה מינאב: זה באמת קשה, כי אני לפני חודשיים טסתי לאתיופיה.

שלמה מינאב: פגשתי שם את בן דוד שלי שלא ראיתי אותו אף פעם.

מאיר כהן: איפה הוא גר?

שלמה מינאב: באדיס.

שלמה מינאב: כן, זה די קשה, אבל לאט-לאט הצלחתי.

שלמה מינאב: הכרתי אותו ודיברנו, ועכשיו אנחנו שומרים על קשר בווטסאפ.

מאיר כהן: הוא במחנה או בשכונות?

שלמה מינאב: הוא גר באדיס באיזו שכונה כמו תל אביב.

מאיר כהן: לא, כי אני הייתי במחנה, אלה שעומדים - - -

יעקב מרגי: יש גם באדיס.

יעקב מרגי: מאיפה אתה בארץ?

שלמה מינאב: אני מאשקלון.

שלמה מינאב: באמת מהכפר הזה יוצא לטובה הרבה דברים, אם זה התעודה ובגרות מלאה ותעודות מקצועיות.

שלמה מינאב: אני יוצא עם בגרות מלאה ושלוש תעודות מקצועיות, וטכנולוגית.

שלמה מינאב: יצא לי גם קצת לטייל בעולם כל שנה, כל פעם זה במסגרת משהו אחר.

שלמה מינאב: בכיתה ט' זה התחיל כשהגעתי לשם.

שלמה מינאב: לא חשבתי שאני אצליח ללמוד, כי לפני זה לא למדתי בכלל.

שלמה מינאב: היה לי קשה מבחינה חברתית.

שלמה מינאב: תמיד הייתי נגרר אחרי חברים.

שלמה מינאב: כשהגעתי לשם הבנתי כמה אפשר להיעזר בצוות שאיתך ולתפוס את עצמך בידיים וללמוד, שזה משהו שלא חשבתי שאני אעשה את זה בחיים, אבל הגעתי לדבר הזה.

שלמה מינאב: בנוסף לזה, לפני חודש קיבלתי מהנשיא הצטיינות בטקס בבנייני האומה.

שלמה מינאב: קיבלתי ממנו הצטיינות חברתית על כל מיני פעולות שעשיתי, אם זה הרצאה על גזענות, אם זה ראיונות במסגרת פרויקט שלי באזרחות.

שלמה מינאב: עשיתי פרויקט על אברה מנגיסטו, אם מישהו שמע עליו.

יעקב מרגי: איך לא שמענו?

שלמה מינאב: אח שלו הוא חבר שלי.

מאיר כהן: הוא גם מאשקלון, נכון?

שלמה מינאב: כן, הוא מאשקלון, מהשכונה שלי.

שלמה מינאב: תמיד ראיתי את אימא שלו וכאב לי נורא עליה.

שלמה מינאב: אמרתי, איך אני יכול לעזור לה, ואז פתאום המורה שלי לאזרחות הגיעה, וזרקתי את הנושא.

שלמה מינאב: צריך להגיש מטלת ביצוע.

שלמה מינאב: על אברה מנגיסטו עשיתי.

שלמה מינאב: הלכתי לראיין את היושבת ראש לשעבר על השבויים והנעדרים.

שלמה מינאב: הגשתי.

שלמה מינאב: עברתי.

שלמה מינאב: בנוסף, אני משחק בהצגת תיאטרון שנקראת "שמש אתיופית".

שלמה מינאב: לפני שבוע זכינו בפרס משואה על הפעולות התיאטרוניות והחברתיות שלנו בנושא הגזענות.

שלמה מינאב: גם קבעו לנו הופעה ליד תל יצחק, במכון משואה.

יעקב מרגי: בוא נאמר, את קריית יערים אתה תסיים, נכון?

שלמה מינאב: ברור.

יעקב מרגי: מה אתה הולך לעשות אחרי זה עם כל מה שרכשת בקריית יערים?

שלמה מינאב: אני עושה מכינה, למרות שאמרו לי שיש לי פטור מהצבא בגלל בעיות רפואיות, אבל אני עושה מכינה ואני עושה התנדבות לצה"ל.

יעקב מרגי: היה דיון פה על כל המתנדבים האלה שפטורים, לא ברי גיוס ורוצים להתנדב לצה"ל דרך מכינה קדם-צבאית.

יעקב מרגי: גם בהם טיפלנו.

יעקב מרגי: יש בעיות בירוקרטיות, אבל גם בהם טיפלנו.

יעקב מרגי: אאחל לך רק הצלחה.

יעקב מרגי: ענבל.

ענבל נחמד: אני אציג את עצמי ועוד קצת מפעילות הכפר.

ענבל נחמד: שמי ענבל, אני מנהלת בית ספר שנה שנייה.

ענבל נחמד: אני 18 שנים בכפר.

ענבל נחמד: התחלתי כמורה לחינוך גופני ואז עשיתי תואר שני בהגירה ושילוב חברתי.

מאיר כהן: את היית פה כבר.

ענבל נחמד: נכון, אבל לפני חמש שנים בערך.

מאיר כהן: לא, אז אני טועה, כי הייתה מנהלת שהציגה איזה פרויקט מאוד מיוחד בפנימיות, אז התבלבלתי.

ענבל נחמד: אני הייתי בוועדת חינוך בהקשר של למידת אתיופים בהפרדה ובאינטגרציה, לא בהקשר הזה.

ענבל נחמד: עשיתי התמחות על יוצאי אתיופיה.

יעקב מרגי: אפרופו בנושא הזה, היום יש דיון.

יעקב מרגי: אחד הנושאים שהולכים לדבר, כל מסגרות החינוך הבדלניות האלה.

ענבל נחמד: אז אני עשיתי על זה את עבודת הגמר, באמת בהקשר של האתיופים.

ענבל נחמד: מפה אני עוברת לעוד ועדה.

ענבל נחמד: אחר כך נחזור.

ענבל נחמד: באמת העבודה בכפר בעיקר בבית הספר, זו עבודה מאוד מורכבת.

ענבל נחמד: אנחנו נחשבים לאחד מכפרי הנוער בקצה הרצף ואנחנו באמת מקבלים ילדים מרקע סוציו אקונומי נמוך עם פערים לימודיים מאוד משמעותיים.

מאיר כהן: מאיזה כפר את?

ענבל נחמד: כפר הנוער קריית יערים.

ענבל נחמד: באמת גם בחינוך ההתיישבותי יש מינהל, זה מאוד רחב, של כפרי נוער במגוון, בכל הרמות, ובעצם הפעילות שלנו מתרכזת בלתת נקודת פתיחה שווה לתלמידים שלנו.

ענבל נחמד: הם מגיעים אלינו עם פערים של בין שש לשמונה שנים.

ענבל נחמד: ילדים לפעמים בכיתה ט' עם רמה של טרום קריאה, ויש לנו את המשימה הבלתי אפשרית להוציא אותם עם בגרות מלאה, תעודה טכנולוגית, ופתחנו מגוון רחב של מסלולים, ששני הגיבורים האלה לקחו - - -

יעקב מרגי: אל תספרי לכולם, אם רוצים, גם אפשר לקבל בתחילת י"א ברמות האלה ולהגיע איתם בסוף לבגרות .

יעקב מרגי: אני מדבר ממקומות טובים, שראיתי זאת.

ענבל נחמד: אפשר לעשות הכול.

ענבל נחמד: זה בגדר נס אמנם, אבל אנחנו כמובן צריכים את הרצון שלהם.

יעקב מרגי: אני אמרתי אם רוצים, לטובת הדיון בשידור, שאם צופים בנו עובדי הוראה, עובדי חינוך - - -

ענבל נחמד: הכול אפשרי.

יעקב מרגי: אם רק רוצים.

ענבל נחמד: הכול אפשרי אם רוצים.

יעקב מרגי: כשהרכבת יוצאת מהרציף אפשר עוד להצטרף אליה.

ענבל נחמד: נכון, אפשר להחזיר אותה אחורה ולהריץ אותה עוד הרבה יותר מהר מרכבות אחרות, ובאמת התלמידים האלה, מעבר לזה שנתנו להם את נקודת ההתחלה השוויוניות כמו שאר התלמידים בני גילם, אני חושבת שאנחנו מוציאים אותם, ואני גאה להגיד, בהרבה מאוד תחומים, בכמה רמות מעל הרבה מאוד תלמידים.

ענבל נחמד: מצטיין נשיא, אחד מ-70 תלמידים, תלמיד שהגיע באמת מרקע לא פשוט.

ענבל נחמד: כולם, מצליחים להתעלות על עצמם ולצאת לדרך.

יעקב מרגי: אני אשאל את השאלה שרציתי לשאול בתחילת הדיון, אבל התאפקתי.

יעקב מרגי: התלבטתי אם לשאול את התלמידים.

יעקב מרגי: אשאל דווקא אותך.

יעקב מרגי: האם אתם יודעים, עם יד על הלב, לומר לי שההוויה בתוך הכפר בין תלמידי הפנימייה לבין האקסטרניים היא מטושטשת, היא לא מורגשת?

ענבל נחמד: קשה לי לענות לך, כי אצלנו יש רק תלמיד אחד אקסטרני בכפר הנוער.

ענבל נחמד: היה לי ניסיון עם אקסטרניים מעין רפא ועין נקובא.

יעקב מרגי: הדוברת הבאה מכדורי תתייחס.

ענבל נחמד: לזה אני קצת פחות יכולה לענות.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: אחרונת החניכות לפני מועצת התלמידים, כדורי, בבקשה.

אביטל אדלמן: אני אביטל אדלמן, אני מכפר הנוער החקלאי כדורי, אני בפנימייה שם שנה שישית.

אביטל אדלמן: הכנתי משהו שכתבתי אתמול.

יעקב מרגי: את זוכרת שוועדת החינוך ביקרה אצלכם?

אביטל אדלמן: בכדורי?

יעקב מרגי: גם קיבלתי מזכרת מכפר הנוער כדורי, העתק תעודת הציונים של ראש הממשלה המנוח יצחק רבין.

אביטל אדלמן: הכנתי משהו שהייתי רוצה להקריא, אתמול בערב.

אביטל אדלמן: כפר הנוער החקלאי כדורי הוא מודל קטן של החברה הישראלית.

אביטל אדלמן: משפט ענק, נכון?

אביטל אדלמן: זה היה המשפט שאני שמעתי.

יעקב מרגי: את יודעת כמה מודלים אני מכיר, של החברה הישראלית?

יעקב מרגי: אבל את צודקת.

יעקב מרגי: אמרתי זאת לפני שהגעת.

אביטל אדלמן: זה היה המשפט שאני שמעתי כשהגעתי בגיל 12 לפנימייה בכדורי, ילדה שרק סיימה את כיתה ו' בבית ספר יסודי בנתניה, הגיעה לחלוב פרות בפריפריה שבצפון.

אביטל אדלמן: אני מודה ומתוודה, ההשתלבות בכפר לא הייתה קלה.

אביטל אדלמן: הגעתי מרקע משפחתי מורכב ולא הבנתי כל כך איך להתנהג בכפר, אבל כנראה שלמבוגרים באמת יש עיניים בגב, כי הצוות בפנימייה ובבית הספר ראו בי משהו שאני לא ראיתי בעצמי, פוטנציאל להנהיג ולהוביל.

אביטל אדלמן: לא ויתרו עלי לשנייה ועם הזמן התחלתי לקבל ביטחון עצמי והאישיות שלי נבנתה מחדש.

אביטל אדלמן: כבר לא הייתי הילדה הבעייתית מנתניה.

אביטל אדלמן: הפכתי לאביטל אדלמן, הילדה שמקשיבים לה כשהיא מדברת, הילדה שיש לה למי לפנות כשקשה לה, הילדה שסומכים עליה כי מאמינים בה.

אביטל אדלמן: לפני כחודש קיבלתי את פרס מצטיין הנשיא ביחד איתך, מה שהוכיח לי את השינוי המדהים שעברתי אך ורק בזכות הכפר שלי.

אביטל אדלמן: בעוד חודש אני מסיימת י"ב בכדורי אחרי שש שנים שאני שם, ויוצאת לשנת שירות ואחר כך לצבא.

אביטל אדלמן: בשש שנים בכדורי למדתי הרבה דברים, אחד מהם הוא שכפר הנוער החקלאי כדורי הוא אכן מודל קטן של כל החברה הישראלית, חברה שבזכות הכפר שלי אני יודעת איך להסתדר ולהצליח בה.

יעקב מרגי: אמרת הכול.

יעקב מרגי: מכבד אותנו יו"ר האופוזיציה.

יעקב מרגי: בבקשה, מאיר.

מאיר כהן: אדוני היושב ראש, תלמידים ואנשי צוות, עסקתי כל חיי בחינוך.

מאיר כהן: בשנותיי הראשונות כשהיו בתוכנו תלמידים שחשבו אחרת או שהמערכת לא הצליחה להתמודד איתם, אז תמיד במשרד החינוך באו ואמרו, בוא תבדוק את החינוך ההתיישבותי.

מאיר כהן: לאט-לאט נוצר מצב אבסורדי שבתי הספר, שלהערכתי בראש ובראשונה פגע בבתי הספר, שהם בעצם לא פיתחו שום מיומנויות להתמודד עם ילדים נפלאים כאלה והיה נוח להעביר אותם לפנימיות.

מאיר כהן: אני אחרי ביקור בכדורי.

מאיר כהן: הייתי בכדורי לפני כמה חודשים ולימדתי שיעור אזרחות.

מאיר כהן: את עיינות אני מכיר, כי אחד היועצים שלי הוא בוגר עיינות, ואני שומע.

מאיר כהן: הפנימיות האלה, אדוני, יודעות לפתח היום מיומנויות שכל כך חסרות בבתי הספר השגרתיים שלנו, והחוכמה הגדולה זה לקחת את המיומנויות האלה ולהעביר אותן לתוך בתי הספר שמוותרים מהר מאוד על תלמידים.

מאיר כהן: אם אתה שואל אותי מה הלקות הגדולה של מערכת החינוך הישראלית?

מאיר כהן: מערכת החינוך הישראלית, יש לה אצבע קלה מאוד על ההדק.

מאיר כהן: דיברנו רק אתמול אדוני, ותודה על הדיון הזה, על הרחקות ונשירות מבתי הספר.

מאיר כהן: יש נשירה סמויה חסרת תקדים במערכת החינוך הישראלית, ואחד הדברים שאנחנו לומדים מהפנימיות זה באמת איך לאט-לאט צעד אחד צעד מתפתחת שם מיומנות של קליטה, של אינטגרציה של תלמידים, של ליווי אישי של תלמידים.

מאיר כהן: כשדיברתי עם צוות מורים בכדורי, זה מורים עם איזו יד נעלמה ש-24 בודקת את פעימות הלב של התלמידים שלה.

מאיר כהן: זה מדהים.

מאיר כהן: תלמידים שבמקומות אחרים היו פשוט מוותרים עליהם, זורקים אותם, פורחים בתוך הפנימיות, ולכן מעבר לפגישה הזו, זו אולי גם איזו הצדעה קטנה לצוותי המורים ולילדים הנפלאים.

יעקב מרגי: זה מה שאנחנו עושים היום.

מאיר כהן: בדיוק, ולילדים הנפלאים שיוצאים משם, ואני קורא למשרד החינוך, א', לא להותיר אותם.

מאיר כהן: אתה יודע, כשהם רוצים לשפץ את המבנים שלהם, הם צריכים לחפש פילנטרופים וכל מיני, כי במשרד החינוך לא מכירים בהם - - -

יעקב מרגי: הצלחנו בשנים האחרונות - - -

מאיר כהן: כן, אבל עוד פעם, עם אבי מ'אור ירוק' - - -

יעקב מרגי: וגם המשרד.

מאיר כהן: זו עוד פעם פילנטרופיה.

מאיר כהן: המשרד, אמירתו צריכה להיות מאוד ברורה, כי הילדים הטובים האלה, אילולא צוות המורים הנפלא והמעטפת שהם מקבלים, הם היו מטיילים במקומות אחרים.

מאיר כהן: הדבר השני, ואני אומר לכם את זה, למורים, למנהלי הפנימיות, למנהלים, תתעדו את הידע הזה שמתפתח.

מאיר כהן: חשוב מאוד.

מאיר כהן: כשאתם מלווים ילד או ילדה בהצלחתם, חייבים לתעד את זה, כי התיעוד הזה הופך להיות למשנה סדורה למורים אחרים, לאנשי חינוך אחרים.

מאיר כהן: זה חסר להם.

יעקב מרגי: נתנאל זקן פיתח הרצאה על המודל שלו.

יעקב מרגי: הוא נתן הרצאות בכפרי נוער אחרים.

יעקב מרגי: אני קראתי לו לתת זאת בבתי הספר התיכונים ברחבי הארץ.

מאיר כהן: איזה יופי.

מאיר כהן: סליחה שאנחנו רצים מוועדה לוועדה, אבל זה האיכות של הוועדה, זה שהיא מפגישה אותנו עם דברים משמחים.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: זוהר, מועצת התלמידים והנוער הארצית.

יעקב מרגי: בבקשה.

זוהר רודיטי: היי, אני זוהר רודיטי, אני תלמידת כיתה י"ב בכפר הנוער ויצו ניר העמק.

זוהר רודיטי: אני גרה בעפולה קרוב לארבע שנים.

זוהר רודיטי: לפני זה גדלתי והתחנכתי במועצה אזורית עמק יזרעאל.

זוהר רודיטי: בניר העמק אני עכשיו מסיימת את כיתה י"ב וזו באמת הכיתה השלישית שלי שם.

זוהר רודיטי: אני שם מכיתה י'.

זוהר רודיטי: אני תלמידה אקסטרנית, לא פנימיסטית.

זוהר רודיטי: החיבור בין התלמידים הפנימיסטים לאקסטרנים, בזמן הלימודים יש חיבור מאוד טוב והכול מעורבב גם בכיתות, מלבד כיתת משטרה שהיא באמת רק לתלמידי פנימייה, ובשעות אחר הצהריים מין הסתם זה יותר מורגש, כי זה פעילויות בית ספריות שהן רק לפנימיסטים, אז יש להם את החבורות שלהם, אנשים שהם איתם 24/7, כל היום, נושמים אותם, אז מין הסתם החיבור הוא שונה, אבל יש חיבור והחיבור הוא באמת מדהים.

זוהר רודיטי: כשאני הגעתי לניר העמק הייתי בשוק.

זוהר רודיטי: גדלתי בסביבה של קיבוצניקים ומושבניקים מאז שהייתי קטנה, גן, יסודי וחטיבת ביניים, ופתאום הגעתי לכפר שהוא חצי רוסי וחצי כורדי ופתאום אני הייתי הלא קשורה, וזה היה מאוד מפתיע ומאוד מוזר בהתחלה, ולאט-לאט למדתי להבין איך הכפר בעצם מסתדר עם הכול, איך מסתגלים לזה, ופתאום מציינים את חג הסיגד שלא ידעתי בכלל שהוא קיים, או שכשאני חוגגת את המימונה שלי, בכלל הכורדים חוגגים סהרנה, דברים שלא רק רחוקים ממני, שהיו כל כך לידי ואני לא ידעתי עליהם.

זוהר רודיטי: לפה גם מתחבר הפסיפס שדביר דיבר עליו.

זוהר רודיטי: אנחנו לא מעין כור היתוך.

זוהר רודיטי: כפר הנוער הוא כור היתוך, הוא ה-כור היתוך של המדינה, ואני יודעת שכשאני אצא מהכפר, שכבת הגיל שלי תצא לחברה יותר מגובשת, יותר פתוחה בדעות שלה, ברעיונות שלהם, עם יותר מקום להכיל אנשים ששונים מהם, עם סביבה חדשה, מגיעים מוכנים לצבא, למכינה, לשנת השירות, גם לשירות הלאומי, וזה דבר מאוד חשוב.

זוהר רודיטי: כפר הנוער, כשהם הוקמו, הם הוקמו עוד לפני קום המדינה, רובם אם לא כולם, והם היו חלק מאוד חשוב, יתד בבניית המדינה שלנו.

זוהר רודיטי: כשהגיעו עולים חדשים, אם הם לא התפזרו לקיבוצים בלהט הרגע, הם הגיעו לכפרי נוער.

זוהר רודיטי: הם למדו שם חינוך, הם למדו את השפה העברית.

זוהר רודיטי: אם לא עולים יחידים, אם זה לא היה רק נוער, הגיעו לכפרים משפחות שלמות שבעצם הכפר החזיק אותם מבחינה כלכלית.

זוהר רודיטי: לימדו אותם עבודות משק, לעבוד ברפת, בלול, נוי, גידולי שדה.

זוהר רודיטי: אני אישית עבדתי ברפת, בבית הספר חלבתי פרות.

זוהר רודיטי: אני גם הכנתי גבינות במחלבה, שנמכרו תוצרת בית הספר.

זוהר רודיטי: עבדנו המון בשדה, שתלנו חסות ועגבניות.

זוהר רודיטי: בסופו של דבר הכפר באמת מוציא חברה בטוחה יותר לעתיד.

זוהר רודיטי: אנחנו ממשיכים לבנות את החברה, אנחנו מקבלים עולים מאוקראינה שכרגע סובלים שם ממלחמה, ועוזרים להם בעצם להתפתח ולבסס את עצמם במדינה.

זוהר רודיטי: גם אם לא בהכרח נקבל על זה איזשהו משהו בעתיד, כרגע ההוקרה שלנו היא כלפי עצמנו.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: יו"ר האופוזיציה, חבר הכנסת יצחק (בוז'י) הרצוג.

יצחק הרצוג: שלום לכולכם, אני שמח מאוד להיות כאן כיוון שהנושא של הפנימיות וכפרי הנוער הוא קרוב מאוד לליבי.

יצחק הרצוג: זכיתי להכיר חלק מהמקומות המופלאים הללו בכל תקופות כהונתי גם כשר הרווחה והשירותים החברתיים.

יצחק הרצוג: ראיתי גם את הפנימיות והכפרים של הרווחה וגם את הכפרים והפנימיות של משרד החינוך על כל שלוחותיו.

יצחק הרצוג: אני חושב שאלה מקומות נהדרים באמת, ראויים לכל שבח.

יצחק הרצוג: אני מודע גם לאתגרים, לסוגיות התקצוב, הניהול האוהדות, התחלופה של הציבור שעובר לשם, סוגיית ההישארות בקהילה, בעולם הרווחה וכיוצא בזה.

יצחק הרצוג: אני חושב שזה זמן לחגוג ולציין ולהעלות על הנס, אדוני היושב ראש, את הכפרים הללו שהבוגרות והבוגרים שאני נפגש בהם הם אנשים נהדרים, ואני מאחל גם להנהלות, למנהלים, לצוות, לעובדים, רוב הצלחה.

יצחק הרצוג: צריך לדעת יהיה לשמר את המפעלים המופלאים הללו גם בעתיד ובדורות הבאים.

יצחק הרצוג: תודה רבה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: רון פרייזלר, בבקשה.

רון פרייזלר: בוקר טוב, האמת שביקשו ממני לדבר על כמה תוכניות.

רון פרייזלר: לוח הזמנים פה ברור לי מאוד.

יעקב מרגי: אנחנו באיחור.

רון פרייזלר: קודם כול, בצדק היסטורי המונח כור היתוך, יש לו סוג של מורכבות.

רון פרייזלר: לא נעשה פה כימיה, אבל אנחנו באמת מדינה של ביחד.

רון פרייזלר: מדהים לשמוע את בני הנוער.

רון פרייזלר: אנחנו כולנו חווים את החוויה הזאת של התהליך שעוברים בני הנוער שמגיעים למערכות שלנו ושל התוצרים והתוצאות שכל אחד מהם מצליח לאפשר לעצמו יחד עם צוות מקצועי יוצא דופן.

רון פרייזלר: הוזכרו פה מורים, אבל יש במערכת החינוך הפנימייתי ההתיישבותי מספר אנשי צוות שפחות מוזכרים בתוך מערכת החינוך, אותם אנשי צוות הדרכה, צוותי חינוך פנימייתיים, עובדים סוציאליים שהם פחות קשורים למערכת החינוך וחשוב וראוי להזכיר אותם כרגע.

רון פרייזלר: אני רוצה מילה אחת, ושוב, אני מבין שלוח הזמנים קצר, להודות לך.

רון פרייזלר: הזכיר פה חבר הכנסת ברושי את זה שהוא ביקש, אני זוכר בדיון המשותף שאתה והוא יחדיו הייתם על קידום הנושא הזה של החינוך הפנימייתי ועל חוזר מנכ"ל לגבי החינוך ההתיישבותי, ואנחנו רוצים להודות לך.

רון פרייזלר: זה בהחלט אירוע חשוב ביותר.

רון פרייזלר: אנחנו מודים על הכנס הזה, על היום הזה.

יעקב מרגי: יש לנו תכונה לפעמים, לקלקל או להחליף דברים מצליחים, אבל אנחנו במקרה של החינוך ההתיישבותי והפנימייתי נשמור עליו.

רון פרייזלר: אז אני אגיד עוד מילה אחת.

רון פרייזלר: לצערנו יוצא לי לשבת בדיונים האלה, לעיתים בסוגיות מורכבות מאוד.

רון פרייזלר: אני רוצה לומר לך, א', אנחנו שמחים איך שאתה מנהל ומוביל את העניינים, עם האמפתיה והפרגון שיש לך ולוועדה למערכת הזאת.

רון פרייזלר: אני יכול לומר לך ולכם שאנחנו יכולים לתקוע כף בידי כולנו שהעשייה שלנו היא עשייה טובה, איכותית, נאמנה.

רון פרייזלר: שוב, תודה לכולכם ויום נפלא.

יעקב מרגי: איריס, בבקשה, ואנחנו נסכם את הדיון.

איריס הרינג: שלום לכולם, שמי איריס הרינג מכפר תבור, סגנית יושב ראש פורום ועדי ההורים היישוביים.

איריס הרינג: אני בוגרת בית הספר החקלאי כדורי, גאה מאוד בבית ספר שבו גדלתי וחונכתי.

איריס הרינג: התבקשתי למסור לך מרגי, דרישת שלום חמה ממוטי דותן, ראש המועצה.

יעקב מרגי: מוטי דותן זה ראש המועצה האזורית גליל תחתון, איש ההתיישבות, איש מעש שאנחנו מצטערים שהוא החליט שבקדנציה הבאה הוא לא ימשיך, אבל מקווים שממשיך דרכו ימשיך באותה רוח.

איריס הרינג: אכן כך, וגם מנהל הכפר בבית הספר כדורי, רועי בר אילן, וגלית אביגד, מנהלת בית הספר, נבצר מהם להגיע היום.

איריס הרינג: מעבר לכך שאני באמת גאה בהתנהלות של בית הספר, של כפר הנוער, בכל החיבור הזה של הערבים ויהודים, צ'רקסים, אוטיסטים, כולם באמת ביחד בבית ספר הזה חיים.

איריס הרינג: אתם מגיעים לבית הספר, מרגי, אתה היית, אתה מסתכל על הדשא, אתה מסתכל על הקפיטריה, יש מגוון שפות בתוך בית הספר.

איריס הרינג: יש הכרה מאוד מכבדת אחד את השני.

איריס הרינג: יש יום שמראים ומכירים את התרבות הצ'רקסית מכפר כמא ולומדים יחד.

איריס הרינג: אני גאה בשני הנציגים המדהימים שלנו, אביטל ודביר שהגיעו לכאן.

יעקב מרגי: שהם רק שגרירים.

איריס הרינג: הם שגרירים של 1,600 תלמידים בבית הספר כדורי.

איריס הרינג: תודה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: אני אומר את הסיכום.

יעקב מרגי: בדרך כלל אני כותב אותו תוך כדי דיון, אבל נשאבתי לתוך הסיפורים.

יעקב מרגי: קודם כול, הוועדה מודה למשרד החינוך, למינהל לחינוך התיישבותי על העשייה הרבה.

יעקב מרגי: מודה לפורום כפרי הנוער, למר אבי נאור ולגברת רוני מלכאי, לחברת הכנסת שולי מועלם-רפאלי שמובילה את היום הזה.

יעקב מרגי: אני חושב שזה יום שהכנסת מצדיעה לכפרי הנוער ולעשייה.

יעקב מרגי: שמענו כאן חלק מההצלחות של כפרי הנוער, אבל הן מעידות.

יעקב מרגי: אני יכול לומר בצורה חד משמעית שזה מעיד על סיפורי הצלחה רבים מאוד שחווים בתוך כפרי הנוער, הן אלה שחיים באזור ומצליחים בשגרת היום-יום שלהם והן אלה שבאים ועוזבים את ביתם מרחוק ומצטרפים לקהילה הזו, למשפחה הזו שנקראת כפר הנוער, ויוצאים משם עם סיפורי הצלחה לא רק לעצמם, שזה סיפור הצלחה, הם גם מחויבים לקהילה ולחברה ונושאים את הדגל ואת הלפיד להעביר את ההצלחה הזו הלאה.

יעקב מרגי: אני חושב שצריך להודות בצורה מיוחדת לכפרי הנוער שהם מבטאים הלכה למעשה את פני החברה הישראלית.

יעקב מרגי: ניתן למצוא שם את כל חלקי החברה הישראלית על כל רבדיה וגווניה, ואני לא מזכיר את כל הרב-תרבותיות של החברה הישראלית, שלא נפספס אף אחד, אבל כל אזרחי מדינת ישראל באים לידי ביטוי, ומעל כולם כפי שציינתי, הפתיחות שלהם לאוכלוסיות עם הצרכים המיוחדים שהולכת ומתרחבת, לילדים האוטיסטים.

יעקב מרגי: אני חושב שזה דבר מעורר השראה, ועוד יותר מעורר הרשאה כפי שאמרתי, שאותם בוגרים לוקחים את זה, שמענו פה סיפורים, לא די, עשיתי לביתי וזהו, אלא אני מעביר הלאה את ההצלחה שאני חוויתי, להעביר אותה הלאה לבאים אחריי.

יעקב מרגי: זה מעיד על סיפור ההצלחה של כפרי הנוער, שלא עוד איזו מסגרת חינוכית שסיימנו ושמנו אותה מאחור ושכחנו אותה.

יעקב מרגי: תודה רבה לכם, יום מהנה, ותמשיכו בכל הפעילות.