ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות, כנסת 20, פרוטוקול מספר 286, 2018-02-22 14:30

אברהם נגוסה: מודל לחיקוי.

<מרדכי קאפח: בדיוק.

<מרדכי קאפח: צחי סעדה הוא המנכ"ל של האולפנה.

<מרדכי קאפח: דוד ונצובר מנהל התיכון הוא אחראי על כל נושא הלימודים.

<מרדכי קאפח: גילה מרציאנו רכזת עולות בכל התחום של הלימודים וכולי.

<מרדכי קאפח: הודיה כנפו מנהלת הפנימיה ועידית עובדת סוציאלית.

<ידידיה וולף: חשוב לדעת אחרי שנתנו את הכל, אחד הדברים החשובים ואני מעלה את זה בהתחלה לפני שנלך ונשמע על האולפנה, עם העולות מאתיופיה נעשית עבודה מצוינת ואנחנו יודעים גם, חבר הכנסת נגוסה, שהרבה בזכותך לעלות מאתיופיה יש ברוך השם היום שעות הוראה, יש באמת דברים טובים.

<ידידיה וולף: יש לנו קושי אחד עם העלייה וגם השתתפתי איתך בדיון בכנסת על בני מנשה.

<ידידיה וולף: יש פה 30 בנות מנשה.

<ידידיה וולף: מבחינת משרד החינוך, אני אומר לצערי הרב למרות שאני מייצג אותו כאן, השעות שניתנות לעולים מבני מנשה הם כמו לעולים מארצות הברית וזה דבר שלא יעלה על הדעת.

אברהם נגוסה: אנחנו קיבלנו החלטה בוועדה.

<ידידיה וולף: חבר הכנסת נגוסה אני יודע, בשביל זה אני מעלה את זה פה.

<צחי סעדה: זה מצחיק לקרוא לעליה מהודו עליה מארצות הרווחה.

<ידידיה וולף: כרגע נכון לשנת הלימודים תשע"ח זה המצב שצריך להשוות את התנאים שיקבלו שעות כמו עולים מאתיופיה כי הם זקוקים לזה ופה עושים עבודת קודש אבל אין להם את התנאים לכך מבחינת שעות.

אברהם נגוסה: אני אעדכן.

<ידידיה וולף: דבר שני, עידית העובדת הסוציאלית פה שעושה עבודה נפלאה עם הבנות העלתה לי בעיה שלפי תקנה כל מה שאז סוכם בוועדה שהן מקבלות עם לימודים גבוהים, עידית אולי את תעלי את הבעיה עם הנושא של הלימודים הגבוהים של הבנות, ברשותך תעלי את זה בקצרה.

<עידית: יש לנו הוראת שעה מס' 347 שמשווה את תנאי הסיוע לסטודנטים, זו הוראת שעה שמסתיימה בסוף השנה הזאת.

אברהם נגוסה: בעניין הזה, אנחנו בתחילת הקדנציה קיימנו דיון בוועדת העלייה והקליטה והתפוצות כדי להשוות את התנאים של העולים שהגיעו מהודו, בני מנשה, ומתימן, להשוות את כל תנאי הקליטה לאלה של יוצאי אתיופיה.

אברהם נגוסה: עולי אתיופיה זה 15 שנים זכאות, עולים מארצות אחרות זה 10 שנים.

אברהם נגוסה: אז אנחנו השווינו את זה ל-15 שנים.

אברהם נגוסה: מה זאת אומרת השוואת התנאים?

אברהם נגוסה: כל התנאים כולל בלימודים.

אברהם נגוסה: אם זה השכלה גבוהה, אם זה יסודי, תיכון, גן ילדים, בכל התחומים כולל משכנתא למשפחות, כולל תעסוקה.

אברהם נגוסה: בזמנו שר הקליטה היה זאב אלקין והוא קיבל ואישר את ההחלטה שלנו וגם שרת הקליטה הנוכחית הייתה גם חברה בוועדה באותו זמן וגם אחר כך היא קיבלה באמת את ההחלטה הזאת.

אברהם נגוסה: לכן אני לא מבין למה צריך כל שנה לחדש.

<עידית: זה מה שאנחנו שואלים.

<עידית: הוראת השעה הזאת היא רק על השכלה גבוהה.

אברהם נגוסה: גם השכלה גבוהה.

אברהם נגוסה: אני אסביר את הדברים.

אברהם נגוסה: תראו, מטרת הביקור שלנו שאנחנו בוועדת העלייה והקליטה יוצאים לשטח גם ברשויות המקומיות, במרכזי קליטה, במוסדות שקשורים לקליטת עליה, כדי להבין באמת מהשטח אם יש סתירה או אי הבנה בנהלים שאנחנו העברנו בכנסת והאם משרדי הממשלה מיישמים את ההחלטות האלה או לא.

אברהם נגוסה: לכן חשוב לי מאוד לשמוע.

אברהם נגוסה: אל תפחדו, אני לא אלך ואומר שבאולפנת מירון אמרו לי ככה וככה".

<קריאה: זה מוקלט.

<מרדכי קאפח: אפשר גם להגיד את זה.

אברהם נגוסה: בסדר, זה מוקלט אבל גם לא רק אתם אומרים.

אברהם נגוסה: יש גם ברשויות המקומיות - - -

<צחי סעדה: השטח זועק.

<צחי סעדה: השטח מדבר.

אברהם נגוסה: כן.

אברהם נגוסה: אבל בעניין העלייה מהודו של בני מנשה, מאז החלטת הממשלה, בעניין זה שלא מיישמים כמיטב זכרוני רק היום אנחנו שומעים את הבעייתיות פעם ראשונה.

<מרדכי קאפח: חבר הכנסת נגוסה אני מציע שני דברים.

<מרדכי קאפח: א.

<מרדכי קאפח: עידית תשאיר לך את החומר פה - - -

<רויטל לוי רונן: מה שחשוב להגיד חבר הכנסת, כאן נמצאות בנות שיהיו בעזרת השם המהנדסות והרופאות והמדעניות של דור המחר.

<רויטל לוי רונן: גם יוצאות אתיופיה וגם בנות המנשה, אתם תפגשו חלק מהן עוד מעט, אם רק יהיו להן את התנאים הנכונים ומן הסתם גם לאחים הקטנים שלהן מכיתה א' ועד יב', ובוודאי בהשכלה הגבוהה, אנחנו נראה פה דור חדש.

<רויטל לוי רונן: וזה בכל המדינה.

<מרדכי קאפח: כדי להביא אותם להישגים צריך גם לקבל את החומרים, שעות וכולי כי אנחנו מרגישים את ההבדלים.

<ידידיה וולף: רק אני רוצה לסיכום, אנחנו העברנו למנהלת הוועדה הגברת דנה גורדון את כל החומר, היא תטפל בזה ואנחנו נהיה איתה בקשר.

<צחי סעדה: אני רק שמח על דבר אחד, שאם זו החלטה שכבר התקבלה מזמן אז אנחנו גם נקבל את זה רטרו.

<קריאה: היא בתוקף עד סוף שנה זו.

<ידידיה וולף: בנות שתלכנה להשכלה גבוהה בשנה הבאה לא יהיה להן את זה.

<ידידיה וולף: הן גומרות יב', לא יהיה להן.

<אורלי אליהו: בשנה הבאה שירות לאומי, יש לנו שנה שהייה.

<אורלי אליהו: אבל בטח יש בוגרים במקומות אחרים.

אברהם נגוסה: פה יש לכם לעוד שנה.

אברהם נגוסה: עד סוף 2018.

<ידידיה וולף: כן אבל חבר הכנסת נגוסה, הבנות שמסיימות פה יב' כמו בציונות הדתית, כולן תלכנה בע"ה לשירות לאומי וזה חלק מהשילוב שלהן בחברה הישראלית ואזהן תלכנה ללימודים ואז כבר לא תהיה להן את הזכות הזאת אם לא תהיה הארכת התקנה הזו.

<ידידיה וולף: זו נקודה אחת שנבקש מהוועדה לפתור.

<ידידיה וולף: הנקודה השנייה זה השעות כי בפועל זה לא נעשה בבתי הספר התיכוניים ועדיין מקבלים שעות עולים כמו עולה מארצות הברית.

<ידידיה וולף: למרות שהייתי בוועדה ואני יודע מה היה שם.

<ידידיה וולף: זה נושא שאני מבקש, דנה אני אכתוב לך את זה.

<ידידיה וולף: יש עוד נושא חוקי אחד שהשבוע גיליתי.

<ידידיה וולף: באמת אולפנת מירון עושה עבודה יוצאת מן הכלל לשלב את הבנות בשירות לאומי מתאים כולל מעטפת.

<ידידיה וולף: רצו לשלב את הבנות בכוונה בבית החולים לניאדו בנתניה כדי שתמשכנה אחר כך ללימודי אחיות.

<ידידיה וולף: מה קרה השנה?

<ידידיה וולף: הודיעו להן שהתקנים התבטלו.

<ידידיה וולף: למה?

<ידידיה וולף: דיברתי עם מר שר-שלום ג'רבי מנכ"ל הרשות והוא אומר לי "כן, כי פתאום משרד המשפטים אומר שעל התקנים האלה של קליטת עליה הקול קורא לא נכון וצריך שינוי חקיקה" אז הוא אומר לי שהוא עושה מאמצים עוד במושב החורף לשנות את זה.

<ידידיה וולף: אבל גם פה נכתוב לך כי זה גם עניין של הקליטה שתעזור לשנות כדי שתוכלנה לעשות את השירות הלאומי.

<ידידיה וולף: גם בזה נפנה אליך ממש בתחילת השבוע הבא, אני אפנה גם למר שר שלום ג'רבי כדי שנקדם כדי שתוכלנה לעשות את השירות הלאומי שאנחנו מייעדים להם עם המעטפת הנכונה.

<ידידיה וולף: אלה שלושת הדברים שקשורים לעבודת הכנסת, שממש יש לי הערכה גדולה שאתה בא לראות בשטח כי לא תמיד מה שמחליטים בוועדה לצערנו הרב זה גם מה שמחלחל ומתבצע בשטח.

<ידידיה וולף: עכשיו אני רוצה לתת קצת לאולפנה להרחיב.

<מרדכי קאפח: אני רק אומר מספר מילים על האולפנה.

<מרדכי קאפח: הדבר שהכי הכי חשוב לי להגיד, יש לנו אמונה וגם מציאות, זאת החלטה שלנו, כל מי שאתה רואה כאן, אנחנו הורים באולפנה.

<מרדכי קאפח: למירב יש בת שלישית באולפנה, לאורלי יש בת באולפנה, אילנית היא אמא לעתיד, היא אמא היום אבל היא תהיה אמא לעתיד באולפנה.

<מרדכי קאפח: יש לה כבר בת - - -.

<מרדכי קאפח: לצחי יש בת באולפנה, לי יש בת שסיימה לפני שלוש שנים באולפנה, לדוד יש בת שלמדה באולפנה.

<מרדכי קאפח: גילה אמא לשלוש בנות באולפנה.

<ידידיה וולף: גילה אמא ל-12 ילדים.

<ידידיה וולף: יש לה 11 בנות ובן 1.

<קריאה: הבת ה-11 שלומדת באולפנה.

<מרדכי קאפח: מה שרציתי לומר לך שמה שטוב לכולם, טוב לילדים שלנו.

<מרדכי קאפח: המקום הזה קולט את כולם.

<מרדכי קאפח: אנחנו פועלים במקום הזה עם זווית ראייה של הורים.

<מרדכי קאפח: אנחנו הורים פה.

<מרדכי קאפח: אתה יכול לתאר לעצמך שאם בצוות ההנהלה הם הורים, ובאות בנות מבתים כאלה ובתים כאלה ועולות חדשות וותיקות, וגם בתוך הישראלים יש כל מיני בתים.

<מרדכי קאפח: גם מבחינה דתית, גם מבחינה סוציו אקונומית וכולי.

<מרדכי קאפח: המקום הזה, 450 תלמידות מכל מגוון האוכלוסייה הישראלית ויש מכנה משותף בין כולן, שהמטרה מצופה מכולן שווה בשווה.

<מרדכי קאפח: אנחנו מאמינים בכולן.

<מרדכי קאפח: כשאני הגעתי לתפקיד הניהול פה שהציעו לי את המקום, זה היה אמנם כבר מזמן, לפני 32 שנה, אני מאוד התלבטתי.

<מרדכי קאפח: למה התלבטתי?

<מרדכי קאפח: אמרתי "מה פתאום פנימייה.

<מרדכי קאפח: אני רוצה בית ספר בבוקר, ונגמר בצהריים".

<מרדכי קאפח: לא הבנתי.

<מרדכי קאפח: אחרי שדיברו איתי ולחצו עלי אמרתי "אני אעשה ניסיון לשנה".

<מרדכי קאפח: עשיתי ניסיון, ואני רוצה לומר לך חבר הכנסת נגוסה, אין תחליף לזה.

<מרדכי קאפח: אני היום מבין שפנימייה היא כלי חינוכי אדיר שאין לו תחליף.

<מרדכי קאפח: הזמן שהפנימייה נותנת, יש לנו פה צוות של מדריכות, בכל כיתה מחנכת ומדריכה.

<מרדכי קאפח: הזמן הוא גם - - - לימודית, לומדים ביחד למבחנים, עבודות, שיעורי בית.

<מרדכי קאפח: הזמן גם הוא מתנה.

<מרדכי קאפח: זה נותן להן זמן להתקדם.

<מרדכי קאפח: אני מאמין שבת שמאמינה בעצמה ובת שמנצלת את הזמן מגיעה להישגים.

<מרדכי קאפח: אנחנו רואים פה בנות שהגיעו מכלום לתוצאות בגרות גבוהות ביותר ואחר כך תראה בחוברת - - -

<ידידיה וולף: יש מעטפת הוליסטית מלאה.

<ידידיה וולף: את אחוזי הבגרות של העולות פה, הרב קאפח, אולי תציינו את אחוזי הבגרות.

<אורלי אליהו: דוד אחראי על תחום הבגרויות.

<מרדכי קאפח: אני אתן לדוד אחר כך שיתייחס לתחום הזה, על התוצאות והכל.

<מרדכי קאפח: אני רוצה לומר לך שיש נקודה חשובה מאוד שאנחנו חושבים שהיא מאוד מסייעת לנו ואני מאחל שיתוף פעולה כזה לכל בית ספר.

<מרדכי קאפח: יש לנו שיתוף פעולה מלא עם מינהל החינוך ההתיישבותי.

<מרדכי קאפח: הנציג בקטע של העולים, הנציג הכי קרוב אלינו והכי מקושר אלינו, והכי דוחף.

<מרדכי קאפח: הרב ידידיה וולף שהוא באמת דוחף את הדברים האלה ואנחנו מרגישים היום שהוא חלק מהצוות.

<מרדכי קאפח: אני אומר את זה באמונה שלמה מכל הלב בשם כל אנשי הצוות שיושבים פה.

<מרדכי קאפח: הוא חלק מהצוות פה ושיתוף הפעולה הזה מניב פירות.

<מרדכי קאפח: ואני יכול להגיד מניב פרי הילולים, ממש.

<מרדכי קאפח: פירות גם בתחום החינוכי וגם בתחום הלימודי.

<מרדכי קאפח: האולפנה פה היא אבן שואבת לבנות מכל אזור הצפון, מרחב גדול, וגם מכל הארץ.

<מרדכי קאפח: אני אספר לך שלפני שנתיים, יש לנו גם בנות מבאר שבע.

<מרדכי קאפח: שבע בנות היו לנו שם, שאלתי אותה אם היא יודעת למה היא נקראת באר שבע ואמרתי "אתן שבע בנות מבאר שבע".

<מרדכי קאפח: דיברנו איתן שם, באנו אני והמורה לדבר איתן בקיץ בחופש הגדול, הן היו בין ח' ל-ט', היו פה כבר שנתיים.

<מרדכי קאפח: אמרתי להן "בנות, אולי תהיו במקום שקרוב אליכן" אני מדבר על עולות מאתיופיה.

<מרדכי קאפח: "מה פתאום, אנחנו לא מוותרות".

<מרדכי קאפח: "בבקשה, תראו, אולי באמת, אנחנו לא רוצים להכריח אתכן.

<מרדכי קאפח: בואו נסדר לכן, נמליץ, אתן ילדות טובות נמליץ עליכן לכל בית ספר שתרצו".

<מרדכי קאפח: הן לא היו מוכנות לשמוע.

<מרדכי קאפח: "אנחנו נלמד רק באולפנת מירון ולא חשוב המרחק" זו הייתה התשובה שלהן.

<מרדכי קאפח: אני מאוד התרגשתי מהתשובה שלהן כי הן באמת הרגישו שהן נמצאות פה כמו בית.

<מרדכי קאפח: אגב אני רוצה לספר לך משהו.

<מרדכי קאפח: הבוקר הייתה פה תלמידה ישראלית, ותיקה בארץ, שבאה להיבחן.

<מרדכי קאפח: שאלו אותה "למה את רוצה לבוא לפה" אמרה "לא יודעת, הייתי פה יום אחד, אני מכירה פה מישהי, ראיתי את השמחה", אמא שלה ישבה לידה והיועצת, אמרה "ראיתי פה את השמחה והחלטתי שאני רוצה לבוא למקום כזה שמח" אמרתי לה "אבל מה משך אותך לפה" היא אומרת "אמרתי לך, השמחה.

<מרדכי קאפח: ראיתי פה את השמחה וזה המקום שחיפשתי".

<מרדכי קאפח: יש במקום הזה המון שמחה.

<מרדכי קאפח: דיברת קודם, נשארים צעירים, השמחה משאירה אותנו ברוך השם.

<מרדכי קאפח: כששמחים לפחות בתחושה שלנו זה משאיר אותנו כמה שנים אחורה.

<מרדכי קאפח: אז השמחה הזאת, זה הדבק שמחבר בין כל סוגי הבנות פה.

<מרדכי קאפח: אני רוצה להגיד לך שאחד השיאים פה השנה לפחות, היה בקבלת פנים שערכנו לפני חודשיים וחצי אולי למשפחות של בנות מנשה שהגיעו לארץ.

<מרדכי קאפח: יש פה תמונה משדה התעופה שהם הגיעו לארץ, בני מנשה, היה פשוט מרגש שם.

<מרדכי קאפח: הבנות קיבלו אותם בשירה אדירה של "עם ישראל חי".

<ידידיה וולף: גם ישראליות.

<ידידיה וולף: נסעו לשדה התעופה ישראליות ועולות.

<מרדכי קאפח: בנות מנשה עולות ואתיופיה וישראליות ותיקות בארץ באו לקבל אותם עם הצוות וזה היה פשוט מרגש.

<מרדכי קאפח: כל הטרמינל רעד מהשירה שלהן של "עוד אבינו חי".

<מרדכי קאפח: אנשים ניגשו אלינו ושאלו "מאיפה הבנות האלה".

<מרדכי קאפח: כל כך התרגשו.

<מרדכי קאפח: נקודה אחרונה, אנחנו עכשיו נפגשים אחרי הכתרה שהייתה להן אתמול, זו הצגה גדולה שהבנות עושות בחודש אדר, שבעצם - - - בשבוע הזה בוחרים תלמידה שהיא כאילו במקומי, היא מנהלת האולפנה, אז אני עכשיו וירטואלי.

<ידידיה וולף: זה כמו יום התלמיד שהתלמידים מחליפים את המורים.

<מרדכי קאפח: אתמול עשינו בבית התרבות בכרמיאל, הייתה הצגה של משהו כמו שעתיים, מדהימה.

<מרדכי קאפח: על הבמה היו בנות המנשה, עולות מאתיופיה, ותיקות בארץ, כולן היו על הבמה.

<אורלי אליהו: אנחנו שכבת תגלית.

<אורלי אליהו: יש פה מכל הגלויות אצלנו בשכבה.

<מרדכי קאפח: כן.

<מרדכי קאפח: זה היה מרגש.

<מרדכי קאפח: כולן על הבמה, אצלנו זה רק לנשים, אבל זה היה פשוט מרגש.

<מרדכי קאפח: קיבלתי תגובות מהורים, מצוות, מתלמידות, מרגשות.

<מרדכי קאפח: זה היה אתמול בערב, זה דבר שאנחנו עוד בהיי אחרי ההתרגשות הגדולה שהייתה פה אתמול בערב.

<אורלי אליהו: ההצגה זה לא היה מלאכותי.

<אורלי אליהו: זה לא "עכשיו נעמיד אתכן" אלא יש שם מהלך של ארבע או שש שנים שאצל כולן ביחד כבר נוצר איזה חיבור, כולם מרגישים ביחד משפחה ואז מעלים.

<מרדכי קאפח: וחשוב לדעת מה היה נושא ההצגה.

<מרדכי קאפח: נושא ההצגה היה היחס למיוחד ולשונה בחברה.

<מרדכי קאפח: זה היה מרגש מרגש, אמהות כתבו לי הודעות בטלפון, המשכתי עם דמעות עד הבית מצד אחד שמחתי על הרמה של החיבור שהבנות הציגו וגם התרגשתי מאיך שהבנות הציגו ואיך שהן התחברו לנושא וראיתי שכל תפקיד, הבת הציגה את התפקיד בדיוק כמו שהוא.

<מרדכי קאפח: אני חייב להתייחס למשהו שאמרת כשנכנסת.

<מרדכי קאפח: אני רגיל שאורחים מתייחסים לזה.

<מרדכי קאפח: אמרת "וואו, איזה ירוק, איזה יפה הגינון" על הגינון הזה עובדים פה כבר שנים רבות מסיבה אחת.

<מרדכי קאפח: לא צריך להגיד לך כמה זה עולה, זה הרבה כסף.

<מרדכי קאפח: זה פלח סעיף תקציבי חשוב, זה כבר שנים, זה לכבד את התלמידות שהן ירגישו בבית, שייכנסו, יראו מכה של ירוק, שיראו שמכבדים אותן.

<מרדכי קאפח: הרבה פינות ישיבה יש פה, יש פה איזה פארק, הבנות קוראות לזה "הגן הקסום".

<מרדכי קאפח: זה נותן תחושה של חום, שאוהבים אותן, שאכפת מהן, הבנות מרגישות בבית, הבנות אומרות את זה.

<מרדכי קאפח: ממש תחושה משפחתית, תחושה של בית.

<מרדכי קאפח: אני רוצה לסיים במשהו שמאוד ריגש אותי, לפני כמה שנים זה היה שלמחרת מסיבת הסיום של יב' ראיתי פה שתי בנות יושבות על הספסל, כשהן יכלו כבר לנסוע הביתה.

<מרדכי קאפח: שתי בנות עולות מאתיופיה.

<מרדכי קאפח: אני יוצא אני אומר להן "בנות מסיבת הסיום הייתה אתמול" והן כבר היו עם מזוודות "למה אתן לא הולכות?".

<מרדכי קאפח: אני מאוד התרגשתי, "הרב" הן אמרו לי "זה הבית שלנו" והתחילו לבכות "אנחנו לא יכולות לעזוב".

<מרדכי קאפח: קראתי להן למשרד ואז אמרו לי את הדברים הבאים, זה חרוט בזכרוני וכל פעם שאני מספר את זה אני מתרגש.

<מרדכי קאפח: אמרו לי "הרב, פה היה לנו בית חם, בית אמיתי, ראינו שאתם אוהבים אותנו.

<מרדכי קאפח: אנחנו יוצאים החוצה עכשיו לעולם הגדול ואנחנו יודעים שלא כל החברה הישראלית היא כזאת.

<מרדכי קאפח: אנחנו לא יכולות.

<מרדכי קאפח: " ניסיתי להרגיע אותן, הבאתי את אם הבית, דיברנו איתן, הן פשוט עמדו, התקדמו, התקדמו, הגיעו לשער, אחר כך הקפצתי אותן לתחנה, הן לא הפסיקו לבכות.

<מרדכי קאפח: אמרו "הרב, תבטיח לנו שבכל בעיה שניתקל אתם תהיו כתובת" אמרתי להן "תמיד נהיה הכתובת".

<מרדכי קאפח: אני יכול להגיד לך שלפני חודשיים המזכירה אומרת לי "יש מישהי שמחפשת אותך", באמצע היום.

<מרדכי קאפח: אמרתי לה "אין בעיה אבל תגידי לה שתתקשר אחרי ארבע" אז המזכירה יודעת את הקוד איך מדברים איתי והיא אמרה לי "הרב, זו בוגרת".

<מרדכי קאפח: אמרתי "אוקיי".

<אורלי אליהו: בוגרת הוא שוכח את כל העולם.

<אורלי אליהו: לא מעניין אותו הלו"ז.

<מרדכי קאפח: אמרתי טוב.

<מרדכי קאפח: לקחתי אותה, לא ידעתי מי היא, היא מציגה את השם שלה, היא סיימה פה לפני 18, 19 שנה.

<מרדכי קאפח: אמרתי לה "מה קרה, הכל בסדר", אני התרגשתי ממה שהיא אמרה לי בטלפון.

<מרדכי קאפח: אמרתי לה "אפשר לשים אותך על רמקול" היינו רק המזכירה ואני.

<מרדכי קאפח: היא אומרת "הרב, היום אני מרגישה שלא הודיתי לאולפנה כמו שצריך.

<מרדכי קאפח: תדע לך" היא גרה בנתיבות, היא אומרת "היום בעלי הוא ראש כולל.

<מרדכי קאפח: אני עובדת סוציאלית.

<מרדכי קאפח: לא האמנתי שאני אגיע לזה והיום הרגשתי צורך שאני לא יכולה, אמרתי לבעלי 'אני חייבת להתקשר להגיד תודה'" והיא סיימה לפני כמעט 19 שנה.

<מרדכי קאפח: "רציתי רק להגיד תודה".

<מרדכי קאפח: אמרתי לה "בשביל זה התקשרת".

<מרדכי קאפח: היא אומרת "כן.

<מרדכי קאפח: תמיד הרגשתי שלא הודיתי כמו שצריך לאולפנה ורציתי רק שתדע איפה אני נמצאת".

<מרדכי קאפח: המזכירה הקשיבה, היא התרגשה מאוד ואני גם התרגשתי.

<מרדכי קאפח: אני חושב שזה הערך המוסף של כל מה שאנחנו עושים פה ואמרתי לך את הדברים ממש על קצה המזלג.

<מרדכי קאפח: אני בטוח שתחוש יותר טוב, כשתראה את זה הלכה למעשה, עוד מעט תראה קבוצת בנות.

<ידידיה וולף: רק תדבר על הבגרות בקצרה, ואני רוצה משהו על השילוב בקצרה ואז נכניס את הבנות כי זה הכי חשוב.

<דוד ונצובר: רק תרשו לי משפט אחד על החדר הזה שהוא לעילוי נשמת אביה אטיאס שנספתה עם כל משפחתה בתאונת דרכים שהייתה לפני - - -

<ידידיה וולף: האסון שהיה עם כל המשפחה.

<מרדכי קאפח: משפחה שלמה שנהרגה, הורים ושישה ילדים.

<דוד ונצובר: היא הייתה תלמידת כיתה יא' שלנו.

<ידידיה וולף: תדבר בקצרה על הבגרויות.

<דוד ונצובר: אנחנו כבר לפחות 32 שנים קולטים עליה באופן קבוע.

<דוד ונצובר: כל שנה היינו מקבלים כיתה או שתיים, לפעמים שלוש.

<דוד ונצובר: לפני מספר שנים בעקבות הירידה במספר העולים מאתיופיה הייתה הפסקה של כמה שנים לכן פה בתוצאות של הבגרויות שמופיעות פה בעמוד 9, מארבע השנים האחרונות אין לנו פה תלמידות עולות.

<דוד ונצובר: זה בדיוק ארבע שנים שלא היו תלמידות עולות, אפשר לראות איך צמחנו מ-72% ל-87%.

<דוד ונצובר: למטה אנחנו רואים את התוצאות של בחינות הבגרות שעשו ב-י' ו-יא' אלה שהן היום ב-יב'.

<דוד ונצובר: זאת אומרת ה-36 בנות שהיום נמצאות, עולות מאתיופיה ומהודו ובת אחת מארצות הברית, זה הממוצעים שלהן, זה אחוזי הבגרות שלהן עד היום.

<דוד ונצובר: אני מאמין שזה יימשך כמו שעד היום ואז באמת 95%, 97% - - -

<ידידיה וולף: הלוואי שכל הישראלים במדינת ישראל יגיעו לאחוזים האלה.

<דוד ונצובר: בעזרת השם בשנה הבאה בביקורכם נוכל להציג את התוצאות הסופיות.

<ידידיה וולף: מי פה ידבר על השילוב החברתי בצה"ל.

<קריאה: הבנות.

<מרדכי קאפח: מילה אחת, חשוב לי שתדע, כל מה שדיברתי קודם על בית ומשפחה, שיש פה מנהג שנים רבות כבר, 25 שנה לפחות, שבנות שמתחתנות נוהגות לבוא אלינו עם החתן, להראות לנו אותו, מדברים איתו, נפגשים איתן.

<קריאה: הרב מחתן אותם.

<קריאה: מתאמים את החתונה לפי הלוח של הרב קאפח, מתי הוא זמין.

אברהם נגוסה: אמרת לי שאתה מירושלים.

<מרדכי קאפח: במקור.

אברהם נגוסה: אתה קשור לרב קאפח ולרבנית?

אברהם נגוסה: קרובים רחוקים.

אברהם נגוסה: בני דודים שלי - - - היינו באים לשמחות שלהם הם באו לשמחות שלנו.

אברהם נגוסה: איך אתה מכיר?

אברהם נגוסה: הייתי עובד סוציאלי בעירית ירושלים והייתי אחראי באזור נחלאות, נחלת אחים.

<מרדכי קאפח: הם קיבלו פרס ישראל.

אברהם נגוסה: כן.

אברהם נגוסה: איתה עבדתי צמוד.

אברהם נגוסה: כמה היא עזרה - - - (תלמידות האולפנה נכנסות לדיון)

<ידידיה וולף: בנות חביבות ויקרות, אני רוצה להציג בפניכם, נמצא פה חבר הכנסת ד"ר אברהם נגוסה, יו"ר ועדת העלייה של הכנסת.

<ידידיה וולף: תפקיד מכובד מאוד, שאנחנו גם במשרד החינוך וגם באולפנת מירון מאוד גאים שהוא נענה לבקשתנו לבוא לבקר פה.

<ידידיה וולף: נמצאים איתו כאן מנהלת הוועדה ועוד יועצים ועוד עוזרים ועוד מנהלת חשובה בסוכנות.

<ידידיה וולף: אנחנו מספרים לו הרבה דברים אבל הוא רוצה לראות שאנחנו באמת מספרים סיפורים אמתיים ולא מספרים סיפורים.

<ידידיה וולף: אני קודם כל מציע שכל אחת תציג את עצמה מאיפה היא בארץ וכמה שנים היא בארץ ומאיזו כיתה.

<מרדכי קאפח: אמרתי לך שאביבה בוגרת שלנו והיא מורה פה.

<קריאה: קוראים לי - - - אני גרה בחיפה, ואני - - - אני שש וחצי שנים בארץ.

<קריאה: קוראים לי - - - ואני גרה בקריות.

<קריאה: אני שבע וחצי שנים בארץ.

<קריאה: קוראים לי - - - אני גרה בצפת, אני שמונה חודשים בארץ.

<סקדה: קוראים לי סקדה.

<סקדה: אני גרה בצפת, אני שמונה חודשים בארץ.

<עידית: הם פגשו את חבר הכנסת נגוסה באתיופיה.

<עידית: נכון?

אברהם נגוסה: באדיס אבבה או בגונדר?

<קריאה: בגונדר.

אברהם נגוסה: יפה.

<קריאה: קוראים לי - - - אני גרה במעלות, אני עכשיו כבר בארץ עוד מעט ארבע שנים.

<חנה: קוראים לי חנה אני גרה בעפולה עלית ואני מתחילה שנה חמישית.

<חנה: אני ב-יב'.

<תקוה: קוראים לי תקוה, אני גרה במגדל העמק, אני חמש שנים בארץ.

<תקוה: בכיתה יא'.

<קריאה: קוראים לי - - - ואני גרה בקריות, בכיתה י'.

<קריאה: אני שבע שנים בארץ.

<שרה: קוראים לי שרה ואני גרה בצפת.

<שרה: אני פה שש שנים ואני ביב'.

<שרה: עליתי מארצות הברית.

<מרדכי קאפח: היא מארגון נפש בנפש.

<ידידיה וולף: חבר הכנסת אתה רוצה לשאול אותן קצת?

אברהם נגוסה: קודם כל אני רוצה להגיד לכם שיש לכם מזל שאתן נמצאות במקום הזה, בטוח שאתן מסכימות איתי, זה מקום מאוד יפה.

אברהם נגוסה: אנחנו בכנסת כמובן, מופקדים על תחום העלייה הקליטה והתפוצות ואנחנו דנים הרבה בשלושה הנושאים האלה שציינתי.

אברהם נגוסה: אנחנו רוצים לשמוע על השתלבות

אברהם נגוסה: כם פה בחינוך, אנחנו בכנסת השליחים ואנחנו עושים כמה שיותר.

אברהם נגוסה: אני ראיתי את התוצאות שאתן ממש, יש פה חינוך ברמה גבוהה, ואני אשמח מאוד לשמוע מכם במה אתן משתפות אותנו ויותר לקבל שיעורי בית, מה אני צריך לעשות כדי לעזור לאולפנה, כדי שיותר בנות ייכנסו לפה ותקבלנה הזדמנויות, מאוד חשוב, לקבל הזדמנות זה המפתח.

אברהם נגוסה: לקבל הזדמנות זה גם לא מספיק, ודרושה השקעה אישית שחשובה מאוד.

<מרדכי קאפח: יש פה תלמידה ותיקה מהארץ שהיא ביקשה להצטרף לדבר על זה.

אברהם נגוסה: קודם כל באמת אם יש משהו שאתן רוצות לשתף אותנו אני אשמח מאוד לשמוע או לשאול אותנו שאלות.

אברהם נגוסה: אני ומנהלת הוועדה דנה גורדון נמצאים פה, באנו כדי לראות אתכן.

אברהם נגוסה: תודה רבה לידידיה שממש תפס אותנו ואמר "אתם חייבים" כשהיינו בסיור במקווה ישראל "אתה צריך להגיע".

<דוד ונצובר: אין הרבה אנשים עם מסירות נפש בנושא העלייה כמו ידידיה.

אברהם נגוסה: יש לי הרבה ניסיון שנים רבות בחינוך ההתיישבותי.

אברהם נגוסה: עוד כשהיה יחיאל שילה, עבדנו ממש, באנו ואמרנו צריך לשלב את העולים החדשים בישיבות ובאולפנות איכותיות, יוקרתיות.

אברהם נגוסה: זה לא רק לשלוח אותם למלא את הפנימיות של עליית הנוער.

אברהם נגוסה: אנחנו רוצים שיהיו באולפנות ובישיבות, וברוך השם היום אלה שסיימו את הישיבות והאולפנות ברמה גבוהה, הם אלה שהיום נמצאים בכל המוסדות במערכת הממשלתית.

אברהם נגוסה: זה מאוד חשוב.

אברהם נגוסה: לכן אני מאוד גאה, עשינו שיתוף פעולה.

<ידידיה וולף: אני חייב לציין שהשנה הייתה לנו חוויה גדולה מאוד עם חבר הכנסת נגוסה, חשוב לי להגיד את זה לבנות, שהיינו מוזמנים לדינר במכון לב.

<ידידיה וולף: לא אני בתור תורם ולא הוא בתור תורם, אלא במלאת ח"י שנים לשילוב עולות ועולים במכון לב שזה אחד המוסדות הגבוהים בארץ וראינו שם מהנדסים ומהנדסות יוצאי העדה ובצבא קבע ודרגות גבוהות, אירוע ממש מרגש.

<מרדכי קאפח: בוגרת שלנו נבחרה, בדינרים שעושים בארצות לב במכון לב ומכון טל של הבנות, היא מייצגת אותם מטעם התלמידים.

<ידידיה וולף: תציגי את עצמך ותגידי למה רצית לבוא לפה.

<מעין קארו: אני מעין קארו, אני בת 17, לומדת באולפנת מירון.

<מעין קארו: קודם כל יצא לי השנה ממש להכיר חזק את העולות ולהבין את העוצמות המטורפות של כל אחת ואחת מהן.

<מעין קארו: באולפנה יש מקום של ביטוי עצמי, שכל אחת יכולה לבוא ולבטא את עצמה, אם זה כל אחת בנפרד או בקבוצות ובגלל זה גם כל שנה יש את חג הסיגד שהן מרימות פה מופע ענק ענק, גם באמהרית וגם בעברית, עברית לבנות האולפנה ואמהרית למשפחות שלהן.

<מרדכי קאפח: אתן לומדות את הטקסט פעמיים, פעם בעברית ופעם באמהרית.

<מרדכי קאפח: לא פשוט.

<מעין קארו: והן לא מתבלבלות, יוצא להן מופע מדהים ממש ממש יפה, ואני אישית אני חייבת לציין שכל פעם מחדש, כל שנה שהן מעלות את המופע של חג הסיגד אני ממש ממש מתרגשת.

<מעין קארו: מעבר לתוכן שהן מעבירות אתה מרגיש את העוצמות שהן מעבירות במופע שלהן.

<מעין קארו: החשיבות שלהן לעם ולארץ זה ממש אפשר להרגיש את העוצמות שלהן לעם ולארץ ואת האהבה הענקית שלהן וזה מדבק ברמה יוצאת דופן וכל העניין של השילוב ממש מרגישים אותן חלק מאתנו, הלוואי וזה רק ימשיך ויצאו מזה חברויות ענקיות ביחד.

<מעין קארו: אנחנו אוהבות אותן מאוד מאוד.

<ידידיה וולף: מי פה מ-יב'?

<ידידיה וולף: תגידו בבקשה מה התכניות שלכן לשנה הבאה ומה החלום שלכן אחרי השירות הלאומי.

<קריאה: שנה הבאה אני עושה שירות בקרית גת.

<קריאה: מה תעשי שם?

<קריאה: מדריכה לגן.

<ידידיה וולף: אחרי זה מה את חושבת לעשות?

<קריאה: אני רוצה ללמוד.

<קריאה: - - - להמשיך ללמוד.

<קריאה: בשנה הבאה אני הולכת להיות מדריכה בחינוך מיוחד בשילוב מדרשה ב- - - ולאחר השירות אני רוצה ללמוד רפואה.

אברהם נגוסה: כל הכבוד.

<קריאה: בעזרת השם בשנה הבאה אני עושה שירות במעלות בבית ספר יסודי.

<קריאה: אחרי השירות אני ארצה ללמוד הנדסה.

<רבקה: אני גם סגרתי שירות במעלות ב"והדרת" ואחר כך בעזרת השם ללמוד רפואה גם.

<שרה: אני עוד לא סגרתי אבל כרגע הכיוון שלי זה להיות בגרעין בתל אביב ולהיות בבית ספר יסודי ביום.

<שרה: אחרי אני רוצה להמשיך ללמוד, עוד לא יודעת בדיוק מה.

<גילה מרציאנו: אני רוצה להגיד הערה, זה שחלק גדול מהבנות פה סגרו שירות זה לא דבר פשוט, עוד הרבה בנות לא סגרו שירות אבל כל כך מלווים אותן פה העובדות הסוציאליות וכל מי שצריך, ברוך השם כבר רובן סגרו.

<גילה מרציאנו: זה לא מובן מאליו.

<מרדכי קאפח: זה לא פשוט לסגור שירות.

<שרה: ביקשו שאני אגיד את התחושות שלי מהאולפנה.

<שרה: האולפנה זה כמו בית וכמו שאמרו כבר, באמת מרגישים חלק.

<שרה: זה לא שיש את הבנות ויש את העולות, באמת כולן ביחד וכל אחת גם לומדת מהשנייה, זה לא רק היא שונה ממני, בסדר, אולי אני אקבל אותה.

<שרה: זה ללמוד גם ממי שהוא אחר ממך.

<מרדכי קאפח: אני חייב לציין ששרה נמצאת כאן בארץ מתוך בחירה שלה להיות כאן בארץ ישראל, למרות שההורים רוב הזמן עדיין בחוץ לארץ, היא נמצאת פה ומתמודדת בצורה מדהימה ואתמול היא קיבלה ציון לשבח על העניין הזה.

אברהם נגוסה: יפה.

<רבקה: אני רוצה להגיד שבאולפנה קיבלנו הכל, אני מאוד מפחדת לצאת מהאולפנה, אני מפחדת שיהיה לי קשה אפילו בלימודים.

<רבקה: לא רק בלימודים, גם חברה וכלכלה כי נתנו לנו הכל באולפנה ולא צריך לדאוג.

<רבקה: אז להמשיך - - -

<ידידיה וולף: מה את רוצה לבקש?

<רבקה: במיוחד בכלכלה.

אברהם נגוסה: מה שאני הבנתי שעכשיו כאן

אברהם נגוסה: באולפנה יש לך הכל ואת מקבלת הכל ולקראת הסוף את דואגת שכשאת יוצאת מכאן מצד אחד את רוצה ללמוד ומצד שני את דואגת האם יהיה לי סיוע ותמיכה כלכלית וחברתית להשיג מה שאני רוצה ללמוד.

אברהם נגוסה: האם זו השאלה?

<רבקה: כן.

אברהם נגוסה: אני אענה מה שאני שאומר לכולם.

אברהם נגוסה: קודם כל אחרי השירות הלאומי כשאת הולכת ללמוד באוניברסיטה או במכללה, ברגע שאת מסיימת את השירות הלאומי את פונה למינהל הסטודנטים במשרד הקליטה.

אברהם נגוסה: שם יש לך זכות לקבל סיוע ללימודים.

אברהם נגוסה: מה הסיוע הזה?

אברהם נגוסה: קודם כל, כל התשלום לאוניברסיטה, למכללה, ללימודים, הם משלמים.

אברהם נגוסה: את לא משלמת.

אברהם נגוסה: דבר שני, הם נותנים דמי כיס, 600 שקל.

אברהם נגוסה: זה לא הרבה, אבל זה עוזר.

אברהם נגוסה: זה מה שיש מהמדינה, מה שאת מקבלת מהמדינה, לא משנה כמה שנים את כאן, יש לך את הזכויות.

אברהם נגוסה: מה שמדינת ישראל עושה לקלוט ולתת הזדמנות של חינוך, השכלה גבוהה לעולים חדשים, בעיקר יוצאי אתיופיה, גם הילדים שנולדו כאן מקבלים חינוך והשכלה גבוהה שמינהל הסטודנטים מסייע להם, וגם לכם מבני מנשה.

אברהם נגוסה: אני אומר מה שיש לפי הנוהל.

אברהם נגוסה: נכון לעכשיו אולי נשווה בעתיד, כי קיימנו גם דיון, לעולים אחרים שבאו ממדינות אחרות זה 10 שנים.

אברהם נגוסה: אבל בגלל שקיבלנו החלטה להשוות, עולים מבני מנשה יהיו כמו יוצאי אתיופיה, הם יכולים לקבל סיוע גם ל-15 שנים.

אברהם נגוסה: לכן אני רוצה להרגיע אותך שלא תדאגי, אני חושב שמדינת ישראל נמצאת בשביל כל העולים החדשים שמגיעים לכאן.

<ידידיה וולף: יש עוד בנות שרוצות לשאול?

<קריאה: אם אפשר באמהרית.

אברהם נגוסה: בבקשה.

אברהם נגוסה: היינו עכשיו במרכז קליטה צה"ל 9 וגם בכנען עם העולים החדשים, אנחנו מגיעים לכאן מצפת.

אברהם נגוסה: היינו גם בחניתה בחיפה.

אברהם נגוסה: מהבוקר אנחנו עובדים.

אברהם נגוסה: תשאלו אותנו מה שאתן רוצות.

<קריאה: למדתי בבני עקיבא בגונדר.

<קריאה: בבית התקווה.

אברהם נגוסה: (מדבר באמהרית)

<קריאה: (מדברת באמהרית)

אברהם נגוסה: היא אומרת שאין לה שאלות, היא מאוד שמחה שהיא כאן.

<ידידיה וולף: אני רוצה לשאול שאלה.

<ידידיה וולף: יש היום הרבה שתוקפים ואומרים למה אתם שולחים תלמידות ותלמידים לפנימיות.

<ידידיה וולף: שיישארו בבית.

<ידידיה וולף: למה אתן באות לאולפנה, תישארו בבית.

<ידידיה וולף: אני רוצה לשמוע יחד עם חבר הכנסת נגוסה מה דעתכן, זה נכון שהלכתן לפנימייה או היה טוב אם הייתן נשארות בתיכון בעיר.

<ידידיה וולף: אנחנו רוצים ללמוד, אנחנו רוצים לעשות לכן טוב.

<קריאה: זה טוב, אני אומרת שכולם יבואו גם לאולפנות וגם לישיבות.

<קריאה: אנחנו מקבלים חינוך טוב וגם אם היינו בתיכון, בבית מה שהולך בחוץ זה לא טוב, כי אנחנו לומדים דברים לא טובים.

<קריאה: אבל פה אנחנו יוצאים פעם בשבועיים, פעם בשבוע, רק לשבת אז אין לנו זמן לצאת ולשחק עם חברים וחברות.

<קריאה: אז רק עם המשפחה.

<קריאה: אני אומרת שכולם יבואו לאולפנות ולישיבות ללמוד.

<קריאה: אם אפשר להוסיף, אני בראייה מהצד, אבל אצלנו בשכבה משולבות גם בנות מנשה בכיתה משולבת, ואפשר לראות איך בגלל הפנימיה נוצרות חברויות.

<קריאה: גם מבחינה חברתית ולימודים זה הרבה יותר פותח אותן והרבה יותר כיף ביחד מאשר בית ספר רגיל שאחרי הלימודים עפים הביתה.

<קריאה: הרבה יותר מרגישים את החיבור וכל אחת פותחת את עצמה.

<עידית: אולי נשמע את תקוה שהייתה בכיתה.

<תקוה: כשאני בפנימייה אז טוב לי כי אני מסתדרת יותר עם הבנות ואני מבינה את התרבות הישראלית יותר.

<תקוה: אם הייתי בבית זה משהו אחר כי גם אם אני אלמד בבית הספר, אני אהיה הרבה יותר בבית ואני לא יוצאת הרבה כי קשה לי לתקשר עם אנשים בחוץ.

<תקוה: אני לא יכולה פשוט ללכת ולדבר איתם כי אני מתביישת וחסרה לי השפה.

<תקוה: אבל פה הבנות מדברות איתנו והמורות ונעים לי לדבר כי הן מבינות שחסר לנו העברית אבל הן מתנהגות כרגיל וזה ממש מחזק את הכוח שלנו לא להתבייש.

<תקוה: זה נותן לנו להתחזק גם בחברה עם הכל וזה ממש נותן לנו כוח להיות בפנימייה.

אברהם נגוסה: אני רוצה להגיד לך, אלה שאומרים את זה, תשלח אותם אלי.

אברהם נגוסה: אני יודע את הדברים האלה ותמיד אמרתי והתמודדתי מול אנשים כאלה.

אברהם נגוסה: אני חושב שקודם כל, כל אחד מחליט וזכותו להחליט איפה ללמוד, אם זה מהבית ואם זה בפנימייה.

אברהם נגוסה: אבל אם אנחנו מסתכלים מה טוב, בעיקר מה שאני מכיר יותר על משפחות יוצאי אתיופיה והסביבה איפה שהם חיים, אני לא אומר שפנימייה ברמה נמוכה, אני חושב שאולפנות וישיבות זה מקום מאוד מאוד חשוב ללכת וללמוד, יש גם פנימיות כמו מקווה ישראל שביקרנו שם וראינו שהבחורים ממש הידרדרו עד נשירה וממש הביאו אותם לפנימיית מקווה ישראל והפכו אותם להישגים של 100% בבגרות.

אברהם נגוסה: לכן אין תחליף לפנימייה.

אברהם נגוסה: זה מה שאני חושב.

אברהם נגוסה: אם יש למשפחה כל האמצעים שבאמת יכולים לעמוד בזה, זו החלטה שלהם, אבל למשפחות שאני מכיר, אני חושב שבפנימייה כמו שאת אמרת, יש עולים חדשים וגם ותיקים, אתם פה כמו משפחה.

אברהם נגוסה: בשכונות חוזרים מבית הספר ונסגרים בבית כי לא מרגישים חופשי בסביבה.

אברהם נגוסה: לכן זה טוב.

אברהם נגוסה: אבל כל אחד לפי החלטתו.

אברהם נגוסה: לאלה שאומרים, אני מוכן להסביר להם.

<ידידיה וולף: אולי חבר הכנסת נגוסה תסכם את הביקור.

אברהם נגוסה: אנחנו צריכים להגיע גם לירושלים.

אברהם נגוסה: קודם כל אני מעריך את כל העבודה.

<מרדכי קאפח: אילנית רוצה להגיד משהו.

<אילנית: ראשית כל תודה שבאתם ונכחתם.

<אילנית: לא רק לראות אותך בעיתונות או בטלוויזיה.

<אילנית: אני חושבת שכשנער מתבגר שרואה דמות כזאת, לא תהיה לו נפילה.

<אילנית: ההיפך.

<אילנית: אתה בא ומעודד, הנה, אפשר הכל, אפשר להגיע רק אם אתה רוצה.

<אילנית: אני חושבת שאם אתה מגיע, את כל אחד אפשר להרים.

<אילנית: ואני הרבה פעמים פגשתי חבר'ה צעירים ילדי רחוב, קראו להם ילדי רחוב, זה היה לי קצת מוזר ולא הסתדרתי עם ההגדרה.

<אילנית: אבל כשישבתי איתם, כאלה הם מתוקים כדבש.

<אילנית: רק המפגש נתן לי לראות ולהרגיש את זה.

<אילנית: יכולתי לסכם לעצמי כפי שאמרו, ילדי רחוב.

<אילנית: באמת אין להם בית כפי שנשמע, יכולתי גם לתרגם כך לעצמי.

<אילנית: אני למזלי הטוב נולדתי בכפר, גרתי בכרמיאל וכשלמדתי באולפנה זה גם חממה.

<אילנית: זה נתן לי להמשיך את הדרך, וכשזכיתי להמשיך עם הבנות באולפנה להמשיך המתיקות שפה והכוחות שההורים נותנים, נותן לך רק לצמוח.

<אילנית: ושוב תודה.

<אילנית: אני מהשיחות ומהמפגשים שההורים באים, שבתות שבאים, טלפונים, מעצימים ברמות שאני אישית לא ציפיתי, ומהבוגרות.

<אילנית: אני מאוד לא הייתי - - - המושג "פלשמורה" היה לי מאוד קשה להתחבר אליו, בעליה שלי לא היה.

<אילנית: הכרתי מושג אחר, פלשמורה, אני חייבת להודות, וכשהגעתי שמרתי מרחק איך שאומרים, ואני חייבת לציין, הרב קאפח הכריח אותנו להגיע לפה וטוב שהרב הכריח.

<אילנית: זה היה טוב.

<אילנית: כשראיתי מקרוב את הבנות נתן לי - - -ומכל הקצוות וכל הכיוונים אני נהנית ושמחה לראות.

<אילנית: היה לנו פרויקט, כל פעם נפגשות בוגרות בבית של תלמידה, הרב נותן שיחה והשיחה שהרב נותן, הבנות מתחרות "אצלי בבית", "אצלי בבית".

<מרדכי קאפח: היא מתכוונת שבחופשות היינו הולכים, אוספים בנות שגרות באותו אזור בבית של מישהי והן היו מחליטות בבית של מי עושים את זה, הייתי נותן להם שיעור, היא הייתה באה איתי, מביאים דברים טובים.

<מרדכי קאפח: גם בחנוכה עשינו והבאנו סופגניות.

<ידידיה וולף: יישר כח גדול.

אברהם נגוסה: אנחנו באמת היינו רוצים להמשיך ולשמוע, כיף לנו להיות פה ולשמוע, אבל הזמן שלנו מוגבל לכן אני רוצה לסכם את הדיון פה באולפנת מירון.

אברהם נגוסה: ברשות הרב קאפח והצוות פה, הצוות המחנך.

אברהם נגוסה: קודם כל, קליטת עליה היא משימה לאומית שהקב"ה נתן לנו את ארץ ישראל.

אברהם נגוסה: ארץ ישראל איפה שאנחנו יכולים לבוא מארבע כנפות הארץ ולהיות משפחה אחת.

אברהם נגוסה: אנחנו פה בגלל שיש לנו את מדינת ישראל בארץ ישראל.

אברהם נגוסה: המשימה של כולנו.

אברהם נגוסה: זה לא רק משרד הקליטה ולא רק הסוכנות, זה משימה של כולנו.

אברהם נגוסה: לכן האנשים שאתם רואים פה שמשקיעים יום ולילה כדי שאתן תיקלטו טוב פה, תשתלבו טוב, החינוך הוא המפתח.

אברהם נגוסה: החינוך הוא מפתח להתקדמות ולהשתלבות של העולים החדשים שחוזרים למדינתנו לארצנו מארבע כנפות הארץ.

אברהם נגוסה: לכן קודם כל, לא כל אחד נבחר לעשות את זה.

אברהם נגוסה: אנשים נבחרו.

אברהם נגוסה: מי בחר אותם, אני מאמין שכל אחד גורלו נבחר על ידי הקב"ה במה הוא יעסוק, מתי הוא יעסוק ואיך הוא יעשה.

אברהם נגוסה: לכן האנשים האלה עושים מצווה וחשוב מאוד בקליטת עליה.

אברהם נגוסה: יש הזדמנות שהמדינה נותנת ואנחנו כעולים חדשים, אני אומר לכם מתוך הניסיון שלי, גם אני עליתי, עליתי בגיל מבוגר.

אברהם נגוסה: אבל המדינה נתנה לי את ההזדמנות ואני השתמשתי ולא בזבזתי אותה.

אברהם נגוסה: לכן החינוך הוא זה שנתן לי את האפשרות להיות היום אחד המחוקקים של מדינת ישראל.

אברהם נגוסה: אתם יכולים להגיע גם לזה.

אברהם נגוסה: אבל אני אומר לכם, הזדמנות פלוס השקעה אישית שווה הצלחה.

אברהם נגוסה: זו הנוסחה.

<מרדכי קאפח: אני רוצה להגיד לבנות הנפלאות האלה תודה מקרב לב, שמעתי אתכן והתרגשתי כמו אורח.

<מרדכי קאפח: אפילו שאני יודע את הדברים, התרגשתי כמו אורח.

<מרדכי קאפח: הביקור שלך פה היה סוג של ערך מוסף לעשיה היום יומית שלנו רק בשביל לשבת עם כולן ולשמוע, פשוט התרגשתי והייתי יכול לבכות כמוך מעיין, אבל לגברים אסור לבכות.

אברהם נגוסה: תודה רבה לידידה שהוא דחף שיתקיים הדיון הזה פה.

אברהם נגוסה: תודה.