הוועדה המיוחדת לזכויות הילד, כנסת 20, פרוטוקול מספר 180, 2017-11-21 11:00

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: ראשית אני מוכרחה להתנצל, אבל היינו בדיון על הצהרונים.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שהכותרת כשלעצמה יכולה להסביר למה זה התעכב כל כך הרבה, אבל זה היה מאד חשוב, אז באמת התנצלותי הכנה.

יפעת שאשא ביטון: אני ברשות

יפעת שאשא ביטון: כם פותחת את דיון הוועדה במסגרת היום הבינלאומי למניעת אובדנות, בנושא אובדנות בקרב ילדים ובני נוער.

יפעת שאשא ביטון: התכנסנו כאן לפני שנה לדיון דומה והעלינו סוגיות שונות ואנחנו מתכנסים שוב גם כדי לראות במעקב האם אנחנו באמת עומדים ביעדים שאנחנו הצבנו לעצמנו ומה עוד לפנינו בדרך, כדי שאנחנו נמזער, אם לא נגמר את התופעה של אובדנות בקרב ילדים ובני נוער בצורה מקסימאלית.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו יודעים שאם פעם אנחנו היינו צריכים לשוחח בנושא הזה רק באיזה שהוא מרחב מסוים, אם זה מרחב פיזי, אם זה טיפול בהקשר של משפחה ובית וחברים, אנחנו יודעים שהמרחבים רק הולכים ומתרחבים, המרחבים שאיתם אנחנו צריכים להתמודד.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מקבלים לא מעט נתונים גם על העניין של הרשתות החברתיות שנכנסות לתוך התמונה הזו, ההתמודדות הרגשית כתוצאה מכל הקדמה שאנחנו נחשפים אליה.

יפעת שאשא ביטון: הרבה מאד תקשורת, הרבה מאד מדיות שהילדים בעצם נמצאים שם וחשופים גם לפגיעות, אבל אולי זה המקום, למרות שמתוך איזו שהיא תפיסת עולם אני לא קיימתי דיון ספציפי בנושא.

יפעת שאשא ביטון: זה המקום לדבר גם על המשחקים החדשים שהפכו את הנושא של אובדנות לאיזה שהוא משחק ברשת, והנה אנחנו פתאום מוצאים את עצמנו מתמודדים עם תופעה חדשה נוספת ואני מודה, הייתי בדילמה האם להביא את המשחק הזה הנה לשולחן הדיונים, ואז המחשבה שרגע זה לא דיון סגור והוא ייצא החוצה ויותר ילדים ייחשפו ואז אני מגדילה את הסיכון, או שאני בעצם מטפלת כרגע במניעה.

יפעת שאשא ביטון: זה החזיר אותי קצת למחשבות שהיו פעם לגבי אם מדברים על אובדנות כן או לא, ואני חושבת שאת השאלה הזו אנחנו די פתרנו בדיון בשנה שעברה והבנו שבמציאות של היום אין מנוס מלבוא ולשוחח עם ילדים גם על התופעה הזו, כדי אנחנו אולי נצליח לצמצם אותה ולמנוע היפגעות והתאבדות של ילדים ובני נוער.

יפעת שאשא ביטון: אני רק רוצה לומר רגע לפני שאנחנו פותחים את הדיון, אנחנו נפתח את זה עם עמותת בשביל לחיים.

יפעת שאשא ביטון: ילד שמתאבד או שמדבר על התאבדות הוא ילד שמאותת על מצוקה.

יפעת שאשא ביטון: ילדים גם הרבה פעמים הולכים לאקט הזה בלי שהם באמת מבינים שהוא סופי, הוא סופני.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת נדמה להם שהם פשוט יזעקו את הזעקה ואז מישהו יתקן את זה ויש איזו שהיא פנטזיה, יש איזו שהיא הרואיות סביב הנושא של אני מתאבד ואז הם יצטערו ואז הם יבכו, אבל הם שוכחים שלא תהיה דרך חזרה אחר כך.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שהמשימה שלנו כאן, גם כאנשי חינוך ואנשי רווחה וכל האנשים שנפגשים עם הילדים שלנו, זה לראות איך אנחנו עוזרים לילדים, איך אנחנו מזהים קודם כל את המצוקות שהילדים נמצאים בהן ואיך אנחנו עוזרים להם להתמודד עם המצוקה שלא בדרך שתוביל אותם בסופו של דבר למחשבה האובדנית, שאולי היא תוציא אותם מתוך המשבר הזה.

יפעת שאשא ביטון: אז אני מעבירה את רשות הדיבור לעמותה בשביל החיים.

יפעת שאשא ביטון: חשוב לציין שאת היום הזה מוביל חבר הכנסת מרגי, שגם הקים את השדולה למניעת אובדנות.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שאין אדם ראוי ממנו להוביל נושא כל כך כל כך חשוב, וכמובן שמאיתנו, ממני לפחות הוא יקבל את מלוא התמיכה והליווי בדרך.

יפעת שאשא ביטון: אז בבקשה, אבשלום אדרת, אתה מבקש לפתוח?

יפעת שאשא ביטון: רגע, סליחה.

יפעת שאשא ביטון: משום שמדובר גם בעניינים שהם רגישים, אני קובעת כי לפי סעיף 120 לתקנון, ככל שתהיה בקשה או שיעלה הצורך, יימחקו מהפרוטוקול המפורסם לעיון הציבור פרטים מזהים של דוברים או של קטינים שעליהם דובר בדיון או חלקים מסוימים מתוך הדברים שנאמרו לפרוטוקול, ככל שהדבר נדרש כדי להגן על עניינם של קטינים או ככל שהדבר נדרש לבקשת מי שהשתתף בישיבה, אם העמדת הפרוטוקול לעיון הציבור עשויה לגרום לו או לזולתו נזק.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

יהודה גליק: זה כולל גם את השידור?

יהודה גליק: אפשר למחוק גם מתוך השידור דברים?

יהודה גליק: איך זה עובד?

יהודה גליק: אני לא מבין.

יפעת שאשא ביטון: מתוך השידור אי אפשר, אבל אנחנו נצטרך - - -

<תמי ברנע: אנחנו לא מצלמים כשאנחנו יודעים מראש.

<תמי ברנע: הדיון משודר, אבל כשיש אדם מצולם ואנחנו יודעים מראש שהוא הולך לדבר על קטין או שהדברים יכולים לגרום נזק בעתיד למישהו, מראש הוא לא מזכיר את השם.

<תמי ברנע: גם בפרוטוקול השם מופיע רק בראשי תיבות והאדם לא מצולם, שומעים רק את הקול.

יפעת שאשא ביטון: אבל אם מישהו בטעות עכשיו יפלט לו, ככה בתוך להט הדברים, אז אנחנו לפחות מגבים את עצמנו.

יהודה גליק: אנשים צריכים לדעת שהדיון הוא בשידור, בכל מקרה.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה אבשלום.

<אבשלום אדרת: אנחנו חוזרים עכשיו מדיון בוועדת החינוך שדיבר בעיקר על הנושא של בני נוער ואיך למנוע אובדנות של בני נוער.

<אבשלום אדרת: אחד הדברים שעלו שם בדיון זה שבאמת הגיל של הילדים שמביעים אמירות אובדניות או מנסים בפועל להתאבד, הולך ויורד במשך השנים.

<אבשלום אדרת: זה באמת נשמע כל כך קשה לחשוב על זה, שילד בכיתה א'-ב', אומר אמירה אובדנית – אני לא רוצה לחיות.

<אבשלום אדרת: או שעולה על החלון של בית הספר, של הכיתה שלו, אומר אני עכשיו קופץ מכאן.

<אבשלום אדרת: ואני יודע שמערכת החינוך לוקחת כל אמירה כזאת וכל ניסיון כזה בצורה הכי רצינית שיכולה להיות ומטפלת בו.

<אבשלום אדרת: אחד הדברים שאני חושב שמאד חסר וצריך לשים את זה על סדר היום, זה שההורים יהיו מודעים לדברים האלה שאנחנו מדברים עליהם כאן.

<אבשלום אדרת: יש הרבה התעסקות עם ההורים סביב הנושא של האינטרנט והנושא של השיימינג.

<אבשלום אדרת: זה גם נמצא בחדשות.

<אבשלום אדרת: זה נושא לגטימיי וברור לגמרי שההורים חייבים לדעת מה קורה וביוטיוב וכן הלאה.

<אבשלום אדרת: אני חושב שהורים שמכניסים את הילד שלהם למערכת החינוך צריכים לקבל ממערכת החינוך איזו שהיא הכשרה, איזו שהיא הדרכה, איזו שהיא הסברה לגבי הנושא הזה של אובדנות.

<אבשלום אדרת: הורים לא מעלים על דעתם שיכול להיות שהילד הקטן שלהם חושב על מוות.

<אבשלום אדרת: לא מעלים על דעתם.

<אבשלום אדרת: לא מדברים על זה בבית, זה בוודאי נושא מאד מאד רחוק.

<אבשלום אדרת: העניין הוא שכשאני שמעתי פעם ראשונה את פרופסור אלן אפטר, פסיכיאטר ילדים, שהוא במפגש עם אנשי מקצוע דיבר על זה שהוא ממליץ להורים שאם הילד שלהם, אפילו ילד בכיתת בית ספר יסודי, אם הילד שלהם מגיע שבועיים שלושה ברציפות הביתה עצוב והם לא יודעים לשים את האצבע מה קרה שם, אם הייתה סיבה מיוחדת.

<אבשלום אדרת: אם הסבתא מתה, אז זה ברור שהוא עצוב, אבל אם אין איזו סיבה מיוחדת שהייתה שם, לא להסס ולשאול את הילד אם הוא חושב על מוות.

<אבשלום אדרת: כשאני שמעתי את זה אני הייתי בשוק.

<אבשלום אדרת: אני לא איש מקצוע, אבל זה היה נראה לי הזוי לגמרי.

<אבשלום אדרת: איך אתה שואל ילד על דבר כזה?

<אבשלום אדרת: שאלה כזאת בכלל?

<אבשלום אדרת: ואז באמת הסתבר ששאלה כזאת היא שאלה מצילת חיים.

<אבשלום אדרת: כמובן צריך לדעת איך לשאול את זה וכאן נכנס העניין של ההכשרה.

<אבשלום אדרת: אבל עוד לפני שההורים ישאלו את זה הם צריכים לזהות, לדעת לחשוד שאולי הילד מתהלך עם מחשבה אובדנית.

<אבשלום אדרת: וזה דבר שחייב להיות בבתי הספר.

<אבשלום אדרת: הוא חייב להיכנס לכל בתי הספר.

<אבשלום אדרת: בתי הספר הכניסו כדבר קבוע הכשרה של כל המורים.

<אבשלום אדרת: פעם בשנה המורים צריכים להיפגש לפחות לשעה, לשיחה בנושא הזה של אובדנות.

<אבשלום אדרת: בסוגריים אומר שלמיטב ידיעתי רוב בתי הספר לא עושים את זה, אבל אני חושב שצריך ללכת צעד קדימה.

<אבשלום אדרת: בתי הספר נפגשים עם ההורים, ודאי בתחילת שנה.

<אבשלום אדרת: אל תקדישו לזה שעה-שעתיים.

<אבשלום אדרת: תקדישו לזה רבע שעה, 20 דקות.

<אבשלום אדרת: דברו על זה.

<אבשלום אדרת: תעלו את זה על סדר היום.

<אבשלום אדרת: אני חושב שאם מכאן תצא קריאה לשתף את ההורים בנושא הזה, כי הם השותפים שלנו במניעת, כמו שאת אמרת, לא רק אובדנות אלא מצוקה של ילדים וטיפול במצוקה של ילדים.

<אבשלום אדרת: ואז נגדל כאן דור של ילדים שהם יותר בריאים בנפשם ויודעים להתמודד עם דברים שיהיו להם במשך החיים.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה אבשלום.

יפעת שאשא ביטון: ד"ר שירלי אברמי ממרכז המחקר והמידע של הכנסת, בבקשה.

<שירלי אברמי: תודה.

<שירלי אברמי: ד"ר שירלי אברמי, ממ"מ לשעבר, גברתי יושבת הראש, מנהלת יחידת הכנסת לפיקוח על עבודת הממשלה.

יפעת שאשא ביטון: את יודעת, כמו שקיבלתי אותך בהתחלה מבחינתי.

<קריאה: פרשה כנפיים.

<שירלי אברמי: תודה גברתי יושבת הראש.

<שירלי אברמי: אני אדבר בקצרה, כי יושבים פה הרבה מומחים והרבה אנשי מקצוע וכל מי שמעורב בנושא הזה בישראל.

<שירלי אברמי: כפי שאמרתי גם קודם בדיון של ועדת החינוך, מחקר שאני עשיתי במרכז המחקר והמידע לגבי אסטרטגיות שהוכחו כאפקטיביות בעולם, גילה שיש בעצם שתי אסטרטגיות מרכזיות והן העלאת המודעות וצמצום זמינות של אמצעים - - -.

<שירלי אברמי: אני חושבת שהיום הזה, שבו הכנסת מקיימת יום דיונים ציבוריים בנושא מניעת האובדנות בכמה וכמה ועדות שרלבנטיות לעניין, הוא בדיוק שימוש באסטרטגיה של העלאת מודעות.

<שירלי אברמי: זה בעצם מה שעושים פה, מעלים את המודעות הציבורית וזה בעל חשיבות עליונה.

<שירלי אברמי: התאבדות של בני נוער ואובדנות של בני נוער היא ייחודית וגם ידברו על זה, אני מניחה בהמשך, מומחים גדולים ממני בנושא הזה, אבל היא ייחודית בכמה היבטים שקשורים לכיוון של הדיון בוועדה הזאת במיוחד, מפני שבאמת קודם כל בני נוער וילדים רואים בשחור לבן וזו תכונה שאופיינית לאנשים שמתאבדים.

<שירלי אברמי: לא כל מי שרואה בשחור ולבן יתאבד, אבל כל מי שהתאבד ראה בשחור ולבן.

<שירלי אברמי: ילדים ובני נוער הם גם אימפולסיביים, גם זה קשור לאובדנות.

<שירלי אברמי: הם מושפעים מלחצים של החברים וגם, דבר שהוא מאד חשוב, יש להם, לחלקם לפחות, תפיסת מוות לא שלמה ואת זה את הזכרת, גברתי יושבת הראש, כשדיברת על ההרואיות כביכול של אני מתאבד לכם – כמה תצטערו עלי – כאשר הם עדיין לא מבינים שהם לא יהיו שם לראות כמה יצטערו עליהם.

<שירלי אברמי: ושוב, אני מזכירה בהקשר הזה את טל אלברייס, החוקר שאמר שהמתאבדים חשבו שהם עצמם יהיו עדים לדרמה שהתאבדותם תחולל.

<שירלי אברמי: וזה משפט מכונן בהבנה של מה זה אובדנות, בעיקר באובדנות של בני נוער.

<שירלי אברמי: ולכן מבחינת מה צריך לעשות בהינתן שאלה המאפיינים, אז כל דבר שקשור בהגברת מודעות, כל דבר שקשור בשומרי סף, בהדרכה ובהנחיה, בוודאי שהוא נכון ולדבר כפי שנאמר כאן, כפי שאומרים חברי בעמותת בשביל החיים, לדבר כדי למנוע.

<שירלי אברמי: הדיבור באמת מונע ויש מחקרים שאני לא ידעתי עליהם עד הבוקר.

<שירלי אברמי: לשמחתי היום כבר בארץ והיו מחקרים בעולם שדיבור על אובדנות מצמצם שיעורי אובדנות.

<שירלי אברמי: זה היה ידוע במחקרים של מדלן גולד, והיום זה ידוע כבר גם בארץ, שהדיבור, כמובן באופן אחראי, מצמצם שיעורי אובדנות.

<שירלי אברמי: יחד עם זה, הסיפור של אימפולסיביות של בני נוער ושל החלטות שהן לעתים גחמה, צריך לא להשכיח מאיתנו גם את האמצעי הלא פחות אפקטיבי של צמצום זמינות של אמצעים קטלניים, שהוא מאד מאד דרמטי, בוודאי בהקשר של בני נוער.

<שירלי אברמי: בעניין הזה צריך להזכיר את חוזר מנכ"ל משרד הבריאות שיצא בנושא צמצום קופסאות אקמול, בהמשך לניסוי בבריטניה באותו נושא, שצמצם שיעורי אובדנות בעשרות אחוזים.

<שירלי אברמי: אני חושבת שבעיקר הדבר המרכזי הוא באמת לדבר, לדבר ולדבר, כי הגברת המודעות, כמו שאנחנו רואים בכל שנה יש יותר אנשים ויש יותר פעילות בכל המשרדים, כפי שתפורט פה בהמשך.

<שירלי אברמי: הערה אחרונה לגבי הערתי על שומרי סף בדיון הקודם בוועדת החינוך.

<שירלי אברמי: אני חושבת שהנושא של שומרי סף הוא נושא חשוב ביותר והעובדה שאפשר ללמד ולהדריך תלמידים בתיכון או אנשים אחרים שנמצאים בחזית, כמו מדריכות בצבא וכו', הוא חשוב בצורה בלתי רגילה.

<שירלי אברמי: אבל צריך לזכור שבזה גם מטילים אחריות מאד גדולה על ילדים מאד צעירים וצריך באותה נשימה גם להגיד להם, אתם אמנם שומרי סף, אבל יכול להיות שתהיה התאבדות במשמרת שלכם חס וחלילה, ועדיין היא לא תהיה באשמתכם וזה דבר שהוא מאד חשוב.

<שירלי אברמי: אני רוצה להזכיר שכל ההתייחסות שלי לסוגיה הזאת כלל אינה עוסקת בשאלה האם שומרי סף הם אפקטיביים או לא.

<שירלי אברמי: זה דבר שאין לי מושג לגביו, אבל אני חושבת שכן חשוב לשים לב שאנחנו מטילים כאן אחריות על אנשים, שכמובן עם הדרכה, עם הנחיה ועם גיבוי, אבל שחלקם צעירים ותמיד עומדים בחזית.

<שירלי אברמי: ושוב תודה על קידום הנושא הזה שאין חשוב ממנו, ובמובן הכי מילולי של המילה – מציל נפש אחת בישראל.

<שירלי אברמי: תודה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לך שירלי, על הדברים.

יפעת שאשא ביטון: פרופסור גיל זלצמן.

<גיל זלצמן: אני יושב ראש המועצה הלאומית למניעת אובדנות מאז שנת 2013, מועצה שהוקמה באותה שנה ואני גם מנהל בית החולים גהה ופסיכיאטר ילדים ונוער.

<גיל זלצמן: אני עוסק בחקר אובדנות כבר 25 שנה, גם בטיפול.

<גיל זלצמן: אני רוצה להגיד כמה מסרים ברורים וקצרים, שאני חושב שהם מאד פרקטיים וחשובים למסקנות אולי של הוועדה הזאת.

<גיל זלצמן: קודם כל כל תכנית מניעה, גם בארץ וגם בעולם, חייבת להתבסס על Evidence.

<גיל זלצמן: אנחנו לא רוצים להשקיע מיליונים ומאמצים מאד גדולים בכיוונים שלא הוכחו כיעילים.

<גיל זלצמן: ולכן זה מאד מאד חשוב להתבסס.

<גיל זלצמן: האקדמיה לא באה פה לתת עניין נוסף, אלא היא המקום שממנו צריך לצאת, כשמתכננים תכנית.

יפעת שאשא ביטון: כלי עבודה.

<גיל זלצמן: בעבודות שנעשו בשנים האחרונות, באחת מהן אני הובלתי קבוצה אירופאית של 17 מומחים, במימון האיחוד האירופאי, שבחנה את כל השיטות, 1,700 מאמרים, את כל השיטות ואת האפקטיביות של כל השיטות במניעת אובדנות.

<גיל זלצמן: עלו ארבע שיטות שבשנת 2005 היו קצת שונות ולכן חשוב להגיד שיש מידע חדש.

<גיל זלצמן: חינוך שומרי סף הוא כנראה טוב.

<גיל זלצמן: זה טוב שמורים יידעו על אובדנות.

<גיל זלצמן: זה טוב שהורים יידעו.

<גיל זלצמן: זה טוב שעיתונאים יידעו.

<גיל זלצמן: זה טוב.

<גיל זלצמן: אבל אם רוצים למנוע התאבדות, ואני מדבר על מוות מהתאבדות, לא על ניסיונות או על פציעות עצמיות, כנראה שהאסטרטגיות הן טיפה שונות מהמידע שיש לנו היום.

<גיל זלצמן: אחד זה הגבלת אמצעים, שזה מה ששירלי הזכירה.

<גיל זלצמן: אני מציע למחוק מהפרוטוקול, דיברתם על פרוטוקול, את שם התרופה שהוזכרה.

<גיל זלצמן: זה ידוע כלא טוב לתת רעיונות איזה תרופה מתאימה, אז למחוק את זה.

<גיל זלצמן: שיטה אחרת זה טיפול מוקדם בדיכאון.

<גיל זלצמן: פה כן יש מקום לשומרי סף, הורים, מורים, רופאי ילדים.

<גיל זלצמן: צריכים לדעת שילד שסובל מדיכאון או נראה דיכאוני, צריך לקבל טיפול כמה שיותר מהר, הן תרופות והן פסיכותרפיה.

<גיל זלצמן: יש גם חשיבות גדולה מאד לרצף טיפולי.

<גיל זלצמן: זה לא הוועדה הזאת, אבל אני כן רוצה להתמקד בחלק שהוועדה הזאת קשורה אליו, והוא הפעולות שנעשות בתוך בתי ספר.

<גיל זלצמן: נראה, לפי כל העבודות שנעשו, שהשיטה הטובה ביותר למנוע התאבדות של קטינים, ולצערי יש אמנם ירידה אבל עדיין עשרות ילדים מתים כל שנה מהתאבדות.

<גיל זלצמן: השיטה הטובה ביותר היא לעבוד מול התלמידים ולא מול המורים.

<גיל זלצמן: זה נחמד לעבוד מול המורים, אבל הכי חשוב לעבוד מול התלמידים.

<גיל זלצמן: בעבודת הדוקטורט של יוכי סימן טוב, שנמצאת כאן והיא אחראית על שפ"י ועל מצבי חירום בשפ"י במשרד החינוך, הודגם שבמדינת ישראל 70 תלמידים שהתאבדו כבר, זאת אומרת זו עבודת פוסט מורטם, אחרי שהם נפטרו מהתאבדות, התגלה ש-46% מחבריהם ידעו שהם עומדים להתאבד.

<גיל זלצמן: זאת אומרת ילדים אחרים מחזיקים את המידע הזה שמישהו עומד להתאבד ולא חולקים אותו.

<גיל זלצמן: ועל ידי פעולה ממוקדת בתוך בתי הספר, אפשר לחנך תלמידים להתריע וגם לזהות סימני מצוקה אצל החברים שלהם.

<גיל זלצמן: השיטה שבה דנו גם בוועדה הקודמת וגם בוועדות הבאות היום היא שיטה שנקראת YAM.

<גיל זלצמן: היא שיטה שנוסתה על 11,000 תלמידים באירופה ונמצאה יעילה יותר מחינוך שומרי סף או משיטות אחרות.

<גיל זלצמן: ישנן גישות נוספות, אמריקאיות - - -

יהודה גליק: אתה יכול להגיד מה כוללת השיטה הזאת?

<גיל זלצמן: השיטה הזאת כוללת 5 שעות של חשיפה לכל תלמיד במדינת ישראל בגיל התיכון, לזיהוי סימני מצוקה אצלו ואצל חברו ומה הוא צריך לעשות כשהוא כבר רואה את הסימנים האלה.

<גיל זלצמן: היא נותנת גם חוסן, היא מלמדת להתמודד עם משבר, להיות אופטימי ולדעת איך אני מגיב למצב מצוקה.

<גיל זלצמן: כשיש לי בעיה לכל בעיה יש פתרונות ולא רק פתרון אחד, כי אם יש רק פתרון אחד אני ללא מוצא, והיא מאמנת ילדים לפתור משברים ובעיקר, וזה החשוב ביותר, לפנות למבוגר ולהגיד להם זו לא הלשנה.

<גיל זלצמן: כשאתה אומר חבר שלי מדבר על לקפוץ, זאת לא הלשנה.

<גיל זלצמן: ספר למישהו, זה המסר.

<גיל זלצמן: תגיד למישהו, לא איכפת.

<גיל זלצמן: לאיזה שהוא מבוגר אחראי.

<גיל זלצמן: 5 שעות חשיפה זה לא מאד יקר.

<גיל זלצמן: זה הרבה יותר זול מהרבה מאד הוצאות אחרות שמדינת ישראל מוציאה עליהם ולא מצילה חיים, וניתן באופן חד משמעי להקטין את כמות המנסים להתאבד והמתאבדים.

<גיל זלצמן: לכן אנחנו ממליצים כמועצה לאומית, כיחידה למניעת אובדנות במשרד הבריאות, להקדיש לדבר הזה מאמץ.

<גיל זלצמן: משרד החינוך נתקל בכל מיני קשיים שקשורים לזה, חלקם בירוקרטים.

<גיל זלצמן: יש פטנט על הדבר הזה, זאת שפיתחה את זה רוצה להיות זאת שמטמיעה את זה בארץ.

<גיל זלצמן: אפשר לעבור את כל המשוכות הבירוקרטיות.

<גיל זלצמן: בדברים של הצלת קטינים אני לא חושב שניתן לבירוקרטיה לעצור אותנו.

<גיל זלצמן: השורה התחתונה של כל הדבר הזה שזה מצריך כסף, אבל זה לא כסף גדול.

<גיל זלצמן: זה פשוט מצריך סדר עדיפויות כזה שמניעה בתי ספר תהיה בראש סדר העדיפויות.

<גיל זלצמן: תודה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה פרופסור גיל זלצמן.

יפעת שאשא ביטון: אני רק רוצה להתייחס לדבריך ואפילו להתחבר אליהם.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שבנייה נכונה של המערך הזה בתוך בית ספר בהחלט יכולה לתרום.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו כל הזמן מדברים על לשוחח עם התלמידים.

יפעת שאשא ביטון: אני אפילו לא חשבתי במקום של לשוחח עם התלמידים על העניין של יש אובדנות ושיהיו ערניים אם מישהו מעודד את זה.

יפעת שאשא ביטון: אני הייתי לוקחת את זה לא ממקום של לימוד ישיר, אלא אפילו לימוד דרך השכלה, וזה אולי מתחבר גם למה שאתה הצגת.

יפעת שאשא ביטון: כי אם אנחנו נציג לילדים ולצורך העניין אפילו סרט, שזה כלי ההמחשה הכי גדול, סרט של ילד שעובר תהליך כזה אל מול כל האופציות שיש לו לפתרון ואם חלילה הוא מתאבד בסוף, אז כמו שאמרה שירלי, להראות שהילד הזה לא היה שם כדי לראות.

יפעת שאשא ביטון: הוא לא יודע באמת אם יצטערו או לא, הוא כבר לא יכול לחזור חזרה.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת לנסות בדרך המחשה להראות לילדים איפה הם, איך הם תופסים את הנושא של התאבדות ושל המוות אל מול מה שזה במציאות.

יפעת שאשא ביטון: אם זה ייעשה בתהליך לא של שעה אחת, כמו שצוין כאן, אלא משהו שהוא נכנס בתוך איזה שהוא הלך דברים שמתפתחים, אנחנו נצליח להשיג את התובנות הנכונות.

יפעת שאשא ביטון: גם בקרב אלה שאולי חושבים ונמצאים במקום הזה וגם בקרב ילדים אחרים, שיידעו לזהות את הסימנים אצל הילדים האחרים.

<גיל זלצמן: אני אענה בקצרה להערה שלך, כי היא מאד חשובה.

<גיל זלצמן: קודם כל התכנית עצמה לא נקראת תכנית למניעת אובדנות, אלא להתמודדות עם מצוקות נפשיות ואז זה נמצא בעצם בתוך איזו מעטפת שלא מדברת ישירות על האובדנות, אלא אובדנות מופיעה תוך כדי.

<גיל זלצמן: הרעיון של סרטים קיים בתכנית.

<גיל זלצמן: היא כוללת פוסטרים, משחקים, סרטים.

<גיל זלצמן: הגישה היא מאד המחשתית ועם הרבה דיון.

<גיל זלצמן: מדובר על 5 שעות לכל תלמיד, שזה הוכח כיעיל.

<גיל זלצמן: אם יהיו 15 שעות אני אשמח, אבל 5 שעות זה המינימום שהוכח כיעיל.

יפעת שאשא ביטון: יפה, תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: גלי שלוש.

יפעת שאשא ביטון: סליחה, רגע, חבר הכנסת יוסף עטאונה.

יוסף עטאונה: בוקר טוב לכולם.

יוסף עטאונה: קודם כל אני חושב שהנושא שאנחנו מדברים עליו ומתדיינים בו היום הוא נושא מאד חשוב.

יוסף עטאונה: זה נושא שיכול להציל חיי אדם וכל מי שמתעסק עם ילדים, מערכת חינוך ובכלל, הנושא הזה צריך להדאיג אותו ולכן עצם הדיון הוא מאד חשוב.

יוסף עטאונה: הנקודה החשוב בכל הסיפור הוא הקטע של מודעות ומה שקורה במערכת החינוך.

יוסף עטאונה: זה נושא מאד חשוב שצריך להעלות אותו ולהטמיע אותו.

יוסף עטאונה: לא יעלה על הדעת שפעם בשנה לפי חוזר מנכ"ל צריך לקיים בפני חדר המורים, עם היועצת, חשיפה לנושא כל כך חשוב.

יוסף עטאונה: זה לא מספיק בשום פנים ואופן.

יוסף עטאונה: לכן מערכת החינוך עצמה צריכה לקחת אחריות יותר ויותר על הקטע של מודעות, גם בקטע של להעלות על הסיכונים שקיימים בפני התלמידים.

יוסף עטאונה: השלב המכריע בכל הטיפול בסוגיה הוא אם אנחנו חיים את התלמידים ומרגישים את הלחץ שלהם ומה הם עושים בתוך המערכת עצמה.

יוסף עטאונה: זה יכול להעלות ולזהות נטיות אובדניות, מחשבות אובדניות וגם את הנושא של אמירות אובדניות.

יוסף עטאונה: אם אנחנו מצליחים בזמן להיות קשובים ולשמוע את הדברים ולטפל בהם, אפשר למנוע מקרים של אובדנות בעתיד.

יוסף עטאונה: לפי דעתי ומהיכרות עם המערכת, יש בעיה במערכת החינוך ובמערכת הרווחה במשרד הבריאות בכל הטיפול בנושא של אובדנות.

יוסף עטאונה: אין רצף טיפולי במערכת ולצערי בתוך מערכת החינוך, האחריות של הדיווח שמדווחים לפקיד הסעד ולרווחה, נגמר הטיפול וזה לא נכון.

יוסף עטאונה: אחד הדברים שמטפלים כולם סביב שולחן אחד זה התכנית הלאומית למניעת אובדנות, ולצערי תכנית זו לא נמצאת בכל היישובים.

יוסף עטאונה: אני בא מהנגב והיא נמצאת רק ברהט.

יוסף עטאונה: בשאר היישובים הבדואים יש מצב סוציו אקונומי הכי קשה שיכול להיות במדינה, ותכנית כזו שכולם יושבים סביב שולחן אחד, גם חינוך, גם רווחה וגם בריאות כדי לתת מענה, קיימת רק ביישוב אחד, ברהט וזה לא מספיק בשום פנים ואופן.

יוסף עטאונה: לכן אם תכנית כזו קיימת, היא צריכה להגיע ליישובים שהפוטנציאל להיפגע ושיקרו דברים כאלה, צריך לעשות אותו מיידית.

יוסף עטאונה: הדבר השני, משרד החינוך עצמו, לא יכול להיות מצב שגם בתי ספר רק בשנתיים האחרונות מכניסים את הקטע של ייעוץ חינוכי בבתי ספר יסודיים.

יוסף עטאונה: זה לא נושא שהוא חלק מהתקן של משרד חינוך.

יוסף עטאונה: זה לא חלק מתוך המערכת עצמה.

יוסף עטאונה: זה סידור בתוך - - -

יפעת שאשא ביטון: מה זאת אומרת?

יפעת שאשא ביטון: לא הבנתי.

יוסף עטאונה: אין תקן ליועץ חינוכי בבתי ספר יסודיים.

מסעוד גנאים: זה ייעוץ חינוכי.

מסעוד גנאים: אין תקן לייעוץ חינוכי.

יוסף עטאונה: ייעוץ חינוכי בבתי הספר היסודי, לא קיים תקן כזה.

מסעוד גנאים: יש שעות לפי העדיפות של המנהל.

יוסף עטאונה: בחטיבות ביניים, חטיבה עליונה יש תקן כזה, שגם זה לא מספיק, אבל בבתי ספר יסודיים אין תקן לייעוץ חינוכי ואז מאלתרים מהשעות של - - -

יפעת שאשא ביטון: לא בכל בית ספר יש יועצת?

יוסף עטאונה: לא, לא.

יוסף עטאונה: תשמעי שלא.

יוסף עטאונה: יש בתי ספר היום בארץ ללא ייעוץ חינוכי.

יפעת שאשא ביטון: אפילו אותי הצלחת להפתיע.

יוסף עטאונה: אפשר לבדוק את הסוגיה הזו.

יוסף עטאונה: אין ייעוץ חינוכי.

יוסף עטאונה: לגבי נתונים במגזר הבדואי, אני חושב שבכלל אומרים שיש ירידה במגמה.

יוסף עטאונה: לפי אנשי מקצוע שדיברתי איתם לקראת הפגישה, עדיין קיימת עלייה במיוחד בקרב בנות במגזר הבדואי, בניסיונות להתאבדות ובהתאבדות.

יוסף עטאונה: התכנית הלאומית צריכה להיות בתמונה, לעשות מהלך מאד דחוף בכל היישובים הבדואים והערבים גם, להכניס את התכנית ולטפל בסוגיה.

יוסף עטאונה: תודה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה חבר הכנסת יוסף עטאונה.

<גיל זלצמן: יש עלייה בבנות במגזר הערבי, הדרוזי והבדואי.

יוסף עטאונה: נכון.

<גיל זלצמן: לעומת ירידה במגזר היהודי.

יוסף עטאונה: נכון.

יהודה גליק: בכל דבר נשים רוצות להיות שוות.

יפעת שאשא ביטון: שולטות, לא שוות.

יפעת שאשא ביטון: יש לנו כאן אבא של ילד, אני לא אומרת את השם וגם האבא שמדבר, בבקשה בלי שמות, בסדר?

יפעת שאשא ביטון: זה לא מחוסר כבוד.

<תמי ברנע: בלי שם המועצה, שם המגורים.

יפעת שאשא ביטון: לא לתת פרטים מזהים.

<א': בסדר - - - אני קודם כל אבא לילד שבשנה האחרונה חווינו איתו ניסיונות אובדניים, כולל תהליכים של אשפוז.

<א': אני חייב לציין פה דווקא את מערכת החינוך, ששיתוף הפעולה עם היועצת, גם בתהליך הזיהוי וגם בהמשך היה מצוין.

<א': אני חייב להגיד שבתחושה האישית שלי, דווקא כאבא שיש לו את הידע ואת הכוח, לי נורא כאב לאורך כל הדרך לחשוב מה עושה הורה שאין לו לא את הידע ולא את הכוח.

<א': אני יכול להגיד שכהורה, חסר פה מי שמלווה את ההורה בתהליך הזה רגע אחרי שזיהינו מה קורה איתו.

<א': כשאתה באשפוז, אז יש לך ליווי של האשפוז.

<א': אגב, זה גם תלוי איפה.

<א': אני חוויתי אשפוז בשני מקומות.

<א': אחד אני לא אגיד פה את שמו, שבעיני היה מזעזע והשני אצל פרופסור זלצמן, כשהיינו בתהליך ליווי מאד משמעותי לאורך כל האשפוז.

<א': אבל חסרים המענים.

<א': מה קורה, מי מלווה את ההורה.

<א': כשהורה נדרש על ידי מערכת החינוך להערכת מסוכנות, אם הוא לא מנהל אגף חינוך – סליחה שאני אומר את זה – והוא יכול להשיג את זה מהיום למחר, ייקח לו לפחות שבועיים במינימום, חודש, חודשיים ועד אז הילד - - -

יפעת שאשא ביטון: כי?

<א': כי אין מי שיעשה את זה.

<א': התור בקופת חולים אצל פסיכיאטר, By Far.

<א': ועד אז הילד לא יכול לחזור לבית הספר, בצדק מבחינת בית הספר.

<א': מי ייקח עליו אחריות שם?

<א': וההורה, הנה הוא בא?

<א': דוגמא אחת.

יפעת שאשא ביטון: סליחה, אני רוצה לשאול שאלה ואולי בתוך זה גם יהיה הפתרון, אז זה לא קורה.

יפעת שאשא ביטון: כשהילד משתחרר מבית החולים, הוא לא מקבל הערכת מסוכנות?

<<א': > זה עוד לפני.

<גיל זלצמן: כן, אבל זה לפני שהוא מתאשפז.

<גיל זלצמן: אם ילד בבית הספר היום אומר נמאס לי לחיות, לפי חוזר מנכ"ל משרד החינוך הוא חייב להיבדק על ידי פסיכיאטר כדי לחזור לבית הספר.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אתם מדברים בעצם לפני שזה קורה.

<גיל זלצמן: לפני שהוא אותר.

<גיל זלצמן: יש 80 פסיכיאטרים של הילד בישראל ולכולם יש תור המתנה של חצי שנה.

יפעת שאשא ביטון: הבנתי.

יוסף עטאונה: יש גם מחסור בפסיכיאטרים לבני נוער וילדים במגזר הערבי בכלל.

<גיל זלצמן: יש שלושה בישראל שהם דוברי ערבית.

<גיל זלצמן: אני הרביעי.

יוסף עטאונה: וגם יש את מחסום השפה.

יפעת שאשא ביטון: בוא נסכם שכל מה שחמור פה, חמור שבעתיים אצלכם.

יוסף עטאונה: כן.

יוסף עטאונה: גם כי ילדים שמגלים אותם וצריך לשלוח אותם לטיפול, במיוחד בבתי הספר היסודי, הם לא יכולים לקבל את הטיפול הראוי בגלל מחסום השפה.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

<<א': > אני נתתי כדוגמא את הנושא של הערכת מסוכנות - - -

יפעת שאשא ביטון: הוא חשוב.

<<א': > אבל אפשר לתת את זה על כל רצף המענים.

<<א': גם אם זה מעקב, גם אם זה – כנסו לכל קופת חולים, תבקשו מעקב פסיכיאטרי ילדים, תראו כמה זמן אתם מגיעים לתור.

<<א': אפילו בנושא של אשפוז.

<<א': מה אחוז דפוסי ההצלחה במחלקת ילדים ונוער?

<גיל זלצמן: מעל 100 אחוז בכל הארץ.

<<א': > ואם אתה מבקש להיות בבית חולים, שאמנם אולי זה לא פוליטיקלי קורקט, אבל נגיד שהוא יותר מתמחה בתחום ואתה לא גר באזור של בית החולים, אתה בבעיה.

<<א': אני חייב להגיד, אני ברמה האישית הפעלתי קשרים ברמות גבוהות כדי להצליח לקבל את המענה, וגם אז רק אחרי שלושה ימים שלקחתי אחריות, שרופא אמר לי אתה צריך לאשפז את הילד מיידית, סירבתי אשפוז ורק כשקיבלתי את המענה שרציתי אצל פרופסור זלצמן, רק אז הוא נכנס לאשפוז.

<<א': זה לקח שלושה ימים, כשאני לא יודע מה יהיה אם הילד בבית ואני לוקח יום חופש, אשתי יום חופש, כדי לשמור על הילד בבית, שלא יקרה כלום.

<<א': צריך להבין, ההורים במצב כזה ואני אומר שוב, אני הורה עם ידע והורה עם כוח.

<<א': הורה שאין לו את הידע ואין לו את הכוח, הוא פשוט מסכן.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה על הדברים החשובים.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו בהתייחסות של הדוברים – משרד החינוך, משרד הבריאות – ניכנס לסוגיות שהעילית, כדי לראות איזה פתרונות אנחנו יכולים להציע כאן.

יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת מסעוד גנאים, אתה רוצה לדבר עכשיו?

מסעוד גנאים: כן, כמה דקות.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

מסעוד גנאים: תודה גברתי יושבת הראש.

מסעוד גנאים: זה הדיון השני, מאחר שהיה דיון גם בוועדת החינוך בשעה תשע וחצי, גם על העניין של התאבדות ואובדנות.

מסעוד גנאים: הייתי גם בדיון על אלימות נגד נשים.

מסעוד גנאים: לכן אני חוזר על מה שאמרתי שם, כמשפט כללי לנו, כפוליטיקאים ונבחרי ציבור, שהרבה פעמים אנחנו חושבים שהמשימה היחידה בבית הזה זה התנגחות פוליטית וויכוח פוליטי.

מסעוד גנאים: אבל אנחנו שוכחים שהרבה פעמים אנחנו עוסקים בהצלת חיי אדם.

מסעוד גנאים: מהמקום שאנחנו נמצאים בו, אנחנו יכולים לנצל את כל הכלים שיש בידינו, את כל הסמכויות שיש בידינו, משום שאני חושבת שהצלת חיי אדם, כל אדם, זה לא תלוי בהשקפת עולם פוליטית ולא במפלגה כזו או אחרת.

מסעוד גנאים: לכן אני חושב שכולנו יכולים לשלם ידיים, אם העניין כרוך בתקציבים, והוא כזה, במשאבים, כדי באמת להציל חיי אדם ובמקרה ובעניין שלפנינו, עניין ההתאבדויות, אנחנו נחשפנו לנתונים הזוועתיים של כ-500 בני אדם שמתאבדים בישראל כל שנה, 20% מהם בני נוער.

מסעוד גנאים: אחד מכל ארבעה או חמישה בני נוער חושב על התאבדות.

יפעת שאשא ביטון: אחד מחמישה.

מסעוד גנאים: חושב על התאבדות.

מסעוד גנאים: אלה נתונים מאד מאד מסוכנים.

מסעוד גנאים: לפי דעתי הפתרון צריך להיות פתרון כולל, הוליסטי וכדי למנוע צריך לעבוד קשה על העניין התודעתי, על עניין החינוך ועל כך שצריך לזהות את סימני המצוקה אצל כל ילד ונער שיכולים להוביל אותנו לטפל בהם ולמנוע התאבדות שלו.

מסעוד גנאים: לכן בקשר לבתי הספר, כמורה לשעבר, אני חושב שבעניין של להכניס את התכנית ששמענו עליהן, לפחות בוועדת חינוך שמענו על תכנית שהיא שוודית והיא נפוצה גם באשר מדינות ישראל.

מסעוד גנאים: בישראל יש פיילוט בכמה בתי ספר והתכנית הזו, כפי שקראנו, הוכיחה את עצמה, משום שהיא הצליחה להפחית בכמחצית, ב-50% את ההתאבדויות אצל בני נוער.

מסעוד גנאים: לכן אני חושב שאם העניין תלוי במשרד החינוך, אז צריך ללחוץ על משרד החינוך כדי לזרז את הכנסת והטמעת התכנית הזו בבתי הספר, כדי למנוע את מקרה ההתאבדות הבא.

מסעוד גנאים: תודה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה חבר הכנסת מסעוד גנאים.

יפעת שאשא ביטון: מר חורי זוהיר, מנהל תיכון, בקשה.

יפעת שאשא ביטון: אחר כך ד"ר שושי הרץ.

<חורי זוהיר: האמת שאנחנו חווינו בבית הספר התאבדויות של קרובי משפחה של תלמידים וההתמודדות הייתה מאד קשה ,אבל היא הייתה פחות מסודרת, פחות מאורגנת ויותר מאולתרת על ידי היועצת ואיך מטפלים בילדים, עד שנחשפנו במסגרת הלימודים שלנו לתואר MA, אצל ד"ר אדרת, על העניין של האובדנות.

<חורי זוהיר: ואז הזמנו את העמותה בשביל החיים לתת לנו סיוע בבית הספר ואכן נעשו השתלמות וסדנאות וזה פשוט שינה את כל המחשבה אצל כל המורים.

<חורי זוהיר: זה יצר שיח חדש, זו אווירה חדשה.

<חורי זוהיר: אנחנו התחלנו לשים לב לדברים שלא שמנו אליהם לב קודם ואני חושב שזה מאד מאד חשוב לפעול לא רק במסגרת של היועצת, שזה מאד חשוב, אבל זה פעם בשנה, או אנשים שהם פחות, צריך לשים לב לעניין הזה.

<חורי זוהיר: אני גם חוויתי בעצמי במסגרת בתי ספר אחרים התאבדויות.

<חורי זוהיר: הייתה התאבדות של תלמיד לפחות בבית ספר אחד וכל המערכת לא ידעה להתמודד עם זה.

<חורי זוהיר: במיוחד במגזר הערבי, אני חושב שזה עולה יותר.

<חורי זוהיר: התלמידים יותר חשופים לאינטרנט, לשיטות, למחשבות, לתסכולים ואז דברים שהיו קודם, את יודעת, אנחנו התייחסנו אליהם כדברים שהם לא של מה בכך.

<חורי זוהיר: היום אנחנו שמים לב יותר.

<חורי זוהיר: אנחנו גם מתמודדים עם ניסיונות שיודעים עליהם יותר.

<חורי זוהיר: אנחנו יותר קרובים לעניין ואני חושב שזו פעילות מאד חשובה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, חורי.

מסעוד גנאים: רגע, לא שאלתי.

מסעוד גנאים: התכנית מופעלת אצלכם?

<חורי זוהיר: לא.

יפעת שאשא ביטון: לא, הם למדו במסגרת השתלמות.

<חורי זוהיר: השתלמות וסדנאות במסגרת בית הספר.

יפעת שאשא ביטון: החידוש של הנקודה הזו הוא חושב, כי זה בעצם מראה שכשיש למערכת כלים לזהות, אז גם יש בידיים שלה את היכולת למנוע.

יפעת שאשא ביטון: ולכן אני ממש ממש, בניגוד אולי למה שנאמר כאן או בשונה ממה שנאמר כאן, אני לא הייתי מוותרת על המורים בסיפור הזה בכלל.

יפעת שאשא ביטון: להיפך.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שדווקא הם, שפוגשים את הילדים בכל בוקר ויכולים לראות אם יש משהו חריג בנוף של אחד הילדים, אז לדעת בעצם להתמודד ולטפל או לתת את תשומת הלב.

יפעת שאשא ביטון: לכן אני חושבת שהם פקטור מאד מאד מאד משמעותי בסיפור הזה.

יפעת שאשא ביטון: אני חוזרת לגלי שלוש, אני מתנצלת כי אני דילגתי עליה קודם בגלל חבר הכנסת.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

<גלי שלוש: אני מחנכת בחינוך המיוחד, עובדת עם נערים בסיכון, עם ילדים עם הפרעות התנהגות כאלה או אחרות.

<גלי שלוש: אימי התאבדה לפני 16 שנים ואני מבקשת לא להוריד את זה מהפרוטוקול.

<גלי שלוש: להיפך, אנחנו בעמותת בשביל החיים מבקשים כמה שיותר להעלות את הדברים לפרוטוקול ולהגיד אותם.

<גלי שלוש: ראינו בעצם כבוד יושב הראש את ההתלבטות שלך, כן לדבר על המשחק, לא לדבר.

<גלי שלוש: אנחנו מאמינים שכמה שיותר נדבר אנחנו נמנע ונעזור.

<גלי שלוש: הילדים מגישים את הקשיים שלנו.

<גלי שלוש: מרגישים את הפחד שלנו.

<גלי שלוש: הם קוראים יותר טוב מאיתנו בין השורות את החששות.

<גלי שלוש: זה נושא שאין ספק, כואב, קשה.

<גלי שלוש: מאד קל להימנע מלדבר עליו, אבל אנחנו מוצאים שככל שנפתח ונגיד את הדברים, לא נדבר על הדברים, אלא נגיד את הדברים, נדבר עם הילדים, לא נחשוש מהמילה אובדנות, אנחנו נעזור למנוע את הפעם הבאה, חס וחלילה.

<גלי שלוש: הילדים מחכים לזה, כי ברגע שאנחנו מפחדים, הם נושמים את זה ולמה שלא יפחדו גם?

<גלי שלוש: למה שישתפו איתנו פעולה?

<גלי שלוש: ככל שהנושא יהיה יותר פתוח, כך נצליח.

<גלי שלוש: מעבר לזה, אני חושבת שיש קושי במערכת החינוך.

<גלי שלוש: נכון שהיינו בוועדת החינוך ודובר על זה שיש הכשרה יותר ויותר של יועצות, פסיכולוגים ומחנכים.

<גלי שלוש: עדיין גם שם נתקלתי לא אחת בתוקף מקצועי, עם אנשים שלא הייתה מודעות.

<גלי שלוש: חבר הכנסת דיבר על מודעות, לא היה את הידע מה לעשות עם המידע, למי לפנות.

<גלי שלוש: הרבה פעמים באמת ילדים חיכו בבית שעות רבות וימים רבים ויכולנו לחסוך את הקשיים האלה לילדים.

<גלי שלוש: באמת, אנחנו בוועדה לזכויות הילד וזכות ראשונה היא זכות לחיים ולכולנו יש את הזכות הזו לעזור ולנסות למנוע.

<גלי שלוש: אם רק נדבר עם.

<גלי שלוש: אם רק נגיד את המילים.

<גלי שלוש: המילה אובדנות צריכה לצאת לתקשורת.

<גלי שלוש: הפייסבוק, הטוויטר, כל האמצעים האלה שהם כל כך כל כך זמינים לנו, אין.

<גלי שלוש: מדברים על תאונות דרכים.

<גלי שלוש: זה מאד IN.

<גלי שלוש: כששואלים ילד או חס וחלילה כל אדם, ממה נפטר קרוב המשפחה, קשה מאד להגיד בן המשפחה התאבד.

<גלי שלוש: סליחה, אבל הרבה יותר נוח להגיד חס וחלילה צה"ל, חס וחלילה מחלות כאלה או אחרות, תאונות דרכים.

<גלי שלוש: 500.

<גלי שלוש: זה לא מעט וזה משתווה ואולי אפילו יותר ממקומות אחרים.

<גלי שלוש: בואו נדבר את ועם.

<גלי שלוש: בגובה העיניים.

<גלי שלוש: לא לחשוש, כדי שהם לא יחששו וישתפו אותנו.

<גלי שלוש: תודה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לך, גלי, על הדברים.

יפעת שאשא ביטון: ד"ר שושי הרץ, בבקשה.

<שושי איזנברג הרץ: קיבלתי פה תואר דוקטור.

<שושי איזנברג הרץ: אני עורכת דין שושי איזנברג הרץ, מנהל היחידה למניעת אובדנות.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו משדרגים פה.

<שושי איזנברג הרץ: לא, אני לוקחת בכייף.

יהודה גליק: אחד הדוקטורנטים הכי מהירים שהיו.

<שושי איזנברג הרץ: כן, כן, זה טוב.

יפעת שאשא ביטון: ככה כתבו לי, אגב.

<תמי ברנע: ככה כתבו ממשרד הבריאות.

<שושי איזנברג הרץ: לא, זה מצוין, אני יודעת, אני רואה שזה מופיע פה ואני מתחילה לחשוב שאני משאירה את זה ככה.

<שושי איזנברג הרץ: אולי זה יוטמע.

<זאב גולדבלט: זה לפרוטוקול עכשיו.

<שושי איזנברג הרץ: לפרוטוקול.

<שושי איזנברג הרץ: אנחנו אחרי שלוש שנות פעילות בעצם עם - - -.

<שושי איזנברג הרץ: אמרתי בוועדה הקודמת גם, מניהול של לידת יחידה, יחידה שעוסקת בנושא שאף אחד לא רוצה לגעת בו.

<שושי איזנברג הרץ: אף אחד לא מעוניין לדבר עליו, כולם פוחדים מאחריות.

<שושי איזנברג הרץ: כולם כולל כולם.

<שושי איזנברג הרץ: זה מתחיל בגרעינים המשפחתיים, הקטנים והמעגלים מתרחבים.

<שושי איזנברג הרץ: וגם רופאים שאמורים להתעסק בזה ולגעת בזה וגם פסיכיאטרים, כולם פוחדים.

<שושי איזנברג הרץ: זה לא נעים.

<שושי איזנברג הרץ: זה לא כייף לדבר על אובדנות.

<שושי איזנברג הרץ: היום אנחנו בעצם מובילים – אנחנו קוראים לזה אקטיביזם מן העתיד – בעצם לסחוף את האוכלוסייה לעשות מניעה אקטיבית.

<שושי איזנברג הרץ: כדי להתמקד ולקצר, כשמדובר בבני נוער, כמובן שככל שהטיפול בכלל במצבי סיכון וגם במצבים כאלה, התפיסה היא שככל שהטיפול יהיה מוקדם יותר, אנחנו נמנע מצבים בשלב מאוחר יותר.

<שושי איזנברג הרץ: בנוסף, אני רוצה לומר שלאחרונה התחלנו והעמקנו את הנושא המחקרי ביחידה, כי התבססנו על הרבה מחקרים שנעשו בעבר עד לאותו רגע שהקמנו את היחידה.

<שושי איזנברג הרץ: בינתיים מתפרסמים עוד מחקרים.

<שושי איזנברג הרץ: פרופסור גיל זלצמן הזכיר בוועדה הקודמת מחקר מהשנה האחרונה.

<שושי איזנברג הרץ: אנחנו ממש כמעט כל יום נחשפים למחקרים חדשים ואנחנו מתאימים את עצמנו.

<שושי איזנברג הרץ: אנחנו למשל היום אומרים, לפחות אני רוצה ליישם מין גישה כזו.

<שושי איזנברג הרץ: יש שיטה.

<שושי איזנברג הרץ: יש איזו שהיא גישה בארצות הברית של זיהוי התאבדות.

<שושי איזנברג הרץ: זו גישה מטורפת, הרי זה לא מציאותי.

<שושי איזנברג הרץ: אבל כשאני מסתכלת על אובדנות, במיוחד בהקשר של ילדים ונוער, אני מסתכלת על המשפחה הגרעינית שלי, כמו שאומרים חס וחלילה ושאף אחד לא יידע, אבל מה אני רוצה לראות?

<שושי איזנברג הרץ: אני רוצה אפס התאבדויות.

<שושי איזנברג הרץ: אני לא רוצה שהילד שלי חס וחלילה יקרה לו משהו.

<שושי איזנברג הרץ: אני חושבת שאם אנחנו נגייס את כולם, לפחות בתפיסה של ההסתכלות הזאת, השאיפה תהיה יותר חזקה.

<שושי איזנברג הרץ: נכון שאנחנו לא נוכל למנוע לגמרי, אז את זה אנחנו גם שמים על סדר היום.

<שושי איזנברג הרץ: גברתי יושבת הראש, הזכרת כאן את הנושא של הרשת.

<שושי איזנברג הרץ: היום, לפני שלוש שנים, כשאנחנו נכנסנו, עוד לא דיברו על זה כל כך הרבה.

<שושי איזנברג הרץ: זה לא יאומן.

<שושי איזנברג הרץ: זה כולה שלוש שנים.

<שושי איזנברג הרץ: זה מעט מאד.

יפעת שאשא ביטון: נכון, נכון.

<שושי איזנברג הרץ: אנחנו גילינו וראינו.

<שושי איזנברג הרץ: יש לנו אוניברסיטה באנגליה שמלווה אותנו.

<שושי איזנברג הרץ: כל נושא ההדבקה הרשתית, יש כבר מחקרים על זה.

<שושי איזנברג הרץ: אנחנו לומדים ומלמדים.

<שושי איזנברג הרץ: כבר חווינו תופעות שקשורות באותה תופעה שכנראה רצית לדבר עליה.

<שושי איזנברג הרץ: אנחנו ממש נזעקנו באופן חירום.

<שושי איזנברג הרץ: למדנו את הכל, ככה בצורה יחסית מהירה ואנחנו ממשיכים כמובן כל הזמן ללמוד ואנחנו גם מטמיעים את זה הלאה.

<שושי איזנברג הרץ: אני חושבת שאולי דבר שחשוב לומר בנושא הזה של הרשתות בכלל - - -

יפעת שאשא ביטון: איך צריך להתייחס לזה.

<שושי איזנברג הרץ: אחת מהבעיות לפחות שאני רואה בנושא המתכלל, זה שהרבה פעמים אנחנו, המבוגרים, לא מסוגלים להבין מה אנחנו לא מבינים אצל הילדים.

<שושי איזנברג הרץ: אני חושבת שאנחנו צריכים לדעת שבכל נושא הרשתות והמדיה וההתקדמות, אנחנו לא נצליח להבין עד הסוף במה בדיוק עוסקים הילדים.

<שושי איזנברג הרץ: אנחנו כן צריכים להבין עד הסוף כמה אנחנו יכולים להיות מודל בשבילם וכמה אנחנו יכולים למנוע בזה שבאמת כן אני חושבת שצריך לדבר עם המורים ועם היועצות ועם הפסיכולוגים, אבל כן לגעת גם בתלמידים.

<שושי איזנברג הרץ: אנחנו עושים את הנגיעה בצעירים עכשיו בצורה-.

<שושי איזנברג הרץ: נמצא כאן אילן גזית מתנועות הנוער, הוא יושב ראש מועצת תנועות הנוער.

<שושי איזנברג הרץ: הוא יצא בטח לוועדה הבאה.

<שושי איזנברג הרץ: אנחנו עושים פעילות מאד גדולה עם הש"ש, שבעצם הם עדיין גם נוער.

<שושי איזנברג הרץ: הם רק אתמול היו תלמידים.

יפעת שאשא ביטון: כן.

<שושי איזנברג הרץ: הם עצמם צעירים, אבל זו עבודה מאד גדולה שאנחנו עושים מולם.

<שושי איזנברג הרץ: דיברנו ואני רק אגיד לגבי מה שאמר חבר הכנסת לגבי היישובים בנגב.

<שושי איזנברג הרץ: אני שומעת את זה בכאב וזה נכון.

<שושי איזנברג הרץ: אנחנו לא יכולים לעשות הוקוס פוקוס.

<שושי איזנברג הרץ: אנחנו בדרך.

<שושי איזנברג הרץ: אנחנו מאד רוצים להיות גם ביישובים הבדואים בדרום, גם בכל היישובים הערבים.

<שושי איזנברג הרץ: אנחנו נכנסנו לחלק, פשוט אנחנו עדיין בתת תקינה ואנחנו עכשיו בישורת האחרונה של בחירת ספק.

<שושי איזנברג הרץ: לדעתי בחודש הקרוב ייכנס ספק לתכנית, שזו בשורה טובה.

<שושי איזנברג הרץ: בוועדה הקודמת שמענו מהאוצר שיהיה תקציב בבסיס התקציב.

<שושי איזנברג הרץ: אני מקווה שזה גם ייושם, לשנת 2018, שתהיה לנו קצת אפשרות לנשום ובאמת לעשות את כל אותם הרבה דברים שאנחנו רוצים לעשות ושגם יחזרו לתקציב המקורי.

<שושי איזנברג הרץ: לגבי רצף הטיפולים - - -

יפעת שאשא ביטון: בתקציב החדש המשכנו תקצוב לתכנית.

<שושי איזנברג הרץ: כן, המשכנו תקצוב.

<שושי איזנברג הרץ: לדעתי פה בוועדה הזאת, כן.

יפעת שאשא ביטון: כן, של הוועדה, נכון.

<שושי איזנברג הרץ: כן, כן.

<שושי איזנברג הרץ: כי למעשה התכנית תוקצבה בהחלטת ממשלה אז לשלוש שנים, בשנת 2013.

יפעת שאשא ביטון: נכון, ואז אנחנו הארכנו את זה לתקציב של 2017-2018.

יפעת שאשא ביטון: זה היה ממש עד הדקה - - -

<שושי איזנברג הרץ: לגמרי.

<שושי איזנברג הרץ: אז היום שמענו מהאוצר שגם בשנת 2018 התכנית תמשיך להיות מתוקצבת.

<שושי איזנברג הרץ: אנחנו עדיין בשאיפה לחזור לתקציב המקורי, אבל אנחנו כבר בסדר.

<שושי איזנברג הרץ: נושא חשוב שהוזכר כאן, הרצפים הטיפוליים, שהוא נושא כאוב, אבל הוא נושא מאד בסיסי למעשה במאמצים שאנחנו עושים בתכנית הלאומית.

<שושי איזנברג הרץ: כי כשאנחנו אומרים מכשירים את האנשים ומעלים מודעות, כל זה חייב להתבסס על רצפים טיפוליים מהודקים.

<שושי איזנברג הרץ: בואו נזכור שלפני שנתיים וקצת הייתה הרפורמה במערכת בריאות הנפש.

<שושי איזנברג הרץ: זה עבר לקופות החולים.

<שושי איזנברג הרץ: עדיין אנחנו רואים פה ושם בעיות.

<שושי איזנברג הרץ: אני תמיד אומרת, אני עובדת מהקטן לגדול ומהגדול לקטן.

<שושי איזנברג הרץ: תציפו מקרים של ילדים אובדניים.

<שושי איזנברג הרץ: אמרתי את זה גם באותה רשות שלכם, כשבאמת יש סיכון אובדני והם מקבלים תור מאוחר, אנחנו נשגע את המערכת.

<שושי איזנברג הרץ: אני אומרת באחריות.

<שושי איזנברג הרץ: אנחנו לא נוותר על זה.

<שושי איזנברג הרץ: לא יכול להיות שילד שחוששים שהוא בסיכון אובדני והוא יקבל תור לעוד שבועיים אני מדברת, אני לא מדברת על עוד חודשיים.

יפעת שאשא ביטון: שגם זה שהוא יימצא לבד ומחוץ למסגרת ובתוך זה, רק יכול להעצים את המקום הנפשי שהוא נמצא בו.

<שושי איזנברג הרץ: ממש.

<שושי איזנברג הרץ: אז אנחנו עובדים הרבה עם קופות החולים.

<שושי איזנברג הרץ: אגב, אני חייבת לציין ואני לא יודעת אם הוא פה או עבר לוועדה אחרת.

<שושי איזנברג הרץ: קופת חולים לאומית כמודל, דווקא הקופה הקטנה, בנתה מודל של רצף טיפולי בצורה באמת מדהימה.

<שושי איזנברג הרץ: אנחנו הולכים לשכפל את המודל הזה ולהכריח את קופות החולים האחרות, כולל קופת חולים כללית, שכבר מצטרפת לזה.

<קריאה: שושי זה מאוחדת, אמרת לאומית.

<שושי איזנברג הרץ: מאוחדת.

<שושי איזנברג הרץ: אמרתי לאומית?

<שושי איזנברג הרץ: אז מאוחדת, סליחה.

יפעת שאשא ביטון: הרעיון הוא שבעצם בזה שאתם תחייבו זה אומר שזה ייתן מענה למה שהוצג כאן על ידי האב?

<שושי איזנברג הרץ: זה אמור מאד לשפר את המעלים, כי ברגע שכל רצף טיפולי שנעשה הדוק יותר, שוב, אני לא יכולה להמציא פסיכיאטרים ילדים שהם חסרים ופסיכיאטרים.

<שושי איזנברג הרץ: אני יכולה להמליץ לחברים שלי, ערבים שלומדים רפואה ללכת לפסיכיאטריה.

<שושי איזנברג הרץ: מעבר לזה אני לא יכולה לעשות הרבה והם לא מתים על זה, אבל כן אפשר, יש תחליפים.

<שושי איזנברג הרץ: אפשר להסתדר.

<שושי איזנברג הרץ: צריך לראות איך אנחנו פותרים את הבעיות האלה בתוך המערכת ולא משאירים ילדים בסיכון ללא טיפול, שזה נושא שהוא מאד מאד חשוב.

<שושי איזנברג הרץ: אנחנו שם ואני אומרת תציפו גם מקרים פרטיים.

<שושי איזנברג הרץ: הטלפון שלי אישית פתוח 24/7.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה שושי.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה להתייחס רגע למשהו מדברייך.

יפעת שאשא ביטון: דיברת על הרשתות ודיברנו על העניין של ההדבקה, וכן, בואו נאמר את האמת, יש אפקט הדבקה, אבל אפקט ההדבקה נובע מהאופן שבו אנחנו מציגים את המקרים.

יפעת שאשא ביטון: בואו נחשוב על הצורה שבה יציגו בטלוויזיה – ואני כן לוקחת את התקשורת כאן כפקטור.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו אמנם לא מדברים, אנחנו מדברים חינוך ובריאות וכולם, אבל בואו רגע ניקח את התקשורת.

יפעת שאשא ביטון: אם תוצג התאבדות בצורה הרואית ואנחנו נראה את הקורבן וניצור איזו שהיא הילה סביב זה, יסתכלו על זה ילדים שנמצאים במצוקה ויגידו אני אעשה את זה, שגם אני אהיה שם.

יפעת שאשא ביטון: אבל אם אנחנו נציג את זה עם כל המורכבויות ואנחנו נצליח להעביר דרך התקשורת את המסרים, שזה סופי ושהילד הזה בעצם הפסיד את החיים שלו ונראה את זה מהמקום שבו אנחנו באמת רוצים לשדר את התופעה הזו, אז אולי אנחנו - - -

<שושי איזנברג הרץ: סליחה ואת האופציות האחרות שקיימות, לא רק אובדנות.

יפעת שאשא ביטון: כן, כן, ברור.

יפעת שאשא ביטון: אני אומרת, אם אנחנו נצליח לשדר ולהעביר את כל המסרים שעלו כאן, כשאנחנו משדרים דבר כזה, אז אנחנו אולי נצליח לצמצם.

יפעת שאשא ביטון: כי אפקט הדבקה קיים וזה אומר שחוץ מהיושבים כאן בחדר יש גם אחריות על גורמים נוספים, שהם בעצם מוציאים את זה החוצה.

<שושי איזנברג הרץ: אז משפט אחד.

<שושי איזנברג הרץ: מאד נכון מה שגברתי אמרה.

<שושי איזנברג הרץ: יושב כאן לצדי פקד עומר פרי מיחידת המשא ומתן של המשטרה, שגם איתם אנחנו עובדים בשיתופי פעולה ואנחנו בנושא הזה של התקשורת מקיימים שיח מאד משמעותי עם התקשורת.

<שושי איזנברג הרץ: אנחנו לא יכולים ממש להורות לתקשורת, אבל קיים שיח.

יפעת שאשא ביטון: מצוין.

<שושי איזנברג הרץ: כבודו מוביל פורום כזה ואנחנו ממש על זה.

<שושי איזנברג הרץ: זה מאד מאד חשוב.

יפעת שאשא ביטון: מצוין.

יפעת שאשא ביטון: יופי, תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת גליק, בבקשה.

יהודה גליק: תודה.

יהודה גליק: אני מתנצל מראש אלף על כך שבעוד דקה אמור להתחיל דיון על הנושא של האובדנות בקרב קשישים באולם הסמוך.

יפעת שאשא ביטון: כן, יש דיונים מקבילים.

יהודה גליק: אז אני לא אוהב את זה, אבל אני אצא.

יהודה גליק: התנצלות שנייה, שאני מדבר על הנושא לצערי גם מנקודת מבט מאד קרובה.

יהודה גליק: אמנם אני מזדהה עם מה שגלי אמרה שצריך לחשוף, אבל לפעמים לא תמיד אתה המחליט היחיד בנושא ולכן אני לא חושף, אבל יש פה לצערי או לשמחתי הרבה מאד אנשים שיודעים.

יהודה גליק: בכל מקרה, אלף אני רוצה לנצל את ההזדמנות אלף להודות לכל העוסקים במלאכה, מלאכת קודש.

יהודה גליק: עושים פה דברים מאד נפלאים, מאד חשובים, מאד משמעותיים.

יהודה גליק: כיוון שיש לי ממש שניות ספורות, אז אני רק אתייחס לשתיים שלוש נקודות מאד משמעותיות.

יהודה גליק: אלף, אני לא חושב שזה רק אחד מכל חמישה ילדים שרוצים להתאבד.

יהודה גליק: יותר קרוב לי לחמישה מתוך חמישה.

יהודה גליק: זאת אומרת לדעתי אולי 1 מכל חמישה חושב על זה ברמה המעשית המשמעותית, אבל זה כמו שדיברנו בזמנו הרבה מאד על הנושא של הטרדות מיניות.

יהודה גליק: אחד הדברים המשמעותיים ביותר זאת המניעה.

יהודה גליק: דהיינו יצירת מצב שבו כל ילד בכל מערכת יודע שבכל מקום ונקודה, שקורה לו משהו או שיש לו מחשבה מסוימת, יש לו למי לפנות.

יהודה גליק: יש לו כתובת למי ללכת.

יהודה גליק: וזה אומר לכן כמובן הכשרה של רבנים ומורים ומטפלים ומחנכים ואפילו המזכירה בבית הספר.

יהודה גליק: העובדה שלא יהיה ילד שאין לו עם מי לדבר, שאין לו את מי לשתף, שאין לו למי לספר.

יהודה גליק: ובמיוחד היום, כשכל הילדים מרוב חברים בפייסבוק הם כל כך בודדים, אז הם זקוקים למישהו שהוא באמת חבר.

יהודה גליק: מישהו שהוא באמת יכול לשתף ומישהו שהוא יכול.

יהודה גליק: לכן לדעתי הדבר הזה, לאפשר למערכת הזאת.

יהודה גליק: דיברו ואחד הפתרונות שהוא אמר זה לסלק את האמצעים.

יהודה גליק: סילוק האמצעים יכול למנוע אבל הוא לא יכול לפתור כלום.

יהודה גליק: זה שבן אדם אין לו, זה לא פותר לו את המצוקה וכדי לפתור את המצוקה אנחנו צריכים הרבה יותר מוקדם.

יהודה גליק: מכיוון שבאמת אי אפשר תמיד לטפל בכל המערכות, אני כן חושב שיש מקום לסמן קבוצות סיכון.

יהודה גליק: בין השאר למשל אני רואה פה את אבי, אז אני נזכר במשפחות שעברו מצוקת גרושים.

יהודה גליק: הילדים שלהן הם ילדים שהם קבוצת סיכון שמישהו צריך לבוא ולפתח ולפתוח אצלם את יכולת ההקשבה.

יהודה גליק: אבל בעיקר באמת הנושא הזה של מעטפת אהבה.

יהודה גליק: אני רק אסיים בסיפור אחד, סוג של קוריוז.

יהודה גליק: דיברו על הרואית.

יהודה גליק: לפני חצי שנה נפגשתי עם מנהל אחד מבתי החולים בחברון, שכן שלנו מבית חולים.

יהודה גליק: הוא אמר לי תשמעו, אצלנו בממוצע בבית החולים בחברון, אנחנו מטפלים ותמיד טיפלנו בסדר גודל של כ-10 מקרי התאבדות בשנה.

יהודה גליק: בשנה שעברה כמעט לא טיפלנו באף אחד.

יהודה גליק: מה קרה?

יפעת שאשא ביטון: הם הצליחו.

יהודה גליק: לא.

יהודה גליק: ניסיונות הפיגוע.

יהודה גליק: השהידים.

יהודה גליק: ניסיונות הדקירה.

יהודה גליק: בעצם הם מצאו דרך אחרת להיות הרואים.

יהודה גליק: זאת אומרת היה פה איזה משהו שבעצם אנשים לא הלכו לעשות את זה - - -

מסעוד גנאים: מה עכשיו?

מסעוד גנאים: לאיפה לקחת אותנו?

יפעת שאשא ביטון: אבל זה נכון.

יפעת שאשא ביטון: יש צעירים ש - - -

מסעוד גנאים: אני לא שמתי לב, אבל - - -

יפעת שאשא ביטון: אבל זה נכון שיש ילדים, אנחנו ראינו.

מסעוד גנאים: אני לא שמתי לב, אבל הוא אמר שהידים.

יהודה גליק: כן, ראיתי שאתה נרדם.

מסעוד גנאים: הוא הלך רחוק.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו ראינו בני נוער במצוקה ש - - -

<זאב גולדבלט: הוא רצה להעיר אותך ולהוציא אותך מהווטסאפ.

יהודה גליק: אני הבאתי את זה מסיבה אחת, לא כדי להכניס פה את העניין הפוליטי, אל תדאג.

יהודה גליק: הבאתי את זה כי אחד הדברים הכי משמעותיים בטיפול הוא להכיל את העובדה שאין דבר כזה מבוי סתום.

יהודה גליק: לכל אדם אפשרויות הפתרון הרבה יותר רחבות ואפשריות יותר.

יהודה גליק: אבל שוב, כל מה שאמרתי הוא על קצה הקצה.

יהודה גליק: אני מתנצל.

יהודה גליק: אני שוב מברך אותך, יושבת הראש, מברך את יעקב מרגי שהעלה את הנושא.

יהודה גליק: מברך את עמותת בשביל החיים ואני ממשיך ובעזרת השם שכולנו - - -

יפעת שאשא ביטון: שרק נהיה בריאים.

יהודה גליק: שרק נדע - - -.

יהודה גליק: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה חבר הכנסת גליק.

יפעת שאשא ביטון: אני ארגיע אותך, מסעוד.

יפעת שאשא ביטון: הוא בסך הכל רצה להגיד לנו אין הרבה אופציות, אבל בחברה הערבית אם אין להם אמצעים אובדניים, אז הם פשוט הולכים כאילו בניסיון דקירה ואז כבר יש מי שעושה להם את העבודה.

מסעוד גנאים: יש חלק, כן, אבל זה גם אות של מצוקה, הנערים והנערות האלה.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

יפעת שאשא ביטון: זה מה שהוא כיוון אליו.

<קריאה: כן, שזה מתייחס למצב של המצוקה.

<קריאה: אין לך ברירה, אתה צריך להסכים איתו הפעם.

<אבי קסב: יפעת, הייתי רק רוצה לחזק את מה שיהודה אמר לגבי הנושא של הילדים שהם בקבוצות סיכון מדויקות.

יפעת שאשא ביטון: אני אתן לך להתייחס, כדי שנעלה גם את הסוגיה הזו של ילדים שחווים אובדנות לא דרך עצמם, אלא - - -

<אבי קסב: במעגלים הקרובים, כן.

יפעת שאשא ביטון: ד"ר יוכי סימן טוב ממשרד החינוך, בבקשה.

יפעת שאשא ביטון: אחר כך לירון אשל מהמועצה לשלום הילד.

<יוכי סימן טוב: אני אגיב להצעות של מה מערכת החינוך צריכה לעשות, אבל ברשותכם אני אשתמש בהזדמנות הזאת להגיד את המצוקות שלנו, שהייתי רוצה את זה עזרה של הכנסת בזה.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

<יוכי סימן  טוב: הדבר הראשון שמאז נובמבר שנה שעברה אין לנו מישהו שקובע מה זה התאבדות לגבי ילדים.

<יוכי סימן  טוב: בעבר הנוהל שלנו היה שאנחנו פונים למשטרה, אומרים את התאריך ואת האירוע שקרה לילד מסוים עם פרטים מזהים, כדי שהם יגידו לנו האם מדובר בהתאבדות כן או לא, ואז אנחנו מתחילים את המהלך של ועדת בדיקה ולא רק ועדה.

<יוכי סימן  טוב: ועדת בדיקה אנחנו לא יכולים לעשות בלי זה.

<יוכי סימן  טוב: מעבר לזה, כשהורה או בית ספר אומר מה פתאום, זאת הייתה תאונה, זאת בכלל לא הייתה התאבדות, אם אין לנו אישור אין לנו שום אפשרות ל - - -

יפעת שאשא ביטון: רגע, את מדברת אחרי שזה כבר הגיע למקרה הסופי?

<יוכי סימן  טוב: כן, כן.

<יוכי סימן  טוב: אנחנו יודעים שטיפול נכון אחרי התאגדות מאד משמעותי למניעה של המקרים הבאים.

<יוכי סימן  טוב: אחד הטיפולים זה לעבוד עם הסביבה ועם המורים ועם המנהלים ועם כל מי שבסביבה, אבל אם המורים אומרים מה פתאום, זה בכלל לא הייתה התאבדות, זאת הייתה תאונה וזה חוצה סקטורים.

<יוכי סימן  טוב: ככל שהמגזר, החברה היא יותר מסורתית אז אנחנו רואים את זה יותר.

<יוכי סימן  טוב: אומרים היא נפלה במדרגות.

<יוכי סימן  טוב: הנערה נפלה במדרגות ומתה ואף אחד לא באמת נתן לנו את האישור שאכן.

<יוכי סימן  טוב: וכל הפרופיל מראה את התאבדות, אבל אף אחד לא נתן את האישור, אז אין לנו אפשרות לעבוד.

<יוכי סימן  טוב: אז אני לא יודעת עם מי לעבוד עם זה.

<יוכי סימן  טוב: דיברתי עם שושי הרץ והיא אמרה שהיא כמשפטנית יודעת שבאמת זה צריך אישור של שופט חוקר, אבל עד היום אין במדינת ישראל בעצם מישהו שאומר לי.

<יוכי סימן  טוב: ומאז נובמבר בשנה שעברה, שנה, אני לא יכולה לדעת מי התאבד ומי לא.

<יוכי סימן  טוב: אני רק יכולה לנחש לפי הפרופיל שציירו לי שזאת התאבדות, אבל זאת בעיה.

<יוכי סימן  טוב: זה דבר אחד שהייתי רוצה בו עזרה של הכנסת.

יפעת שאשא ביטון: את אומרת שעד לאחרונה זאת הייתה המשטרה ועכשיו זה לא?

<יוכי סימן  טוב: כן.

<יוכי סימן  טוב: פנינו לייעוץ המשפטי של הממשלה.

<יוכי סימן  טוב: הייעוץ המשפטי שלנו פנה כבר פעמיים על העניין הזה.

<יוכי סימן  טוב: דבר שני, הטיפול בקופות החולים.

<יוכי סימן  טוב: אני יודעת ושושי מאד משתדלת ואני באמת מודה גם על זה שיש תכנית לאומית ועל שיתוף הפעולה עם משרד הבריאות ואני לא אציג עוד פעם נתונים שהצגנו, שאלפי מורים ויועצים ופסיכולוגים שעוברים הכשרות.

<יוכי סימן  טוב: אנחנו התחלנו פיילוט של עבודה עם ילדים, לדבר איתם ישירות ותכנית YAM, אנחנו צריכים פשוט לעבור את הפרוצדורה של ספק יחיד, ומי שמבין בפרוצדורות יודע שזה לוקח זמן.

<יוכי סימן  טוב: זאת בעיה מאד גדולה שכשיש ילד עם סיכון לאובדנות ואין לו טיפול, ואני מתייחס גם למה שהאבא פה אמר, זאת מצוקה אמיתית שאנחנו פוגשים אותה ביום יום.

<יוכי סימן  טוב: זה לא מעשי רק לפנות לשושי בעניין הזה כל פעם.

<יוכי סימן  טוב: אמנם כל מקרה שאנחנו מפנים אליה היא באמת עוזרת, אבל עד שלפעמים זה מגיע אלי, אז זה לוקח זמן עד שאני מבינה שיש פה בעיה.

יפעת שאשא ביטון: זה כבר עבר מספיק.

<יוכי סימן  טוב: כן.

<יוכי סימן  טוב: זה חייב להיות מטופל, כי קופות החולים קיבלו את המנדט לזה.

<יוכי סימן  טוב: דבר שלישי, צר לי אבל מי שנמצא בכל הנציגויות של המועצה הלאומית ושל הוועדה הבין משרדית מהרווחה, זה אילן שריף שהוא איש מדהים שעוסק בטיפול במשפחות אחרי.

<יוכי סימן  טוב: אנחנו ביקשנו המון פעמים שתהיה נציגה, פקידת סעד ארצית, או עובדת סוציאלית לחוק נוער.

<יוכי סימן  טוב: לצערנו הרב זה לא קורה ואני אומרת את זה בכאב, כי לא רציתי להוציא את זה פה, אבל אנחנו ניסינו לחזר אחרי הנציגות הזאת הרבה מאד פעמים.

<יוכי סימן  טוב: יש לנו בעיות בשטח שקורות בגלל העניין הזה, שברווחה השדר מלמעלה הוא – אנחנו לא עוסקים באובדנות.

<יוכי סימן  טוב: זה קושי אדיר, כי אנחנו חייבים אותם כשותפים.

<יוכי סימן  טוב: חייבים, חייבים אותם.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת את אומרת שיש צורך אמיתי בנציגות שהיא מונעת.

<יוכי סימן  טוב: כן.

<יוכי סימן  טוב: גם בטיפול, כי לפעמים אם הורה לא מוכן לקחת את הילד שלו, לא כל הורה הוא כמו ההורה שדיבר פה, שמבין ומיד לוקח והכל.

<יוכי סימן  טוב: יש הורים, הרבה פעמים, אני מבינה אותם, שמתנגדים, מכחישים.

<יוכי סימן  טוב: אומרים לא, היא סתם רוצה תשומת לב, הוא לא יעשה את זה בחיים, הוא פחדן.

<יוכי סימן  טוב: אנחנו צריכים את העזרה לפעמים של פקידי הסעד כשיש הזנחה, כשיש הורה שמזיק, שאם נגיד לו הוא יזיק אפילו.

<יוכי סימן  טוב: אז אנחנו צריכים פקיד סעד.

<יוכי סימן  טוב: אני לא אומרת את זה גורף בכל הרשויות, חלילה.

<יוכי סימן  טוב: יש אנשים שעושים את עבודתם נפלא, אבל כאמירה מלמעלה זה נאמר.

<יוכי סימן  טוב: היינו בעירייה נכבדת וגדולה שאמרנו להם בואו נעשה הכשרות שומרי סף.

<יוכי סימן  טוב: אנחנו נעשה לכם.

<יוכי סימן  טוב: אמרו לא, אנחנו נכשיר אז זה יעשה אותנו אחראים.

<יוכי סימן  טוב: זאת בעיה מאד גדולה.

<יוכי סימן  טוב: דבר רביעי, אני מבקשת לתת את הדעת על ילדים להורים שהתאבדו, כי הם בסיכון.

<יוכי סימן  טוב: לפי המחקר והסטטיסטיקה אנחנו יודעים שהם נכנסים פי חמישה-שישה לסיכון ולפעמים יש כאלה שאומרים פי עשרה, מכלל האוכלוסייה.

<יוכי סימן  טוב: אם אנחנו רוצים קבוצת סיכון, הנה היא לפנינו.

<יוכי סימן  טוב: יש להערכתי, אין לי מספר מדויק, כ-200 ילדים בשנה שמתייתמים בגלל התאבדות של הורים.

<יוכי סימן  טוב: זו קטסטרופה אמיתית וצריך לתת את הדעת על טיפול בגילאים, כי רוב הוועדות בכנסת, אני שמחה על הדרבון, עוסקות בילדים ובני נוער.

<יוכי סימן  טוב: לשמחתנו הגדולה זה האחוז הקטן מאד, במיוחד בתוך מערכת החינוך, השיעור הקטן מאד של התאבדויות.

<יוכי סימן  טוב: טוב מאד שנעשה ונעשה וזה לא מספיק.

<יוכי סימן  טוב: כל מה שאנחנו נעשה זה לא מספיק.

<יוכי סימן  טוב: ילד אחד שנציל שווה את הכל, אבל צריך לזכור שאם ילד גדל בבית שבו האמא או האבא התאבדו, זה קטסטרופה אמיתית.

<יוכי סימן  טוב: גם כשאח.

<יוכי סימן  טוב: אז צריך לזכור שצריך לטפל גם בהתאבדות של מבוגרים, לא רק של ילדים.

יפעת שאשא ביטון: כן.

<יוכי סימן  טוב: וגם כשסבא מתאבד זו בעיה גדולה, אבל זה כבר בוועדה אחרת.

<יוכי סימן  טוב: אז אני אתייחס למה שאמרו במערכת החינוך.

<יוכי סימן  טוב: קודם אנחנו מחויבים, אני מחויבת לזה טוטאלית.

<יוכי סימן  טוב: לכל הנושא של מניעה וטיפול יש לי צוות מדריכות ומדריכים מכל המגזרים בכל רחבי הארץ.

<יוכי סימן  טוב: אנשים מדהימים, מסורים, שעובדים באמת, נענים לטלפונים 24 שעות ביממה ואם יש מקרה הם יבואו גם באמצע הלילה וזאת לא הגזמה.

<יוכי סימן  טוב: זה מה שהם עושים.

<יוכי סימן  טוב: בוודאי שיש עוד הרבה מה לעשות.

<יוכי סימן  טוב: לגבי המניעה על ידי תכנית YAM אנחנו מסכימים.

<יוכי סימן  טוב: קיבלנו את הנחיית המועצה הלאומית לקחת אותה כ-הדבר ולדבר עם ילדים ישירות על אובדות.

<יוכי סימן  טוב: מכיוון שלא הצלחנו להשיג זכויות יוצרים, אנחנו בינתיים בנינו תכנית שבזמנו עם פרופסור ישראל אור-בך זיכרונו לברכה, שהיה מומחה מספר אחת אז במדינת ישראל וגם בעולם הוא היה נחשב.

<יוכי סימן  טוב: אנחנו שדרגנו אותה מאד וקוראים לה בוחרים בחיים.

<יוכי סימן  טוב: היא נעשית בפיילוט יחסית קטן עם 360 ילדים ב-16 כיתות בארץ, מלווה במחקר.

<יוכי סימן  טוב: נראה אם היא באמת יעילה.

<יוכי סימן  טוב: אנחנו מקווים שנסיים את התהליך של רכישת זכויות יוצרים של YAM, כדי שנוכל לבצע את זה.

<יוכי סימן  טוב: פשוט צריך להכריז על ספק יחיד וכשזו תכנית מחו"ל זו פרוצדורה יותר ארוכה.

<יוכי סימן  טוב: אז לכן אנחנו עם התייעצות עם פרופסור גיל זלצמן ועם פרופסור ענת ברונשטיין-קלומק.

<יוכי סימן  טוב: הם אמרו לנו שהתכנית שלנו היא טובה וצריך ללכת עליה בינתיים עד אשר נקבל את האישור ל-YAM.

יפעת שאשא ביטון: אפשר גם לקחת את הרציונל ולבנות מערך.

<יוכי סימן  טוב: נכון.

<יוכי סימן  טוב: יש לנו פה שתי נשים נהדרות שמובילות את זה.

<יוכי סימן  טוב: רחל פה, ד"ר אלה שראל כבר הלכה.

יפעת שאשא ביטון: בהקשבה של 5 דקות נבנה לי מערך שיעור בראש, של איך.

<יוכי סימן  טוב: נכון, נכון, אני מסכימה.

יפעת שאשא ביטון: זה בסך הכל פשוט לרצות לעשות את ה - - -

<יוכי סימן  טוב: ברשות

<יוכי סימן  טוב: כם, אני מאד מאד מסכימה איתך שאסור לוותר על המורים, כי מורה שמבין בעניין אנחנו משקיעים בו לתמיד, לא לפעם אחת שהילד קיבל את זה, אלא לתמיד.

<יוכי סימן  טוב: אני הצעתי לספר לחבר הכנסת גליק שאמא שלו הייתה מורה בבית הספר שבו אני הייתי יועצת ודרך חיבור באנגלית של ילדה, היא זיהתה ילדה בסיכון ועד היום אני משתמשת בסיפור הזה.

<יוכי סימן  טוב: דרך זה שהילדה כתבה על נשים מוכות כבחירה וזה לא היה הנושא.

<יוכי סימן  טוב: היא אמרה לי משהו פה מרגיש לי לא בסדר.

<יוכי סימן  טוב: אז מורים ערניים וגם ילדים ערניים.

<יוכי סימן  טוב: לשמחתי כל שבוע יש לנו ילדים שמוטרדים ומספרים על חבר שבסיכון.

<יוכי סימן  טוב: אנחנו רוצים את העזרה בהחלט למה שהזכרתי קודם.

<יוכי סימן  טוב: תודה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו בהחלט נבדוק את זה ונתייחס.

<גלי שלוש: כבוד יושבת הראש, אם אפשר משפט אחד.

יפעת שאשא ביטון: אבל ממש משפט.

<גלי שלוש: כשפורצת מגיפה, כשמגיפה יכולה להיות של 30-40 פגועים.

<גלי שלוש: אנחנו מדברים על מגיפה של 500 אנשים בשנה.

<גלי שלוש: מגיפה של 30 אנשים מיד יש פתרון.

יפעת שאשא ביטון: גלי, לא צריך לשכנע אותנו.

יפעת שאשא ביטון: תראי איזה דיון.

יפעת שאשא ביטון: אני לא זוכרת כל כך הרבה - - -

<גלי שלוש: כן, אבל חלק מהדיון הוא על המהירות של הדברים שקורים ואם תעזרו לנו להעביר הלאה את המסר, כשאנחנו מדברים על מגיפה של 500 אנשים בשנה שלא עוברת.

<גלי שלוש: אין לה כרגע תרופה ואנחנו רוצים לנסות להגיע לתרופה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: בגלל שעלתה הסוגיה כבר פעם שנייה ברצף שלא רק הילד בעצם שהוא בסכנת אובדנות, אלא שהוא חווה אובדנות דרך אחד היקרים והקרובים לו, כל שכן כשאנחנו מדברים ברור שאח זה טראומה והכל, אבל כשמדובר על אחד ההורים שהוא גם דמות מאד משמעותית עבורו, זה הופך להיות עוד יותר קשה.

יפעת שאשא ביטון: אז אני אתן לאבי להתייחס, כי הוא רצה גם קודם, ואז אני אעביר אלייך לירון את רשות הדיבור.

יפעת שאשא ביטון: שיהיה לנו פשוט רצף מסוים.

<אבי קסב: תודה רבה גברתי יושבת הראש.

<אבי קסב: שמי אבי קסב, אני מנהל ארגון חבל הצלה, ארגון שעוסק במניעת התאבדות של הורים בקונפליקטים של גירושים קשים.

<אבי קסב: אני ארצה לא לעסוק יותר מדי בנקודה הזאת ולקחת את זה דווקא למשהו שמתחבר פה לכולם לדעתי.

<אבי קסב: זה במילה אחת סטיגמה.

<אבי קסב: סטיגמה שגם מופנית מצד התקשורת, גם מצד ההורים, גם מצד החברים וכל הדבר הזה כולו מתחבר.

<אבי קסב: למען גילוי נאות אני בעצמי עברתי לפני 1,211 יום ניסיון התאבדות בגלל גירושים.

<אבי קסב: משם פתחתי את חבל הצלה.

<אבי קסב: אז הסטיגמה שהייתה סביב זה הייתה מאד מאד קשה.

<אבי קסב: אני מקבל הרבה מאד פניות במהלך השנה מהורים, אבות ואמהות, שמגיעים למצב קיצון של מחשבות אובדניות וניסיונות אובדניים ואחד הדברים שאני מזהה שבקירות שלכם בפייסבוק, שזה כלי מאד נוח ופשוט לראות, אין אזכורים.

<אבי קסב: כל החיים שם נראים מאד מאד יפים, קשה מאד לזהות את זה.

<אבי קסב: ואז באמת כשבן אדם מדבר עם מישהו, בן אדם מול גורם מקצועי או אפילו מול חבר, אפשר להציל את החיים שלו.

<אבי קסב: אני לא בתור בעל מקצוע ולא מומחה ולא שום דבר, מצליח להגיע למצבים שאנשים באמת יורדים מהמחשבות האלה, מהתכניות האלה ומשקמים את החיים שלהם.

<אבי קסב: לגבי הילדים שהתכנסנו בעניינם בדיון הזה, באמת הסיכון של ילדים שאחד מההורים שלהם עבר ניסיון התאבדות או באמת התאבד ונפטר, הוא גבוה, הוא פצצה מתקתקת.

<אבי קסב: ילד כזה לא מצליח להבין.

<אבי קסב: הוא רוצה ללכת בדרכי ההורה שלו.

<אבי קסב: הוא רוצה לגמור לעצמו את הסבל בעצמו.

<אבי קסב: שום דבר כמעט לא יצליח לשכנע אותו.

<אבי קסב: ילדים כאלה צריכים לתפוס אותם בפינצטה.

<אבי קסב: הם צריכים להיות מה שנקרא להרים לגביהם דגל אדום במערכת החינוך, ברווחה, במשרד הבריאות.

<אבי קסב: הם צריכים לעבור ליווי מאד מאד קרוב, כי לצערנו אנחנו רואים שבסטטיסטיקות הילדים האלה מועדים למצבים של מקרי התאבדות.

יפעת שאשא ביטון: הפוטנציאל יותר גדול.

<אבי קסב: ולדעתי דווקא לילדים האלה, של ילדי הגירושים והקונפליקט של הגירושים הקשים, צריך לתת טיפה יותר דגש ויותר תשומת לב.

<אבי קסב: תודה רבה גברתי.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לך אבי על הדברים החשובים.

יפעת שאשא ביטון: לירון, שלום הילד, אחר כך ד"ר שירי דניאלס ואחר כך טלי.

<לירון אשל: אז אני באמת אדבר בקצרה ואתחיל מהסוף.

<לירון אשל: חבר הכנסת גליק אמר כל ילד צריך שיהיה לו מענה ובהקשר הזה אני חושבת שצריכים להסתכל לתופעה בעיניים.

<לירון אשל: כולנו באנו מהדיון הקודם ושם דיברו על תכניות שמיושמות כבר בתיכונים ועל תכנית שמשוועים לה, זה תכנית YAM, אבל אף אחד לא מדבר או לא מספיק מדברים על הילדים של בתי הספר היסודיים.

<לירון אשל: מהנתונים של השנתון הסטטיסטי של המועצה לשלום הילד של שנת 2015, בעצם למעלה משליש מניסיונות האובדנות הם עד גיל 14.

<לירון אשל: 32 ניסיונות אובדניים עד גיל 9.

<לירון אשל: אנחנו מדברים על גילאים מוקדמים ביותר, שאין שום התייחסות ברמת התכניות, האיתור, המניעה וההתמודדות.

<לירון אשל: אנחנו מפחדים לדבר עם הילדים על אובדנות בכלל, קל וחומר בגילאים האלה, אבל אם לא נדבר זה לא ייעלם.

<לירון אשל: בעשור האחרון יש לנו עלייה מתמדת בניסיונות של הילדים האלה בגילאי יסודי.

יפעת שאשא ביטון: שזה אגב רק מחזק את זה שהמדיה והרשתות החברתיות הן פקטור, קטליזאטור אפילו הייתי אומרת, לכל הסיפור הזה, כי בואו נודה על האמת.

יפעת שאשא ביטון: האינסטינקט הוא לא למות, האינסטינקט הוא לחיות.

יפעת שאשא ביטון: וילד בן 9 שיודע איך עושים את זה, ראה את זה איפה שהוא או שמע את זה איפה שהוא.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת שאנחנו צריכים לראות גם איך אנחנו מטפלים בסביבות האלה, אם אנחנו רוצים להגן על הילדים.

<לירון אשל: נכון.

<לירון אשל: אני רק אגיד שבדיון הקודם הייתה באמת איזו שהיא השוואה מאד גדולה לאותה תכנית של התיכונים, אבל לא נאמר שום דבר על בתי הספר היסודיים, על השיח עם אנשי הטיפול, עם אנשי המקצוע, עם המורים, עם שומרי סף בתוך בתי הספר היסודיים.

<יוכי סימן  טוב: אנחנו עובדים גם עם היסודיים.

<לירון אשל: חייבים להכיר בתופעה, תופעה שהולכת וגדלה וצריכים למנוע את זה שעה אחת קודם, כדי לא להגיע ליותר מקומות.

<לירון אשל: אני רק אגיד משפט אחד.

<לירון אשל: הרבה מהילדים שביצעו ניסיונות אובדניים גם בגילאי 14 ו-15 תיארו מחשבות שכבר מלוות אותם תקופה.

<לירון אשל: ואם הם מלווים, זאת אומרת בתוספת לילדים שעושים ניסיונות אובדניים, חייבים באמת להיות כבר שם, כבר אז לאתר, למנוע, לדבר.

<לירון אשל: כמובן בצורה מותאמת.

<יוכי סימן  טוב: נכון.

<יוכי סימן  טוב: אני מאד מסכימה עם זה.

<יוכי סימן  טוב: זה נכון.

<יוכי סימן  טוב: זה נכון לגמרי.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לירון.

יפעת שאשא ביטון: ד"ר שירי דניאלס.

<שירי דניאלס: כן, שלום.

<שירי דניאלס: תודה.

<שירי דניאלס: אני המנהלת המקצועית הארצית של עמותת ער"ן ואני רוצה לומר כמה דברים ברשותכם בקצרה.

<שירי דניאלס: קודם כל עמותת ער"ן מספקת עזרה ראשונה נפשית בטלפון כבר 45 שנים ובאינטרנט כבר 12 שנים.

<שירי דניאלס: ומה שאנחנו רואים במענה ל-170,000 פניות בשנה, מעל 20,000 מהן מבני נוער ו-5,000 שיחות אובדניות שמגיעות כל שנה, זה שכמו שנאמר כאן עוצמת המצוקה היא גדולה, הגילאים יורדים.

<שירי דניאלס: אנחנו עובדים בהערכת סיכון בשיתוף פעולה עם יחידת המשא ומתן במשטרה כדי לאתר את האנשים, אבל אני רוצה להגיד משהו על הרשתות החברתיות ועל האינטרנט בכלל.

<שירי דניאלס: נכון, האינטרנט יש לו מימד סיכוני ואנחנו רואים את זה.

<שירי דניאלס: יחד עם זאת יש לו אלמנט של ביטחון פסיכולוגי, שמאפשר לבקש עזרה דווקא באמצעות אותו מדיום שבו גם מתרחשת הרבה מאד פגיעה.

<שירי דניאלס: במחקר שאנחנו עשינו בעמותת ער"ן, מצאנו שבני הנוער אומרים, גם אלה שעברו בריונות אגב, אומרים חד משמעית שבמידה והם היו פונים לעזרה, הם היו רוצים שהעזרה הזו תהיה אנונימית, זמינה ונגישה באמצעות האינטרנט.

יפעת שאשא ביטון: לא, אנחנו לא פסלנו את האינטרנט.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו רק אמרנו שזה מרחב שיש לו פוטנציאל, אבל זה לא סתירה.

<שירי דניאלס: בהחלט, יש לו פוטנציאל סיכוני ויש לו גם פוטנציאל שאנחנו בעצם צריכים להשכיל לנצל אותו לשירות בני הנוער, כפי שאנחנו עושים בער"ן הרבה מאד שנים.

<שירי דניאלס: כי כשבן נוער במצוקה הוא רוצה עזרה כאן ועכשיו ולא שם ואחר כך.

<שירי דניאלס: וכמו שמענו, רוב הטיפול זה שם ואחר כך.

<שירי דניאלס: אז היכולת לפנות באנונימיות בכל מקום ובכל עת - - -

יפעת שאשא ביטון: אתם מפיצים את זה?

יפעת שאשא ביטון: אתם נגישים?

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת ילד שנפגע יכול להגיע לער"ן - - -

<שירי דניאלס: אנחנו נגישים גם לילדים וגם להורים שלהם.

<שירי דניאלס: אנחנו זקוקים לסיוע בנושא של העלאת מודעות בהגעה לילדים.

<שירי דניאלס: אני תמיד אומרת, אני בת 46, כשאני הייתי בבית ספר יסודי היו מחברות חומות של דפתר, מי שזוכר, היה מאחורה משולש שהיה כתוב בו – החבר של בער"ן עם המספר 1201.

<שירי דניאלס: הילדים היום צריכים לדעת מזה והם לא יודעים מספיק.

<שירי דניאלס: אנחנו נותנים שירות גם בערבית אגב, גם ברוסית, גם בעברית.

<שירי דניאלס: בחודש הבא אנחנו מסיימים קורס הכשרה למתנדבים בדואים, כדי לאפשר להיות שם בכל השפות.

<שירי דניאלס: אז העניין פה הוא הרבה פעמים העניין של לדבר.

<שירי דניאלס: אז לדבר כן, השאלה זה איך לדבר כמו שאמרת, חברת הכנסת ובאמת זה העיקר.

<שירי דניאלס: לשאול כן.

<שירי דניאלס: השאלה היא איך שואלים.

<שירי דניאלס: נאמר פה ובצדק, אנחנו צריכים לשאול בני נוער אם הם חשבו לפגוע בעצמם במידה והם בדיכאון.

<שירי דניאלס: השאלה איך עושים את זה.

<שירי דניאלס: הרבה פעמים אומרים כן, אני שאלתי - - -

יפעת שאשא ביטון: כן, ברור שהכל זה שאלה של איך.

יפעת שאשא ביטון: זה נאמר פה.

<שירי דניאלס: אבל למשל זה נאמר – לא חשבת לעשות משהו טיפשי, נכון?

<שירי דניאלס: או נכון שלא חשבת לפגוע בעצמך?

<שירי דניאלס: ואנחנו עושים את זה כמבוגרים מתוך חרדה, כי כמו שנאמר כאן ובצדק, זה לא האנשים ההם שם, האובדניים, המדוכאים.

<שירי דניאלס: כל אחד מעצם היותו בן אדם עובר משבר בחיים ולכן חשוב להיות פה בשביל כולם.

<שירי דניאלס: אני מאד אשמח אם אתם תוכלו לעזור לנו להנגיש את השירות שלנו לכל בני הנוער במדינת ישראל.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: כן, אנחנו דיברנו פה על שאלת ה-איך.

יפעת שאשא ביטון: דיברנו על הצורך בעצם בהדרכה או הנחיה של הורים בסיפור הזה ואני חושבת שזה בהחלט מתחבר לדברים שנאמרו.

יפעת שאשא ביטון: משרד החינוך, זה באמת פלטפורמה מצוינת להנגיש את המידע לגבי ער"ן, אם זה בפרסום או לוחות מודעות, כדי שהילדים יידעו שיש לאן לפנות.

<יוכי סימן  טוב: כן, כן, לגמרי.

יפעת שאשא ביטון: תודה.

יפעת שאשא ביטון: טלי ואחר כך יובל ובהמשך שלומית צפריר.

<טלי דאואן קטן: תודה.

<טלי דאואן קטן: שמי טלי דאואן קטן.

יפעת שאשא ביטון: רק בקצרה.

יפעת שאשא ביטון: כולכם תנסו להתכנס, כי אנחנו צריכים לסיים את הדיון.

<טלי דאואן קטן: טוב.

<טלי דאואן קטן: שמי טלי דאואן קטן, אני נציגת פורום ועדי ההורים היישוביים.

<טלי דאואן קטן: בפורום אני אחראית על שני תחומים, אחד זה מניעת פגיעות מיניות והשני זה אובדנות, כשבין שני התחומים האלה יש קשר הדוק, כפי שגברתי יודעת.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

<טלי דאואן קטן: וזה אחד מהדגלים האדומים שהעלו כאן

<טלי דאואן קטן: ואני חושבת שזה נושא שגם בו צריך לטפל.

<טלי דאואן קטן: אני הגעתי לתחום האובדנות בעקבות מקרה אישי שקרה לפני 390 ימים.

<טלי דאואן קטן: קרובת משפחה שלי בת 17.5 קפצה אל מותה, אחרי שהיא סבלה מגיל 5 עד גיל 11 מפגיעה מינית על ידי בן משפחה.

<טלי דאואן קטן: אנחנו חייבים לשים פוקוס ענק על הנושא הזה של פגיעות מיניות ועל הילדים האלה; וכמו שאנחנו מקימים פה היום שדולה למניעת אובדנות, אנחנו צריכים להקים שדולה בנושא פגיעות מיניות.

<טלי דאואן קטן: אנחנו צריכים שתהיה יחידה מיוחדת בפרקליטות, שתהיה יחידה מיוחדת במשטרה.

<טלי דאואן קטן: אנחנו צריכים שכל המורים, הגננות, הרופאים, כולם יידעו לזהות את הדברים האלה, בכדי שלא נצטרך להגיע ליום הזה שאנחנו כאן.

<טלי דאואן קטן: אני מזמינה את כל מי שרוצה להעביר מידע כלשהו להורים, לפנות אלינו, לפורום ועדי ההורים.

<טלי דאואן קטן: יש לנו נגישות ל-150 יישובים בארץ.

<טלי דאואן קטן: אני אשמח לתת - - -

<זאב גולדבלט: רשויות מקומיות, לא יישובים.

<טלי דאואן קטן: סליחה, רשויות מקומיות, מתקן אותי המנכ"ל.

<טלי דאואן קטן: אבל כל אחד מכם יכול להשתמש בי.

<טלי דאואן קטן: אני אשמח לעזור.

יפעת שאשא ביטון: להיעזר בכם.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: אני יכולה לומר לך שהוועדה הזאת היא כמעין שדולה לכל הנושא של פגיעות מיניות.

<טלי דאואן קטן: אני מסכימה איתך.

יפעת שאשא ביטון: העיסוק שלנו פה מאד מאד מאד אינטנסיבי, אני מסכימה איתך וזו הייתה השאיפה שלי, שהגעתי לכל גורם אפשרי כדי שיהיו יחידות ממוקדות וייחודיות לטיפול בנושא של פגיעות מיניות, כולל איתור וגם אחר כך, אפילו במערכת המשפט.

יפעת שאשא ביטון: לא פשוט לנו עם הסיפור הזה, אבל כן הצלחנו להכניס הכשרות לבעלי מקצוע, כולל שופטים שמטפלים בזה ודרך רופאים ואנשי חינוך והכנסנו את זה כהכשרות שהן חובה.

יפעת שאשא ביטון: וכן, עם קשר, בלי קשר, הנושא של אובדנות זה הנושא שאנחנו חייבים חייבים להיות שם בשביל הילדים.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה טלי.

יפעת שאשא ביטון: יובל וייצן, בבקשה.

יפעת שאשא ביטון: אחר כך שלומית ואז נסכם עם דבי.

<יובל וייצן: תודה רבה.

<קריאה: גם איברהים.

יפעת שאשא ביטון: אלף לא נרשמת, אבל אני אתן לך ממש במשפט.

יפעת שאשא ביטון: אם אתה יודע לתמצת את זה.

יפעת שאשא ביטון: לא שתי דקות.

יפעת שאשא ביטון: אין לנו.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

<יובל וייצן: שמי יובל, אני מהאגודה למען הלהט"ב.

<יובל וייצן: אני רוצה להציג מספר נתונים לגבי אובדנות בקרב נוער מהקהילה הגאה, שבעצם זה מתקשר גם לפגיעה מינית.

<יובל וייצן: יש גם פגיעה על רקע נטייה מינית.

<יובל וייצן: האלימות עצמה יכולה להוביל גם לניסיונות התאבדות.

<יובל וייצן: אז בעצם אנחנו מדברים על כ-40% מהנוער מהקהילה הגאה שמדווחים על ניסיונות התאבדות לפחות פעם אחת.

יפעת שאשא ביטון: זה מטורף.

<יובל וייצן: כמעט 40% מהנוער בקהילה הגאה וזה בעצם גם קורה הרבה בגלל אלימות על רקע נטייה מינית.

<יובל וייצן: זה קורה בשיעור יותר גבוה מהאוכלוסייה הכללית וזה בעצם נפוץ בעיקר בקרב נוער שבא מבית מסורתי או דתי, בעיקר באזור כיתה י"א-י"ב, וגם אצל נערים שהתפיסה המגדרית שלהם יחסית נחשבת יותר נפשית.

<יובל וייצן: זה חשוב.

<יובל וייצן: אני רוצה להדגיש גם את החשיבות של הכשרת אנשי מקצוע בבתי הספר וטיפול בנושא הזה וחשוב גם לזהות את המקרים האלה של אלימות על רקע נטייה מינית, שבסופו של דבר עלולים להוביל גם למקרים של אובדנות.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: נתון מזעזע לכל הדעות ויכול מאד להיות שדווקא במקום הזה צריך לשים יותר פוקוס, כי אם שם הנטייה היא גדולה יותר, אז עוד יכול להיות שאנחנו דרך כך נצליח לצמצם את זה בכלל בקרב ילדים ובני נוער.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה יובל.

<יובל וייצן: תודה.

יפעת שאשא ביטון: ד"ר שלומית צפריר.

<שלומית צפריר: תודה.

<שלומית צפריר: אני פסיכיאטרית ילדים ונוער, אני מנהלת שתי מרפאות, אחת של קופת חולים כללית, אחת בירושלים ואחת בבית שמש ואני נציגה של איגוד הפסיכיאטריה של ילדים ונוער.

<שלומית צפריר: אני רוצה להתייחס לכמה נקודות.

<שלומית צפריר: נקודה אחת שאני רוצה להתייחס אליה היא העובדה שחשיבה על מוות היא דבר נורמאלי, שקורה אצל כל ילד ואצל כל מתבגר וכל אחד מאיתנו, שלא דיבר עם הילדים שלו באיזה שהוא שלב בחיים על מוות, הוא לא היה פתוח לשמוע את זה.

<שלומית צפריר: השלב שבתחילת גיל ההתבגרות הילדים מבינים שהחיים הם בחירה ובוחרים לחיות באופן נורמאלי, הוא שלב נורמאלי התפתחותי.

<שלומית צפריר: אני חושבת שזה מסר חשוב להגיד לשומרי הסף במובן הזה שאין מה לפחד לדבר עם ילדים על מוות.

<שלומית צפריר: זה משהו שמעסיק אותם.

<שלומית צפריר: זה משהו שנמצא שם.

<שלומית צפריר: אני יכולה להגיד שפסיכיאטרים לא פוחדים לדבר עם ילדים ולדבר עם מתבגרים על מוות ועל הרצון למות ועל מחשבות איך לעשות את זה.

<שלומית צפריר: כמות הפעמים ששאלתי ילד אם היו לו מחשבות למות והוא אמר כן בנוכחות ההורים שלו וההורים פקחו עיניים גדולות בהלם מוחלט, שזה מה שעולה, וכששאלתי אותו חשבת איך והוא סיפר על תכנית מאד מאד מוגדרת, חלקן יותר ילדותיות, חלקן יותר אפקטיביות, היא לא תואמן.

<שלומית צפריר: ואני מדברת לא על ילדים שבאים בגלל דיכאון וניסיון אובדני, אלא על ילדים שבאים מסיבות אחרות לגמרי.

<שלומית צפריר: ירידה בלימודים, הפרעת קשב, חרדה, כל מיני דברים.

<שלומית צפריר: זה נושא שמעסיק ילדים וצריך להיות פתוחים לשיח הזה.

יפעת שאשא ביטון: רואים את זה גם בשיח ביניהם.

יפעת שאשא ביטון: הרבה פעמים הם תופסים על זה כאילו בדיחה או דרך להצקה, כשהם אומרים לילד לך, לך תתאבד.

<שלומית צפריר: נכון, יאללה תמות כבר.

<שלומית צפריר: לך תמות.

יפעת שאשא ביטון: לך, לך תתאבד.

<שלומית צפריר: נכון, נכון.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא באמת מתייחסים לזה, אבל יש ילדים שיכולים לתפוס את זה לגמרי ברצינות.

<שלומית צפריר: אבל הטקסט הזה בא מאיזה משהו שנמצא בראש.

<שלומית צפריר: אני חושבת שאחד הדברים שעולים מאד חזק זה שההורים והמורים והיועצות והמבוגרים מסביב לא מזהים את זה ולא יודעים את זה והחברים יודעים.

<שלומית צפריר: והעבודה עם הילדים האחרים ולהסביר לילדים מה ההבדל בין הלשנה לבין חובת דיווח - - -

יפעת שאשא ביטון: דיווח והצלה.

<שלומית צפריר: הילד שלי בן ה-10 הגדיר את זה נורא יפה.

<שלומית צפריר: הוא אמר לי לא מזמן – הלשנה זה שזה לפי חוק, כאילו שאתה אומר שילד עשה משהו שאסור.

<שלומית צפריר: חובת דיווח זה לפי מוסר.

יפעת שאשא ביטון: איזה חמוד.

<שלומית צפריר: אמרתי, או, נכון, זה זה.

<שלומית צפריר: הגדרת את זה מעולה.

<שלומית צפריר: אני יכולה להגיד את זה בכל בתי הספר ואני חושבת שילדים יבינו למה הכוונה.

<שלומית צפריר: מתי זה נכון לגלות.

<זאב גולדבלט: על זה נאמר מפי עוללים ייסדתי עוז.

<שלומית צפריר: ממש, כן.

<שלומית צפריר: בכיתה ד' הוא אמר לי את זה.

<זאב גולדבלט: מדהים.

<שלומית צפריר: אני חושבת שנקודה קריטית שעלתה פה זה הנושא של הרצף בין האיתור במערכת החינוך, שהוא קריטי שיקרה ולא קורה מספיק, לבין הטיפול וההערכה המקצועית, כשאנחנו מעריכים שיש סיכון.

יפעת שאשא ביטון: כן, הנקודה הזו עלתה, כתובה.

<שלומית צפריר: והנקודה הזאת צריכה לקחת בחשבון שמערכת שירותי בריאות הנפש לא בנויה להיקפים שבהם היא אמורה לתת מענה.

<שלומית צפריר: הרפורמה הגדירה שהמערכת אמורה לתת מענה לשני אחוזים מהילדים במדינת ישראל.

<שלומית צפריר: אנחנו עומדים בזה, אבל זה לא המספרים של הילדים שצריכים אותנו.

<שלומית צפריר: ובעצם מה שקורה זה שאחוז הילדים שיש להם אבחנה פסיכיאטרית בגילאי אפס עד 18, הוא בין 15 ל-20%.

<שלומית צפריר: אנחנו לא מתיימרים לתת טיפול לכל אלה.

<שלומית צפריר: אנחנו לא יכולים.

<שלומית צפריר: אנחנו לא מספיק אנשים ואין לנו תקנים ואין לנו תורים דחופים, והסיטואציה שקורית בפועל זה שפסיכולוגית חינוכית של בית ספר מתקשרת אלי אישית ומספרת על ילד שנורא נורא מדאיג אותה ואני מסכימה להישאר אחרי שעות העבודה כדי לראות אותו.

<שלומית צפריר: זה לא הוגן.

<שלומית צפריר: גם לי יש ילדים בבית וגם לי יש ואני חושבת ש - - -

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, הנקודה זאת ברורה.

יפעת שאשא ביטון: זה עלה כאן וזה דורש התייחסות והציעה כאן עורכת הדין שושי- - -

<שלומית צפריר: אבל זו נקודה שצריכה התייחסות תקציבית משמעותית.

<שלומית צפריר: עוד נקודה שצריך לקחת בחשבון - - -

יפעת שאשא ביטון: רק תוסיפו.

יפעת שאשא ביטון: אמרה שושי, גם אין לנו מספיק כוח אדם שהוא עם הכשרה וגם לא כולם ממהרים ללכת וללמוד פסיכיאטריה, אבל הם בהחלט נמצאים באיזה שהוא גיבוש של מודל שאולי יעודד להגיע לשם.

<שלומית צפריר: נכון, אבל אני חושבת שבאמת כשמסתכלים על פיילוט - - -

יפעת שאשא ביטון: רק משפט אחרון, כי אנחנו כבר הרבה הרבה אחרי הדיון.

<שלומית צפריר: אני רק אגיד דבר אחד קצר.

<שלומית צפריר: כשמסתכלים על פיילוט ונעשה פיילוט של איך במערכת החינוך מאתרים ומזהים סיכון אובדני ומתי נכון להעביר, הפיילוט נעשה בתנאי מעבדה.

<שלומית צפריר: בסוף, כ - - -

<שושי איזנברג הרץ: בתוך תכנית לאומית - - -

<שלומית צפריר: נכון, וכשבאה התכנית הלאומית היא פתאום מגלה שכשהפסיכולוג החינוכי מאתר סיכון, אז הוא צריך להגיד רגע, באיזה קופה הילד?

<שלומית צפריר: איפה המרפאה הכי קרובה?

<שלומית צפריר: עם מי לדבר שם?

<שלומית צפריר: ושם אנחנו נתקעים והחוליות האלה של הרצף הן קריטיות.

יפעת שאשא ביטון: בסדר, אבל התכנית הלאומית אמורה לתת מענה לכל האתגרים האלה.

יפעת שאשא ביטון: לשם כך יש תכנית לאומית והם דיברו כך שהם גם חוקרים עכשיו את עצמם, לא רק נשענים על מחקרים שמגיעים מבחוץ.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה להאמין שהנקודות האלה בהחלט יעזרו גם להם לראות איך הם בונים את המערך הזה בצורה יותר נכונה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה ד"ר שלומית צפריר.

יפעת שאשא ביטון: אני נותנת לך ממש לא דקה וחצי ואם אתה מראש לא יכול לעמוד בזה, אז נוותר.

יפעת שאשא ביטון: אתה יכול לעמוד בזה בדקה?

אבראהים חג'אזי: תני לי דקה.

יפעת שאשא ביטון: אבל לא לחזור על דברים שנאמרו.

יפעת שאשא ביטון: אחר כך אנחנו נסגור עם העמותה בשביל לחיים.

אבראהים חג'אזי: אני אגיד שלושה דברים.

אבראהים חג'אזי: שמי איברהים חג'אג'י, מנהל שירות פסיכולוגי בכאוכב, והרצתי בתכנית הלאומית למניעת אובדנות ועל זה אני נמצא כאן.

אבראהים חג'אזי: אז אני תקוע איפה שאת אומרת.

אבראהים חג'אזי: אני מזהה ילד, אני יודע איך להתארגן בבית הספר, איך לעזור למורים איך להתמודד, כי הם מפחדים מזה, חרדים מזה, לא יודעים מה לעשות עם זה.

אבראהים חג'אזי: אני יודע איך לעזור להורים מה לעשות, אבל אני יחיד ויש עוד הרבה אנשים שלא יודעים לעשות את זה.

אבראהים חג'אזי: אחת התכניות בתכנית הלאומית הייתה להכשיר פסיכולוגים חינוכיים לדעת איך לעשות הערכת מסוכנות.

יפעת שאשא ביטון: צריך גם מורים.

יפעת שאשא ביטון: אגב, זה נכון הנושא של הערכת מסוכנות, אבל אנחנו כבר דיברנו על זה.

אבראהים חג'אזי: זה לא - - -

יפעת שאשא ביטון: רגע, שנייה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו דיברנו על זה שלא מספיק שהיועצים יהיו בהכשרה של לדעת לזהות, לאתר והכל, זה הצוות החינוכי.

יפעת שאשא ביטון: דיברנו על זה.

אבראהים חג'אזי: לא, לא, התכוונתי משפט קדימה.

אבראהים חג'אזי: זה לא רק לזהות.

יפעת שאשא ביטון: אני רגע במשפט אחורה שלך.

אבראהים חג'אזי: זה לא רק לזהות.

אבראהים חג'אזי: צריך לדעת להעריך מסוכנות, כי בינתיים גם אין מי שיכול להעריך מסוכנות.

אבראהים חג'אזי: אני שולח אותם לפסיכיאטר זמין, שאין לי ואני שולח אותם למיון ואז הורים רבים מסרבים ללכת למיון.

אבראהים חג'אזי: יש תחנת ביניים שאפשר להכשיר אותה, שזה פסיכולוגים חינוכיים שהם - - -

<יוכי סימן  טוב: יש.

<יוכי סימן  טוב: 670 מוכשרים בשנה.

אבראהים חג'אזי: אבל זה לא מספיק.

אבראהים חג'אזי: אני נמצא שם.

אבראהים חג'אזי: אני נמצא בשטח.

אבראהים חג'אזי: לזה צריך להזרים והרבה.

אבראהים חג'אזי: צריך להמשיך להכשיר אנשים.

אבראהים חג'אזי: דבר שני שצריך לשים אליו לב, את אומרת התכנית הלאומית.

אבראהים חג'אזי: אני עברתי הכשרה דרך התכנית הלאומית לפני ארבע-חמש שנים.

אבראהים חג'אזי: הופסקה.

אבראהים חג'אזי: היא הייתה דרך יזם והופסקה, עברה למשרד.

אבראהים חג'אזי: עכשיו יש עוד יזם שמקבל את זה.

אבראהים חג'אזי: אני חושב שהזמן הזה, אני לא יודע מה קרה בארבע-חמש השנים האלה, אבל נדמה לי שפספסנו הרבה אנשים.

אבראהים חג'אזי: צריך לקחת את זה בחשיבות רבה.

אבראהים חג'אזי: אני אומר לך, לפחות במגזר איפה שאני עובד יש עלייה מאד מדאיגה, מאד מטרידה בכמות האנשים ובמיוחד בבני הנוער.

יפעת שאשא ביטון: דיברו על זה.

אבראהים חג'אזי: פעם זה לא היה מדובר, היום זה כן מדובר וההורים כן רוצים, אבל כן רוצים, אבל צריך לתת את המענה ולתת את היד.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נסיים עם דבי.

<דבי צרפתי: כן, אני מוותרת על הדברים שרציתי לומר היות והם נאמרו עכשיו.

<דבי צרפתי: בשם עמותת בשביל לחיים אני רוצה להודות לך על הליווי ההדוק והמשמעותי והרגיש שאת מלווה אותנו בכל הדיונים.

<דבי צרפתי: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לכם.

יפעת שאשא ביטון: ברשות

יפעת שאשא ביטון: כם אני רק אסכם את הדיון ואם תרצו להוסיף על זה משהו, אז בשמחה.

יפעת שאשא ביטון: אז קודם כל בהתייחסות של מערכת החינוך, אני חושבת שדי ברור לכולם הנושא של שיח עם ההורים כדי שגם הם ייכנסו לתמונה ויקבלו כלים.

יפעת שאשא ביטון: הכשרה של צוותים מקצועיים שיידעו לזהות מצוקות, כשאנחנו שמים דגש על הצוותים החינוכיים.

יפעת שאשא ביטון: מבחינתי כל מורה.

יפעת שאשא ביטון: זה צריך לצאת מהמקום של מחנך מורה מקצועי.

יפעת שאשא ביטון: מי שנכנס למערכת החינוך מבחינתי הוא איש חינוך; וכמובן שיח עם הילדים.

יפעת שאשא ביטון: אני גם הדגשתי פה שאני מדברת על ניהול מערכים שהם בצורה של השלכה ולאו דווקא בצורה ישירה והרבה פעמים זה גם מאד אפקטיבי.

יפעת שאשא ביטון: החיבור עם תכנית YAM או כל תכנית דומה במהות שלה, יכול בהחלט לתת מענה.

יפעת שאשא ביטון: אני מבקשת ממשרד האוצר וגם ממשרד הבריאות את המשך התקצוב של התכנית הלאומית, גם בפעימה הבאה.

יפעת שאשא ביטון: ממשרד הרווחה, אני מבקשת לתת נציגות מונעת ומטפלת בדמות פקיד סעד ולא רק נציגות של מי שמטפל לאחר מעשה ותומך בעצם במשפחות.

יפעת שאשא ביטון: לבדוק מול הייעוץ המשפטי של הממשלה מי קובע שמדובר בהתאבדות, כדי שאנחנו נוכל לסייע במניעה של מקרים אחרים בתוך מערכת החינוך ולקבל תשובה כמובן מהייעוץ המשפטי, מי אמור לטפל בזה.

יפעת שאשא ביטון: ממשרד הבריאות, התקדמות בסטאטוס של צמצום הזמנים לתור, כפי שהציעה כאן שושי, תוך שלושה חודשים, כדי שנראה שהם באמת נמצאים בתהליך.

יפעת שאשא ביטון: אני כן אתייחס לנושא של הרחבה של הערכת מסוכנות, שיהיו אנשי מקצוע נוספים בתוך מערכת החינוך, לא רק בקופות החולים, שיידעו לתת את ההערכה הזו, כדי שנוכל לתת מענה גם לסוגיה הכואבת הזו.

<לירון אשל: גברתי, אולי רק מילה על התייחסות לתכניות שמותאמות גם לבתי ספר יסודיים, בגלל ה - - -

יפעת שאשא ביטון: כשאני מדברת על מערכת החינוך אני לא יודעת להפריד יסודי ועל יסודי.

יפעת שאשא ביטון: מבחינתי זה מערכת החינוך.

<גלי שלוש: ואם אפשר להוסיף גם את משרד התקשורת, להעלאת מודעות בתקשורת.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

אבראהים חג'אזי: ולגבי יועצים בבתי ספר יסודיים, כחלק מהתקן.

יפעת שאשא ביטון: כן, אני מודה.

יפעת שאשא ביטון: רגע, זה לא בסיכום.

יפעת שאשא ביטון: רק לסיכום להוסיף למשרד התקשורת – העלאת - - -

<גלי שלוש: העלאת מודעות בתקשורת בצורה נכונה ובריאה.

יפעת שאשא ביטון: כן, העלאת המודעות לגבי הצגה נכונה.

<קריאה: אבל זה לא משרד התקשורת יעשה את הקמפיין.

<גלי שלוש: נכון, אבל צריך - - -

יפעת שאשא ביטון: לא, לא, שהוא לא יעשה קמפיין.

<גלי שלוש: איזו שהיא הכוונה נכונה לעשות את הדברים נכון.

יפעת שאשא ביטון: שתהיה אמירה מהוועדה, גם לאמצעי התקשורת נאמר את זה, בסדר?

יפעת שאשא ביטון: אחר כך אנחנו נחשוב איך מפנים, אבל גם לאמצעי התקשורת יש אחריות בסיקור מתאים שמשקף בעצם את המסרים שהוועדה מבקשת להעביר ולא להציג מקרים כאלה כמקרים שהם הרואים, כדי למנוע את אפקט ההדבקה.

יפעת שאשא ביטון: דיברנו על זה גם בהקשר של הורים שרוצחים את ילדיהם ואני חושבת שפה זה דוגמא מובהקת נוספת לכך שדברים כאלה יכולים לקרות.

יפעת שאשא ביטון: אני רק אומר באמת כסיכום, זה כבר לא בהמלצות.

יפעת שאשא ביטון: אני כל הזמן מדברת על זה שאני אשת חינוך, מכירה את כל המערכת לפני ולפנים.

יפעת שאשא ביטון: תקשיבו, 24 שנים אני בתוך המערכת.

יפעת שאשא ביטון: הופתעתי היום פעם ראשונה לשמוע שאין יועץ חינוכי בכל בית ספר.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת אני מכירה את מערכת החינוך במבנה ביסודיים.

יפעת שאשא ביטון: תמיד - - -

<יוכי סימן  טוב: ביסודי אין תקן.

<יוכי סימן  טוב: זה המנהל מחליט אם הוא נותן.

<קריאה: זה תלוי מספר ילדים.

יפעת שאשא ביטון: אז זאת אומרת שכל המנהלים שאני מכירה במערכת הרחבה וזה רוב מערכת החינוך, אז הם צדיקים?

יפעת שאשא ביטון: לא, באמת אני אומרת.

<יוכי סימן  טוב: הם מורידים מסל השעות שלהם.

<יוכי סימן  טוב: אין תקן, אין תקנון לזה.

יפעת שאשא ביטון: אז אני חושבת, אז אני כן רוצה שזה ייכנס להמלצות.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה שמשרד החינוך, משום שיש הקצאה של תקציב, אחרת תאמינו לי, המנהלים לא היו עושים את זה.

יפעת שאשא ביטון: אני לא פגשתי בית ספר יסודי שאין בו יועץ חינוכי.

<קריאה: זה שהיא מופתעת זה הפתעה בשבילי.

יפעת שאשא ביטון: כן, אני באמת מופתעת.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה שמשרד החינוך כן ייתן דגש בהקצאות התקציביות שלו על תקן של ייעוץ חינוכי.

יפעת שאשא ביטון: זה לא צריך עכשיו תקציבים חדשים נוספים, כי בעובדה רוב המערכת, הרוב המוחלט של המערכת יודע לעשות את זה גם במערך הקיים, שיושם דגש על הסיפור הזה.

יפעת שאשא ביטון: אגב, זה מזכיר לי את הנושא של העובדים הסוציאליים, של פקידי חוק הנוער, עו"ס לחוק הנוער.

יפעת שאשא ביטון: מקבלים כסף, אבל כל אחד מחליט אם בא לו להשקיע את זה בזה או לא ובאיזה היקפים.

יפעת שאשא ביטון: גם שם אנחנו נטפל.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לכולכם.