ועדת החוקה, חוק ומשפט, כנסת 20, פרוטוקול מספר 549, 2018-02-07 10:00

ניסן סלומינסקי: בסדר.

ניסן סלומינסקי: נשמע אם הרעיון הוא רעיון טוב או לא רעיון טוב.

ניסן סלומינסקי: יכול להיות שהוא רעיון טוב ויכול להיות שהוא רעיון לא טוב.

ניסן סלומינסקי: זה תלוי מה אנחנו רוצים.

ניסן סלומינסקי: לפעמים יש אנשים מאוד מוכשרים במשרד ואתה רוצה לקדם אותם, ואז יכול להיות שמכרז פנימי הוא רעיון טוב; יש גם שאתה רוצה לשפר, רוצה להכניס דם חדש, דם צעיר, דם מוכשר, דם שמעודכן במה שהיום ולא מה שהיה לפני 30 שנה, ומכרז פנימי קוטע את זה.

ניסן סלומינסקי: אז תלוי מה המטרה.

ניסן סלומינסקי: עדיין יכולים להיות במשרדים אנשים שרחוקים מאוד מאוד מלמלא את תפקידם, והמערכת לא יכולה או לא עושה אתם כלום; מקסימום מעלים אותם בדרגה כדי לשחרר אותם מהתפקיד, ולא מצאו את המתכון הנכון איך לעשות תחלופה מועילה.

ניסן סלומינסקי: כל אלה הן תחושות.

ניסן סלומינסקי: לתחושות האלה אין לי עדויות, וגם לא ניסיתי להביא עדויות, למרות שבפעם הקודמת הבאנו והיו כאלה שהיו מוכנים.

ניסן סלומינסקי: אני מסתמך על כתבות בעיתונים ואולי חלק מהבדיקות.

ניסן סלומינסקי: אבל אמרנו שנביא אתכם לפה, נשמע אתכם.

ניסן סלומינסקי: אני יודע שהיו החלטות ממשלה, נדמה לי גם ב-2011, שהתחילו להתממש ואמורות לטפל במשכי הזמן, וזה דבר לטובה.

ניסן סלומינסקי: אבל עדיין, הסך הכול הכולל לא פשוט.

ניסן סלומינסקי: אני לא רוצה לדבר על מכרזים תפורים למקורבים, שגם זו טענה שעולה הרבה.

ניסן סלומינסקי: אני שם את זה על השולחן ונותן לכם את ההזדמנות.

ניסן סלומינסקי: כרגע אני מדבר כללית, יכול להיות שנגיע גם לדברים יותר ספציפיים.

ניסן סלומינסקי: אודי, אתה האיש?

<אהוד פראוור: אני כבר תשעה חודשים בסיבוב הזה בנציבות ואני מעורב בחלק מהדברים.

ניסן סלומינסקי: ותיק ומבורך.

<אהוד פראוור: הוועדה ציינה שוותק זה טוב; אני אומר כמה דברים שהם ביסוד השיטה.

<אהוד פראוור: אין ארגון שמנהל כוח אדם שלא מנסה למצות מעובדיו לפני שהוא יוצא החוצה.

<אהוד פראוור: קשה מאוד לנהל כוח אדם וקשה מאוד להבטיח שלאנשים כדאי להיכנס אם אתה אומר שאין להם התקדמות.

<אהוד פראוור: שוב צריך להגיד שאנחנו קולטים אלפי אנשים במכרזים חיצוניים.

<אהוד פראוור: אלפי אנשים.

<אהוד פראוור: נדמה לי שהאיזון בתוך המערכת בין מכרז פנימי לבין חיצוני הוא סביר.

ניסן סלומינסקי: אתה יודע להגיד באחוזים?

<אהוד פראוור: יש כ-2,000 שנקלטו במכרז פנימי וכ-4,000 בחיצוני.

ניסן סלומינסקי: 4,000 בחיצוני או שנקלטו 1,500 מתוך 4,000?

ניסן סלומינסקי: נדמה לי שמתוך ה-4,000 נקלטו 1,500.

<גבריאלה אשכנזי: אני מנהלת אגף בחינות ומכרזים.

<גבריאלה אשכנזי: יש כ-7,000 מכרזים בשנה; מתוכם נקלטו כ-1,500 איש במכרז פנימי; כ-2,000 במכרז בין-משרדי בעקבות שינוי שעשינו בזמן האחרון, של ביטול המכרז הפנימי ועלייה עם המכרז הבין-משרדי למשרות בכירות ומשרות ביניים.

<גבריאלה אשכנזי: שם אנחנו רואים עלייה גדולה מאוד של מועמדים מקרב עובדי המדינה, וזה מוביליות וזה בריא - דיברנו על זה עם חבר הכנסת פולקמן בוועדה שלו.

<גבריאלה אשכנזי: היתר, כ-3,000 מכרזים פומביים – זה מכרז ולא משרה - הם חיצוניים.

ניסן סלומינסקי: זאת אומרת 50% חיצוני ו-50% פנימי.

<גבריאלה אשכנזי: כן.

רועי פולקמן: בין-משרדי זה חצי פנימי.

ניסן סלומינסקי: אני לא בא לבקר כרגע, אני רוצה לדעת עובדות.

ניסן סלומינסקי: אחר כך ננסה לעשות חשיבה אם זה נכון וטוב שכך יהיה.

ניסן סלומינסקי: יכול להיות שזה נכון וטוב, כי אני חושב שאודי חושב שכך טוב.

רועי פולקמן: אחד הדברים שדובר עליהם בשנה האחרונה הוא לצמצם למינימום את הפנימי ולעבור לבין-משרדי.

רועי פולקמן: לבין-משרדי יש ערך מאוד גדול כי מצד אחד הוא מאפשר אופק שירות בשירות המדינה, ומצד שני הוא לא מייצר את הקיבעון שקיים קצת בשירות המדינה הישראלי, שאם הגעת לעבוד במשרד הבריאות כל הקריירה שלך תהיה במשרד הבריאות.

רועי פולקמן: יש מדינות בעולם – נגיד סינגפור - שמחייבים עובדים בדרג הבכיר לעשות תפקידי רוחב, כמו בצבא.

ניסן סלומינסקי: בצבא ובמשטרה.

רועי פולקמן: נכון.

רועי פולקמן: ואז אומרים לך: היית במשרד הכלכלה - תעבור לבריאות; מבריאות תעבור לחינוך.

רועי פולקמן: היום אם התחלת את הקריירה במשרד החינוך, תגמור את הקריירה במשרד החינוך.

ניסן סלומינסקי: אגיד לך את ההבדל המהותי, והוא הבעיה המרכזית שיש לי בנושא, שבצבא או במשטרה נכון שאחרי תקופה מסוימת שאדם מכהן בתפקיד הוא עובר לתפקיד אחר, כי זה חשוב מאוד, אבל מי שלא מתאים - יוצא החוצה.

ניסן סלומינסקי: אז באמת נשארים עם הטובים, ואותם מניידים.

ניסן סלומינסקי: פה אין כזה דבר; אם יש מישהו לא טוב, המערכת לא מרוצה והוא לא עושה – הדבר היחיד שאפשר לעשות זה להעלות אותו בתפקיד, שלא יפריע, או להעביר למשרד אחר וככה לא מתרעננים.

ניסן סלומינסקי: בצבא או במשטרה הם מתרעננים כל הזמן, מכניסים כוחות.

ניסן סלומינסקי: למה?

ניסן סלומינסקי: כי הם יכולים להוציא בשלב מסוים את אלה שלא מיצו את עצמם.

ניסן סלומינסקי: לא כל אדם צריך להתאים דווקא לתפקיד הזה; יכול להיות שהוא מוכשר, אבל בתחומים אחרים.

<אהוד פראוור: אני מאוד מסכים עם מה שאתה אומר, ואני רוצה לומר שיש לדבר הזה חריג אחד, והוא קריטי לענייננו, וזה שהסגל הבכיר כולו קצוב למי שנכנס מתאריך מסוים.

<אהוד פראוור: 50% מהצוות הבכיר כבר חתום על הסכם של קציבה, שאומר שאחרי שש שנים הוא צריך לעבור תפקיד.

<אהוד פראוור: צריך לעזור לו, צריך להציע תפקיד אחד, שניים או שלושה.

<אהוד פראוור: ההשערה היא שחלק גדול נמצא להם תפקיד, אבל בנינו גם הסדר תגמול לאלה שבסופו של דבר – כנראה בגלל שהם עושים לעצמם בשירות המדינה - לא יימצא להם תפקיד.

<אהוד פראוור: כשמתחילים בסגל הבכיר המנהל את המדינה, זה שינוי שמתחיל לראות אותו.

<אהוד פראוור: תודעת הקציבה כבר נכנסה.

<אהוד פראוור: זה עוד לא בא כי אנשים צריכים להיות שש שנים בתפקיד ועוד לא הגענו, כי הזמן עוד לא עבר, אבל זה מתחיל לקרות.

ניסן סלומינסקי: סליחה, אודי.

ניסן סלומינסקי: אני רוצה לברך את אורט תורה רמות כיתה י"ב ואת המחנכים שלהם.

ניסן סלומינסקי: ברוכים הבאים.

ניסן סלומינסקי: הגעתם למקורה של הדמוקרטיה הישראלית.

ניסן סלומינסקי: כפי שאתם יודעים, הדמוקרטיה בישראל מורכבת משלוש רגליים: רשות מחוקקת, שאתם נמצאים בה, שהיא ראשית צמיחת גאולתנו; הרשות השופטת שנמצאת בבניין די קרוב לפה – בית-המשפט העליון; ויש את הרשות המבצעת, שזה משרדי הממשלה למיניהם.

ניסן סלומינסקי: והנה פה נמצא מי שמטפל בנושא של כוח האדם במשרדי הממשלה.

ניסן סלומינסקי: ברוכים הבאים, כולל המחנכים.

<אהוד פראוור: בואו נחליט על מה אנחנו מדברים, כי יש לנו שלוש סוגיות: סוגיית מבנה המכרזים, סוגיית המכרזים התפורים וסוגיית לוח הזמנים.

ניסן סלומינסקי: תתחיל לדבר מהתפורים, לוח זמנים ואם יישאר זמן – נחזור גם לזה.

<אהוד פראוור: קודם כול נאמר שהצעד הכי חשוב שמכרזים יהיו יותר מאווררים זה מעבר לבין-משרדי, זה באופן הכי פשוט.

<אהוד פראוור: זה יצא מאזור מוגדר ומצומצם למרחב הרחב.

<אהוד פראוור: הדבר השני הוא שהרחבנו מאוד את האוכלוסיות שמחייבות בחינה.

<אהוד פראוור: אני יודע להגיד עד הסוף מי ייבחר, אני יודע להגיד מי לא ייבחר.

<אהוד פראוור: המשמעות היא שגם כשיש שמונה מועמדים או עשרה מועמדים ואומרים לי: אל תעשה בחינות, בוא נראיין אותם - אני עומד על נושא הבחינות.

<אהוד פראוור: בחינות הן הקו הכי חזק של הנציבות לומר מי בוודאות לא.

<אהוד פראוור: אני חושב שזה אחד הדברים הכי חשובים שיצרנו, זה התחזק מאוד.

ניסן סלומינסקי: אתם עושים את זה פנימי או חיצוני?

<אהוד פראוור: עושה את זה מכון מחקר, מבין-משרדי – שזה התפקידים הקריטיים שלנו - - -

ניסן סלומינסקי: פעם עשיתם את זה בתוככם, עכשיו יצאתם החוצה.

<אהוד פראוור: היום עברנו למכוני מיון.

<אהוד פראוור: מה שיודעים לעשות עבור כל המשק, כדאי שיעשו גם לנו.

<אהוד פראוור: זה קו שמתחילים להרגיש אותו, לפי כמות הפניות שאני מתחיל לקבל על אלה שלא עברו בחינה, ומעולם לא ויתרתי.

<אהוד פראוור: אני חושב שזה קו שאסור לנציבות לוותר עליו, זה כלי המיון המרכזי.

ניסן סלומינסקי: כולם עוברים את המערכת הזו?

<אהוד פראוור: דרגות מאוד מאוד נמוכות – לא; אבל מהדרגה הנמוכה ביותר – כן.

<אהוד פראוור: היום גם לחלק מהתפקידים יש מאגר, שהכניסה אליו היא דרך הבחינות האלה.

<אהוד פראוור: אני חושב שהבחינות עושות עבודה שלא היתה בידינו קודם.

ניסן סלומינסקי: תרשה לי, אני מקווה שזה לא יפסיק את קו המחשבה בכל פעם שאשאל - - -

<אורלי לוטן: לעניין הנתונים, הערה לגבי מה ששאלת: 73% מהמכרזים הם ללא מיון.

<אורלי לוטן: אז יכול להיות שזה לפנימיים ויכול להיות שזה לתפקידים נמוכים, אבל זה לפי הנתונים שקיבלנו מכם.

<אורלי לוטן: 73% מהמכרזים שהיו בין אוקטובר 2016 לדצמבר 2017 היו מכרזים ללא מיון - מה שהתחילו והסתיימו בתקופה הזאת.

<אורלי לוטן: זה רק כדי לשים את המספרים בקונטקסט.

<גבריאלה אשכנזי: אני יכולה להסביר.

<גבריאלה אשכנזי: רופאים, כל המקצועות הפרא רפואיים – זה נושא של איגודים מקצועיים שאין להם מיונים.

<גבריאלה אשכנזי: היום אנחנו עושים מיונים גם לאחיות - - -

ניסן סלומינסקי: מה פירוש?

ניסן סלומינסקי: כמו שהיו אומרים פעם בשיריון: אתה נע אתו עד שתגיע לדרגה של מפקד החיל.

ניסן סלומינסקי: בצה"ל זה כבר לא קיים.

<גבריאלה אשכנזי: רוב מערכת הבריאות פטורה ממיונים.

<גבריאלה אשכנזי: זה נושא שאנחנו דנים בו שוב עכשיו כי אנחנו חושבים שיש מקום - - -

רועי פולקמן: בואו נגיד מה זה מיונים.

רועי פולקמן: מיונים, הכוונה היא למערך בחינות גנרי, כלומר בסוף עושים ריאיון.

רועי פולקמן: ברור שריאיון, אפרופו - - -

ניסן סלומינסקי: כמו שכל אחד מאתנו עשה אצל מכונים חיצוניים, לבדוק אם האיש מתאים לתפקיד או לא.

רועי פולקמן: ברור, רק הכוונה היא שיש כלי שנקרא ועדת איתור/ריאיון, וריאיון זה בדיוק המקום שבו יגידו לך שזה דבר לא אובייקטיבי, זה דבר מאוד מוטה וברור שקשה למדוד.

רועי פולקמן: לכאורה המבחנים הם מדד, כי מקבלים ציון.

ניסן סלומינסקי: פה מדובר גם על שליחה למכונים.

<אהוד פראוור: תן לי לעשות סדר, אני חושב שזה יעזור.

ניסן סלומינסקי: רק שניה.

ניסן סלומינסקי: הממ"מ של הכנסת, שאנחנו מכבדים אותם מאוד והם עושים עבודה טובה – אם כי בדוח עליהם הם היו הרבה יותר מדי בסדר, אפילו - ציינו מספר.

<אהוד פראוור: אתייחס לזה, כי זה חשוב.

ניסן סלומינסקי: אתן לך, רק רציתי לשאול שאלה והיא לא יכלה להתאפק ונכנסה.

ניסן סלומינסקי: אז א.

ניסן סלומינסקי: היא אמרה נתון, שתיתן לנו תשובה לגביו, של 73% שלא עוברים בחינות; ב.

ניסן סלומינסקי: תן לי גם תשובה על הנושא של המינויים הזמניים.

ניסן סלומינסקי: פעם היה מקובל בבית המשפט העליון, בתקופתו של נשיא מסוים - שאני מאוד מעריך ומכבד, הוא גאון – שמכניסים מישהו זמני, ואחרי שנה–שנתיים הוא כבר לא היה צריך לעבור ועדה למינוי שופטים כי אמרו שהוא כבר נמצא שם.

ניסן סלומינסקי: זו היתה דרך לעקוף את הוועדות.

ניסן סלומינסקי: היום ביטלו את המינויים הזמניים בבית המשפט העליון.

ניסן סלומינסקי: אני מבין שבמערכת שלכם יש הרבה מאוד מינויים זמניים, שמעניקים יתרון גדול מאוד לזמניים ויכול להיות שזו גם דרך לעקוף את כל הדברים האלו.

ניסן סלומינסקי: אז יש לך כאן שתי שאלות.

<אהוד פראוור: הכניסה לשירות המדינה היא דרך מבחנים.

<אהוד פראוור: זאת אומרת, לתפקיד הכי זוטר אתה לא יכול להיכנס בלי מערך מיון.

<אהוד פראוור: צריך להתחיל מזה.

<אהוד פראוור: אחר כך, נכון שבמכרזים הפנימיים אין תהליך של בחינות, גם יש בדרך כלל שלושה או חמישה מועמדים.

<אהוד פראוור: יותר מזה, המשרד מכיר אותם.

<אהוד פראוור: כאשר אנחנו עוברים לבין-משרדי, הבין-משרדי יושב היום על מנהל תחום בכיר, זה נקרא אגף א', ונרד במהלך השנתיים הקרובות – שאלה של התארגנות - גם למנהל תחום.

<אהוד פראוור: כלומר, לתפקידים היותר ניהולייים יש תהליך מפורט ומדוקדק של בחינות.

<אהוד פראוור: אגב, כשהעברנו את זה מפנימי לבין-משרדי, העברנו את כל הקבוצה הזו לקבוצה נבחנת, ואלה התפקידים הקריטיים.

<אהוד פראוור: בוודאי כשאתה עוסק במכרז חיצוני יש בחינות, וצריך להגיד שהבכירים כולם זה בין-משרדי, ולכן כל מי שניגש לתפקיד בכיר היום, שהוא על–פי מכרז – אני לא עוסק במינויים מסוגים אחרים – עובר בחינות.

<אהוד פראוור: בשנים האחרונות, מאז כניסתו של משה לתפקיד, כמות הנבחנים – מה הנתונים שאמרת?

<אורלי לוטן: 73% עדיין לא - - -

<אהוד פראוור: תקשיבי, זו כותרת אבל זה לא מהות, ולי רגישות לכותרות ולמהויות.

<אהוד פראוור: כל הכניסה לשירות המדינה – כל הכניסה לשירות המדינה היא בהליך מבחני.

<אהוד פראוור: כולה.

<אהוד פראוור: כל המינויים – ממנהל בתחום בכיר ומעלה – הם בהליך מבחני.

<אהוד פראוור: המכרז הפנימי איננו זקוק, לטעמי, למבחנים.

<אהוד פראוור: זה מכרז שנעשה מבין שלושה או חמישה אנשים במשרד - זו מהותו - שמכירים אותם.

ניסן סלומינסקי: דרך אגב, בדקת שם שזה לא דברים מכורים?

ניסן סלומינסקי: נניח, המנכ"ל, שבדרך כלל הוא זה שמטפל בזה או שהוא זרועו הארוכה של השר, יש לו אינטרס באיש הזה.

ניסן סלומינסקי: למה?

ניסן סלומינסקי: חס ושלום, לא בגלל שהוא איש מפלגה, אבל יש לו עניין, ואותו אדם, למרבה הפלא, נבחר בסוף.

<אהוד פראוור: מאוד יכול להיות.

ניסן סלומינסקי: למרות שיכול להיות שהוא הכי לא מוכשר.

<אהוד פראוור: יכול להיות שיש ביחידה חמישה עובדים ומנהל היחידה חושב שאחד מהם הוא מצוין, וכך מתרשמים חברי הוועדה, ועל אף או בזכות זה שהוא חושב שהוא מצוין בהופעתו, הוא נבחר.

<אהוד פראוור: המכרז הפנימי הוא כלי לבחון את שיקול הדעת של המנהל: באיזו מידה יש פה סטייה; באיזו מידה זה לא סביר; באיזו מידה זה לא נכון.

<אהוד פראוור: אבל בוודאי שמכרז פנימי נותן משקל לעמדתו של המנהל הישיר.

<אהוד פראוור: אגב, זה בכל ארגון בעולם.

<אהוד פראוור: זה אדם שמתקדם אצלך, בקבוצה האינטימית שלך.

<אהוד פראוור: המהלכים האלה מפוקחים, רואים אותם מבחוץ, מסתכלים עליהם.

<אהוד פראוור: יש הרבה מאוד השגות, ואנחנו בודקים אותן ומוצאים לא פעם שההשגות גם צודקות.

<אהוד פראוור: אבל בסך הכול, בנקודות הקריטיות של שירות המדינה - כניסה ומתפקידי ניהול - אנחנו בוחנים.

<אהוד פראוור: הדבר השני הוא שהתחלנו להחתים את חברי ועדת הבוחנים על טופס ניגוד עניינים.

ניסן סלומינסקי: אני מחייך.

ניסן סלומינסקי: הרבה שנים לקח לכם עד שסוף כל סוף - - -?

<אהוד פראוור: זה כבר למדתי כמנהל בית-ספר, שאתה לא שואל תלמיד שהתקדם בסוף כמה שנים זה לקח לו.

<אהוד פראוור: זה ישנו.

<אהוד פראוור: אני יושב היום בוועדות בוחנים, וזה עניין אצל חברי הוועדה, הם לא חותמים על זה בקלות.

<אהוד פראוור: המשפט שיש לו הכי הרבה השפעה: לא אמרו לי, אני לא פועל מטעם מישהו.

<אהוד פראוור: אני אומר לך שזה משפיע.

<אהוד פראוור: אני לא יודע לרדת לחקרי לב עד הסוף, אבל זה עושה עבודה.

ניסן סלומינסקי: ודאי שזה משפיע, חתימה כזאת משפיעה.

ניסן סלומינסקי: אבל אתה מבין בעצמך שעצם זה שצריך לחתום, זה אומר שהתחושה היתה - - -

<אהוד פראוור: הרי אנחנו במערכת שמחולקת - - -

אורי מקלב: לפני המשפיע, זה ודאי מונע.

ניסן סלומינסקי: אדם שחותם – זה משפיע.

ניסן סלומינסקי: אני אומר שעצם זה שצריך היה לעשות את התהליך אומר לך מה היתה התחושה, אפילו בתוך המערכת עצמה, לגבי ההתנהלות בנושא המכרזים, המקורבים וכל הדברים.

אורי מקלב: בסופו של דבר אתה שואל: אם לא זה, אז מה כן.

<אהוד פראוור: ברור.

אורי מקלב: זו דרך שמסיטה משהו בעניין, מכניסה לתוך מסגרת.

ניסן סלומינסקי: אני מברך על החתימה הזו.

<אהוד פראוור: אני יודע שאתה מברך.

<אהוד פראוור: צריך לומר בנושא מבחנים בכניסה ולקראת בחירות: העניין הזה, שחברי הוועדה מבינים את אחריותם; העובדה שכשאני מקבל טענות אני מעביר מכרזים אלי או שולח מפקחים, כמו שאני עושה כשיש צורך; העובדה שבכל המכרזים לבכירים אני קובע את ההרכב באופן מוחלט; העובדה יצאנו מהפנימי, שתמיד יש פה השפעת יתר להכרות האינטימית, לבין-מכרזי; העובדה שאנחנו מנהלים היום בקרות ממוחשבות לראות שלא השתמשו יותר מדי בנציגי ציבור, שאנחנו קוראים פרוטוקולים באופן מדגמי ורואים דברים – נדמה לי שכל הדברים האלה קורים.

<אהוד פראוור: אגיד מה עוד עשיתי: קבענו שאפשר יהיה להביא, כיושבי-ראש ועדות מטעם הנציב, גם אנשים שהיו בשירות המדינה ושמם ויושרם הולך לפניהם.

<אהוד פראוור: קבענו את זה השבוע.

<אהוד פראוור: אני חושב שזה ייתן לנו מרחב אנשים בלתי תלוי, אבל מבינים איך עושים הדברים.

<אהוד פראוור: זה יקרה החל מהשבועות הקרובים.

<אהוד פראוור: אני חושב שהמאגר הבלתי תלוי הזה, שיכול להיות יושב-ראש שהוא מינוי נציב, נראה לי שיפור די חשוב.

ניסן סלומינסקי: אנשים מתוגמלים על זה שהם משתתפים בוועדות?

<אהוד פראוור: כן, ודאי.

<אהוד פראוור: הצרה הכי גדולה שלנו היתה אורך המכרזים.

<אהוד פראוור: זה לא נבע מרצון רע, זה נבע מזה שלא מבינים מה יקרה בשוק.

<אהוד פראוור: היתה אמונה שאם נעבור מאמירה של תשלח לי מכתב לכך שנגיד להירשם דרך מערכת מקוונת, יהיו אוכלוסיות שלא יצטרפו.

<אהוד פראוור: מסתבר שזה לא קרה, אבל מה שקרה זה שאנחנו עובדים בכמויות שלא דומות בשום דבר למה שהיה.

<אהוד פראוור: ירדנו משיא האסון, שהתחיל ב-2016 – היינו שם ב-156 יום למכרז.

<אהוד פראוור: צריך גם להגיד שזה השפיע על הרבה לחץ למינויים פוליטיים, כי אם אין תהליך – שיהיה מינוי מהיר.

<אהוד פראוור: היה ברור, לי לפחות, שיש קשר הדוק בין אי-מתן שירות לבין ניסיון לעקוף את השירות.

<אהוד פראוור: זה כל כך פשוט וברור.

<אהוד פראוור: היום אנחנו עומדים במכרז פומבי על 78 יום.

<אהוד פראוור: נראה לי שזה סביר.

<אהוד פראוור: חברים שלי, נציבים בעולם, מדווחים על 60 יום.

<אהוד פראוור: כל אחד לא מדבר על סטיות התקן שלו, אבל אלה הממוצעים.

<אהוד פראוור: לפי ההסכם עם האוצר נרד, כנראה, לפחות מ-60 יום כי אנחנו מאחדים שלבי בחינה.

<אהוד פראוור: נראה לי שהחלק הזה מתפתח.

<אהוד פראוור: מה שמעכב אותנו הרבה מאוד היום זה השגות.

<אהוד פראוור: אני לוקח אותן מאוד ברצינות כי זו הזדמנות שלי להשקיף אל תוך המערכת פנימה, ולא פעם אני מפרק ועדה ומחזיר.

<אהוד פראוור: תהליך ההשגות ארוך נורא, הוא מחבל בכל השיטה.

<אהוד פראוור: בחודשים הקרובים נגייס גמלאים מנוסים מרחבי הממשלה – לאו דווקא שלנו - לעבוד כמבררים השגות.

<אהוד פראוור: זה אנשים קצת חיצוניים, אז זה עוד יותר טוב.

ניסן סלומינסקי: זה הגיע עד 6%, נדמה לי.

<אהוד פראוור: כן, אלה שאנחנו מקבלים.

<אהוד פראוור: אבל אני רוצה שהתהליך הזה יהיה יותר ברור, יותר מרתיע ובעיקר יותר מהיר כי היום, צריך להגיד ביושר, האיש שמחכה להכרעתנו אם כן או לא הוא האיש שנבחר, ולא הוא עשה משהו – אולי טוב ואולי לא – הוא התוצאה.

<אהוד פראוור: לכן זה נראה לי מהלך מרכזי, וכמה שנעשה את זה יותר מהר יותר טוב.

<אהוד פראוור: ותדעו, מספר המועמדויות עולה.

<אהוד פראוור: לפחות התהליך שחשבנו שהוא לא בשליטה נכנס לתוך תהליך שאנחנו מבינים איך הוא עובד.

<אהוד פראוור: לגבי מילוי מקום – נכון, כתבתם שאנחנו בודקים מילוי מקום לפי פרסום במכרז, כשבמכרז מועסק עובד.

<אהוד פראוור: שיעזור לי אלוהי המרכב"ה, יש לנו שם שלוש קבוצות בלתי ניתנות לפילוח, אבל אני אומר מה הן.

<אהוד פראוור: שתי קבוצות הן מוצדקות.

<אהוד פראוור: כרגע אנחנו יוצאים במכרז חצי שנה או שלושת רבעי שנה לפני שהאיש עוזב - שזה המצב התקין, זו התקינות בעצמה.

<אהוד פראוור: במשרה מועסק עובד, אבל אני יוצא במכרז כי הוא עוזב עוד מעט.

<אהוד פראוור: אחר כך יש מצבים שאנשים נמצאים בתקופת ניסיון של חצי שנה; הם אמורים לחזור והם כבר לא חוזרים.

<אהוד פראוור: אני יוצא במכרז, במשרה מועסק עובד ואחר כך באות - - -.

<אהוד פראוור: אנחנו לא יודעים לפלח את זה טוב היום.

<אהוד פראוור: עובדים על זה אצלנו, בסוף מרץ תהיינה המלצות איך לעשות – זה באמת אלוהי המרכב"ה.

<אהוד פראוור: אנחנו בודקים היום באיזו מידה תוכניות עבודה הורידו את הצורך במילוי מקום.

<אהוד פראוור: אני לא מרוצה מהמצב הזה, כי יש יותר מדי מקומות שהמשרד ידע שהאיש יפרוש ועוד אין.

<אהוד פראוור: זה הולך ומשתפר כנראה, אבל אני מפחד להגיד כי כשאתה שואל את אנשי הבקרה מה התוצאות הם אומרים: זה נראה טוב, אבל - - -.

<אהוד פראוור: אז אני לא מתחייב.

ניסן סלומינסקי: אצלנו במדינה כשיורד גשם, זה תמיד בהפתעה.

ניסן סלומינסקי: תמיד המערכות לא מוכנות, לא פתחו את המרזבים ואת תעלות הניקוז כי הגשם הגיע בהפתעה.

<אהוד פראוור: אבל הנחייה אחת נתתי בתחום של הסגל הבכיר, ממש בשבועיים האחרונים: שלא יאושר מילוי מקום עד שלא יתפרסם מכרז - מה שקורה הרבה פעמים, ויש הרבה מאוד סיבות.

<אהוד פראוור: האיש עזב, רוצים מילוי מקום, בינתיים התקופה מתארכת ובינתיים אני לא יודע מה תנאי הסף של המכרז עד הסוף כי הוא מתמנה כמילוי מקום על הקיים.

<אהוד פראוור: לכן ההנחייה שלנו היא שעד שלא יתפרסם פומבי או בין-משרדי – הכול לפי העניין - אל תבואו אלינו בבקשה למילוי מקום.

<אהוד פראוור: לאנשי הממ"מ: ההחלטה הזאת היא בת שבועיים, אז תנו לנו רגע עד שזה יקרה.

<אהוד פראוור: זה נראה לי מאוד חשוב.

<אהוד פראוור: מילוי המקום זה מאבק מתמיד, שתשובתו האמיתית היא בתוכניות עבודה מוקפדות.

<אהוד פראוור: כמו שאתה יודע, אני סמנכ"ל ממשל במשרד ראש הממשלה, אני אבא של תוכניות העבודה, ומה שאני פוגש היום הוא לא רע בתוכניות עבודה בתחום כוח האדם.

<אהוד פראוור: אני חושב שאלה עיקרי הדברים, פחות או יותר.

ניסן סלומינסקי: בלתך אין מישהו שידבר, מבחינתכם, כן?

ניסן סלומינסקי: אז אתן לראובן מפורום קוהלת את רשות הדיבור.

ניסן סלומינסקי: בכבוד.

<ראובן פרנקנבורג: קודם כול, אנחנו רוצים לברך את הנציב החדש הזמני.

ניסן סלומינסקי: ממלא מקום.

<ראובן פרנקנבורג: כולנו מסכימים אתך באשר למינויים הזמניים, אבל בכל מקרה אנחנו מברכים אותך ומאוד שמחנו לשמוע שאתה לפחות ער לרוב הבעיות שקיימות במערכת.

<ראובן פרנקנבורג: אני רוצה להעיר שני דברים.

<ראובן פרנקנבורג: קודם כול, לגבי הסטטיסטיקה: כאשר מדברים על החלוקה בין מכרזים פנימיים למכרזים חיצוניים, זה מאוד חשוב לדעת על איזו רמה אנחנו מדברים, בגלל שרוב המכרזים החיצוניים הם ברמה מאוד נמוכה.

<ראובן פרנקנבורג: גם זה מאוד חשוב, אבל אנחנו צריכים לפלח אותם בין הרמות כדי שזה ייתן לנו משמעות.

<ראובן פרנקנבורג: רק להגיד 50%–5, ולא להגיד באיזו רמה - אז לא אמרנו כלום.

ניסן סלומינסקי: ראובן, אתה עושה את זה במסגרת פורום קוהלת או שמעברך אתה מכיר?

<ראובן פרנקנבורג: אני מדבר על נושאים שאנחנו מדברים עליהם בתוך פורום קוהלת.

<ראובן פרנקנבורג: אני לא יכול להתנתק מהעבר שלי, אבל אלה נושאים שעולים בפורום קוהלת.

<ראובן פרנקנבורג: הנושא של ניוד עובדים, שאנחנו רואים אותו כדבר חיובי, יש בו שתי בעיות.

<ראובן פרנקנבורג: קודם כול, אנחנו יודעים שלא פתרו את הבעיה מה עושים עם בן אדם אחרי שבע שנים.

<ראובן פרנקנבורג: במסגרת פורום קוהלת ראיינתי שורה של יועצים משפטיים במשרדי ממשלה, ורובם מברכים.

<ראובן פרנקנבורג: גם אלה שהם הרבה שנים במערכת מברכים על קציבת השירות, אבל כולם מאוד לחוצים מה יקרה בסוף התקופה.

<ראובן פרנקנבורג: בינתיים אף אחד לא נתן להם פתרון הוגן, וזה הולך לפגוע בגיוס חדשים בגלל שבן אדם אומר לי: למה לי לעבור - - -

ניסן סלומינסקי: פתרונות יצירתיים אצל היועץ המשפטי לממשלה.

ניסן סלומינסקי: שם יש אנשים מדהימים – משנים מדהימים – ונגמר הזמן, אז יצרו מסגרות של משני-על.

<אהוד פראוור: יש אחד.

ניסן סלומינסקי: שניים: אבי ליכט וניזרי.

ניסן סלומינסקי: שניהם מדהימים, יהיה פשע אם המערכת תאבד אותם.

ניסן סלומינסקי: אבל זה נכון שיש תקרת זכוכית שצריך לפתור אותה.

<ראובן פרנקנבורג: דבר שני, אנחנו חושבים שהגיע הזמן להתחיל כבר עם הקיצוב של דרג ב'.

<ראובן פרנקנבורג: בחלק גדול ממשרד הממשלה העבודה המקצועית היא כבר לא רק ברמה של מנהל אגף או סמנכ"ל כוח אדם, אלא הדרג מתחתם הוא לפעמים הדרג המקצועי, ויש בעיה שהאנשים האלה יושבים בתפקיד כבר 20 שנה.

<ראובן פרנקנבורג: אנחנו יודעים שלפני שנים היה רעיון להחתים את דרג ב' על חוזים אישיים, להעביר אותם משהו כמו הדרג הבכיר.

<ראובן פרנקנבורג: סגני מנהלי אגפים - צריכים לקצוב גם את זמנם.

<ראובן פרנקנבורג: אתן דוגמה מהעבר שלי.

<ראובן פרנקנבורג: הייתי חשב, והחשבים עוברים מתפקיד לתפקיד; סגני החשב תקועים.

<ראובן פרנקנבורג: בהרבה משרדים סגן החשב יושב כבר יותר מ-20 והוא מנהל את המשרד, מחליפים את החשב מעל הראש שלו וסגן החשב יושב.

<ראובן פרנקנבורג: לדעתנו זה קורה גם אצל יועצים משפטיים וגם בלא מעט אגפים ביצועיים.

<ראובן פרנקנבורג: אני רוצה להסתייג מההערה שלך, היושב-ראש, לגבי מנכ"לים שבוחרים עובדים לא ראויים.

<ראובן פרנקנבורג: אתה רמזת שאולי פה ושם - - -

ניסן סלומינסקי: חס ושלום, לא יעלה על הדעת.

ניסן סלומינסקי: אמרתי רק שלפעמים יכול להיות שהקריטריונים קצת שונים, אבל בהתאם לקריטריונים האנשים ראויים.

ניסן סלומינסקי: השאלה היא אם אלה הקריטריונים של המשרד או קריטריונים שונים.

<ראובן פרנקנבורג: אני רוצה להגיד שאם זה קורה - זו לא בעיה של הנציבות, זו הבעיה של המנכ"ל.

ניסן סלומינסקי: אני מסכים.

<ראובן פרנקנבורג: בחרת מנכ"ל – אני חושב שהנציב לגמרי צודק, וזה תפקידו לבחור את העובדים הטובים.

<ראובן פרנקנבורג: חייבים לסמוך עליו.

ניסן סלומינסקי: אני מסכים.

ניסן סלומינסקי: תודה.

ניסן סלומינסקי: דורון, בבקשה.

<דורון קרני: יש לי כמה הערות מהצד שלנו, של ההסתדרות, לעניין הזה.

<דורון קרני: חלק מהדברים שנאמרו פה לגבי השינוי במכרזים היה בהסכמתנו, ואנחנו רואים בצורה חיובית את הנושא של המרכזים הבין-משרדיים.

<דורון קרני: הרעיון שלנו, כהסתדרות, זה לעודד כמה שיותר קידום פנימי ופחות קידום חיצוני.

<דורון קרני: חווינו דווקא בתפקידים היותר בכירים בהרבה מקרים – כמובן, זו לא הכללה - בלימה של עובדים מתוך המכרזים משום שהסיפור של המכרז הבין-משרדי לא היה חובה.

<דורון קרני: שלב ראשון היה מכרז פנימי ואחרי זה הסמנכ"ל או מי שעושה לא היה חייב לעשות בין-משרדי, היה הולך ישר לפומבי.

<דורון קרני: זו היתה דלת מסתובבת בשביל להכניס מקורבים של השר או לא משנה של מי.

<דורון קרני: חווינו את זה בלא מעט משרדים.

<דורון קרני: היום, לפחות בכל המכרזים האחרונים לתפקידים בכירים, נבחרו אנשים מתוך שירות המדינה - לאו דווקא מתוך אותו משרד, כי בעינינו כולם ראויים.

<דורון קרני: אנחנו רואים את זה מאוד בחיוב.

<דורון קרני: זה גם מעודד ניוד בין משרדים.

<דורון קרני: אנחנו מודעים לזה שאנשים שחוקים, וזה מאפשר להם ללכת למשרדים אחרים, לבוא בתחרות שהיא יחסית הוגנת.

<דורון קרני: להערה שנשמעה פה על-ידי פורום קוהלת - שאין לי שום ויכוח אתו, הוא לא פרטנר שלי - אנחנו מתנגדים.

<דורון קרני: יש תופעה של חוזים אישיים בכל שירות המדינה, אנחנו מתנגדים לתופעה הזו, אנחנו פועלים כל הזמן כדי למנוע אותה ולהכניס עובדים עם חוזים אישיים דווקא לחוזים קיבוציים.

<דורון קרני: וזה מקשר אותי להערה שלך, אדוני היושב-ראש, מתחילת הדיון, על כך שאנשים תקועים הרבה שנים בתפקידים ואי אפשר להזיז אותם.

<דורון קרני: אף פעם לא נאחזנו בקרנות המזבח בשום דבר, כולל לא בגמישות ניהולית.

<דורון קרני: אבל לגמישות הניהולית יש מחיר, וכשהצד השני יסכים לשלם את המחיר של הגמישות הניהולית, גם אנחנו נהיה מוכנים.

<דורון קרני: אני לא מדבר דברים סתם, הדברים האלה קיימים.

<דורון קרני: בכל ההסכמים המודרנים זה קיים.

<דורון קרני: לאחרונה בשירות המדינה עשינו שני הסכמים כאלה – גם ברמ"י וגם ביחידת יהלום של רשות המסים וכמובן, ברשויות סטטוטוריות של המדינה, אם זו הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים ואם זה חברות ממשלתיות.

<דורון קרני: הדברים האלה קיימים.

<דורון קרני: מי שמכיר את ההיסטוריה של החברות הממשלתיות יודע שחברות ותיקות, כמו בתי הזיקוק כשהיו חברה ממשלתית, התנאים שלהם היו כמו תנאי עובדי המדינה מבחינת הפיטורים.

<דורון קרני: אבל עובדה שבחברות שקמו לאחר מכן, בשנות ה-2000, הדברים השתנו.

<דורון קרני: המחיר הוא השכר - הגדלה משמעותית של השכר.

<דורון קרני: אי אפשר מצד אחד לשלם לעובד 6,000 שקל – שזה השכר החציוני - או 7,000 שקל של עובדי המדינה, ולהגיד שגם יכולים לפטר אותו.

<דורון קרני: ישלמו לו שכר ראוי – זה סיפור אחר, אנחנו בהחלט מוכנים והדברי האלה כבר הוסכמו עם המדינה.

<דורון קרני: הערה נוספת היא הסיפור של עובד שהוא הרבה שנים ומה שהוא למד פעם לא רלוונטי – אני מסכים.

<דורון קרני: העניין הוא שזה תפקיד המעסיק לדאוג לו לעדכון טכנולוגי כל הזמן.

<דורון קרני: הוא חייב לאפשר לו להשתלם.

<דורון קרני: זה קיים, אבל צריך לעודד את זה ולהגביר את זה כדי שאותו אדם שלמד בשנות ה-80' או בשנות ה-90' באוניברסיטה, לא בהכרח המידע שלו מעודכן וחייבים לאפשר לו את זה.

<דורון קרני: ככה הוא נשאר רלוונטי.

ניסן סלומינסקי: תודה.

ניסן סלומינסקי: אורי, בבקשה.

אורי מקלב: תודה רבה לך, אדוני היושב-ראש.

אורי מקלב: ראשית, אני רוצה להגיד בתחילת הדברים שנציבות שירות המדינה של 2018 היא לא הנציבות של 2008.

אורי מקלב: אני חושב שנעשו דברים מרחיקי לכת בכל הנושא של שקיפות המכרזים, התקנות וההתנהלות.

אורי מקלב: זה משהו אחר לגמרי, ולכן כותרת הדיון היא קצת יומרנית או מרחיקת לכת, כי היא קובעת כבר שמכרזים בשירות המדינה תפורים למועמדים שחפצים ביקרם.

אורי מקלב: גם אנחנו לא רוצים להתחיל משם.

אורי מקלב: יש כאן שאלה ערכית איך בוחנים דברים, איזה משקל נותנים לממונים, איך מזככים את הנושא של כניסת עובדים חדשים וזכייה במכרזים.

ניסן סלומינסקי: הכותרת היא לא מה שאתה אומר.

ניסן סלומינסקי: הכותרת היא: טענות לאי-תקינות במכרזים.

ניסן סלומינסקי: יש טענות כאלה, ואמרנו שנעלה אותן.

אורי מקלב: בטענה, ביוזמת היושב-ראש, שמכרזים לאיוש משרות בשירות המדינה תפורים למועמדים החפצים ביקרם.

ניסן סלומינסקי: אני לא יודע מאיפה זה.

ניסן סלומינסקי: הכותרת שלנו היא: טענות לאי-תקינות מכרזים בשירות המדינה.

ניסן סלומינסקי: זה בסדר, יגיע גם יום שנזמין אותם רק כדי לשבח אותם.

ניסן סלומינסקי: גם זה יגיע.

אורי מקלב: זו ההודעה שיצאה בעניין הזה.

ניסן סלומינסקי: הודעה תוך כדי הישיבה?

אורי מקלב: לא, לפני.

<קריאה: מעלים טענות.

ניסן סלומינסקי: מעלות טענות זה בסדר.

ניסן סלומינסקי: לא חשוב.

אורי מקלב: לכן אני חושב שצריך לחדד.

אורי מקלב: ככל שיש יותר מועמדים, ככה יש יותר שבאים בטענות.

אורי מקלב: כל מי שלא זוכה – ומטבע הדברים יש יותר לא מרוצים וטוענים לאי-שקיפות.

אורי מקלב: פעם שאלו אחד שהוציאו בטאון שבו היה מתקיף מישהו אחר כל שבוע: בכל שבוע בשער של הבטאון השבועי שלך יש תמונה ואתה מתקיף אנשים.

אורי מקלב: אתה צריך כל כך הרבה שונאים?

אורי מקלב: אמר: אני, יש לי שונאים?

אורי מקלב: כשאני מתקיף מישהו יש לי שונא אחד ומאה אוהבים; כשאני כותב על מישהו משהו טוב יש לי אוהב אחד ומאה שונאים.

אורי מקלב: אז מה עדיף?

אורי מקלב: כמו שמחלקים את זה, בין מכרזים חיצוניים ופנימיים, יש הבדל גדול מאוד.

אורי מקלב: מכרזים חיצוניים, לכאורה יש כלים - כמה שיותר מפרידים בין האנשים לבין הקשורים אז אולי יכולים.

אורי מקלב: ישבתי בלא מעט מכרזים עוד לפני שהגעתי לכנסת.

אורי מקלב: חלק מהמכרזים היו בגופים לקחו מומחים – גרפולוגים ועוד – וגם ליוויתי את אותם אנשים שבחרנו במכרז והם השתלבו בעבודה.

אורי מקלב: התברר שבין מה שהיה במרכז לבין מה שהיה בעבודה היו פערים גדולים מאוד.

אורי מקלב: הרבה תלוי במשקל שנותנים למנהל הישיר, וכאן באה שאלה שבאה לידי ביטוי במכרזים הפנימיים.

אורי מקלב: האם זה נכון לתת משקל למי שמכירים?

אורי מקלב: זה שאתה מכיר, זו מעלה או חיסרון?

ניסן סלומינסקי: תלוי איך אתה מכיר אותו.

אורי מקלב: בחי היומיום שואלים אותך אם אתה מכיר בעל מלאכה, אז אתה נותן את מי שאתה מכיר.

אורי מקלב: אתה אומר: הוא נגר טוב, הוא אינסטלטור טוב.

ניסן סלומינסקי: רק אם הוא לא פישל.

ניסן סלומינסקי: אם הוא פישל, לא אפיל אחרים.

אורי מקלב: אבל אם הוא לא פישל אצלך אתה ממליץ ואומר שהוא אדריכל טוב או נגר טוב.

אורי מקלב: אתה מרוצה ואתה ממליץ לאחרים.

אורי מקלב: במגזר הציבורי אי אפשר לעשות את זה, וגם אתה מכיר מישהו עושים כל פעם מכרז מחדש.

אורי מקלב: המשקל שנותנים לממונה הוא משקל שמצד אחד יש לו יתרון, כי אחרי הכול הוא מכיר ויודע את העבודה והוא גם צריך לעבוד אתו, ומצד שני נותנים לו כוח בעניין הזה.

אורי מקלב: במשטרה או בצבא כשזה קורה, כשעוצרים קידום, אנחנו הרבה פעמים מדברים על כך שיש בזה הרבה מן הכוח והרבה מן ההשפעה, שהיא לא תמיד ראויה ולא תמיד האנשים הקרובים הם האנשים הטובים.

אורי מקלב: במכרזים פנימיים המהלכים שעושים פה, זה כמה שיותר לראות.

אורי מקלב: המסקנה שצריכה להיות היא מה הכלים הנכונים כדי לבחור.

אורי מקלב: זה דבר ערכי יותר.

אורי מקלב: אחרי זה רק צריך לראות שעובדים לפי הכלים.

אורי מקלב: זה לא הוויכוח מה נעשה בתוך המכרז, השאלה היא האם הכלי שבנית הוא כלי נכון או כלי לא נכון.

אורי מקלב: אם יש עצות אחרות איך לבנות כלים, אז אדרבא.

אורי מקלב: צריך לעשות דיון מקצועי מה הכלים הנכונים כדי לעשות תהליכים נכונים לבחירה במכרז: מה המשקלות שנותנים לכל דעה, איך בודקים.

אורי מקלב: אני לא חושב שהיום הטענה היא על המכרזים, אפשר להגיד שיש כלים יותר טובים כדי לבדוק או לעשות כלים אחרים, אז צריך להעלות לדיון.

אורי מקלב: אני חושב שפתוחים לשמוע בעניין הזה.

אורי מקלב: תודה.

ניסן סלומינסקי: תודה.

ניסן סלומינסקי: אני חושב שאתה עושה הרבה התקדמות, אבל יש דבר אחד שאולי לא קשור אליכם אלא קשור להסתדרות, וזה שצריך למצוא פתרון לאותם עובדים.

ניסן סלומינסקי: למשל, בישיבה הקודמת דיברנו על מערכת החינוך.

ניסן סלומינסקי: לפעמים יכולים להיות מורים שדי, גמרנו, הם נשחקו והם לא מביאים שום תועלת.

ניסן סלומינסקי: אבל תנסה להזיז אותם – אין, יתהפך העולם.

ניסן סלומינסקי: הוא יגמור עד גיל הפנסיה ולא תזיז אותו.

ניסן סלומינסקי: צריך למצוא פתרונות.

ניסן סלומינסקי: אני לא בעד פיטורים, צריך למצוא לאנשים לעבודה, אבל צריך למצוא תחליפים.

ניסן סלומינסקי: בבקשה, ממ"מ.

ניסן סלומינסקי: מיכל, את כתבת?

<מיכל לרר: רק אגיב לדברים שאמר חבר הכנסת מקלב.

<מיכל לרר: יש משהו מאוד ספציפי שעלה בחוק ההסדרים עכשיו, וזה רעיון להתקין פיילוט בארבעה משרדים שונים שייתן יותר ביטוי למרכיב של המשרד בבחירת המועמד.

<מיכל לרר: זה בניגוד למה שקיים היום, שכדי לשמור על נושא ניגוד עניינים רוצים למנוע מהמשרד המגייס לנכוח, לפחות בשלב השני, של מרכז ההערכה.

<אהוד פראוור: הוא נמצא בשלב השני.

<מיכל לרר: אבל ההשפעה שלו היא אפסית.

<מיכל לרר: הוא משקיף.

<אורלי לוטן: מדברים על הגדלת מעורבות המשרד גם במכרזים חיצוניים.

<אהוד פראוור: יש כאן אבסורד ויש כאן בעיה שצריך לפתור.

ניסן סלומינסקי: אנחנו נאלצים לסגור את הדיון ב-11:00 כי המליאה מתחילה ויש הקפדה גדולה מאוד של היושב-ראש, אז נעצור פה.

ניסן סלומינסקי: תודה רבה, אני חושב שיש שיפור גדול מאוד ואני רוצה להודות לכם ולכל הצוות, לכל העובדים.

ניסן סלומינסקי: תמשיכו בדרך הזו.

ניסן סלומינסקי: אני רוצה להודות לממ"מ על העבודה שעשיתם, להודות לקוהלת, להסתדרות ולכל האחרים שהצטרפו, וודאי שלחברי חבר הכנסת.

ניסן סלומינסקי: אנחנו ננסה לעקוב ואני מקווה שבפעם הבאה נוכל לשבח אתכם בלי להזכיר "אבל".

ניסן סלומינסקי: תודה, הישיבה נעולה.