הוועדה המיוחדת לפרשת היעלמותם של ילדי תימן, מזרח והבלקן, כנסת 20, פרוטוקול מספר 41, 2018-02-20 10:45

נורית קורן: בוקר טוב לכולם.

נורית קורן: היום ה-20.2.2018, ה' באדר התשע"ח, השעה 10:45.

נורית קורן: אני מתנצלת מראש, היו צריכים להיות פה מעל 50 איש, אבל כמו תמיד אנשים אומרים שהם באים ובסוף לא מגיעים.

נורית קורן: אז אני רוצה להודות לכל מי שהגיע לכאן ולומר לכם שהישיבה היום היא באמת ישיבה מיוחדת עבורי כי אנחנו מדברים היום שנה להקמת הוועדה ואנחנו ניתן כאן סיפורים של המשפחות שניצלו מהטראומה.

נורית קורן: הישיבה הזאת מוקדשת לעילוי נשמתו של דוד חמני ז"ל, שנפטר כחודשיים לאחר פנייתו לוועדה.

נורית קורן: אנחנו אפילו לא הספקנו לתת תשובות והוא הלך לעולמו, כמו הסיפור הטרגי בעצם של כל פרשת ילדי תימן, המזרח והבלקן.

נורית קורן: היום אני רוצה לסקור את כל מה שעשתה הוועדה עד כה ואת כל הדברים שחשובים לוועדה ומדוע הוועדה נפתחה, הסמכויות שלה ולדבר על כל מה שקשור לפרשה.

נורית קורן: אז אני מתחילה עם סקירה היסטורית לפי תאריכים ואני אומרת ככה, מ-1967 עד 1968 קמה ועדת בהלול מניקובסקי, שבעצם היא הייתה ועדה בין משרדית שהוקמה על ידי שר המשטרה כדי לחקור את הפרשה.

נורית קורן: אנחנו יודעים שהם טיפלו במשהו כמו 300-250 פניות שפנו אליהם.

נורית קורן: אחר כך, ב-1988 עד 1994 קמה ועדת שלגי, שהייתה ועדת בירור בראשותו של שופט מחוזי.

נורית קורן: ועדת החקירה הממלכתית כהן קדמי הוקמה ב-1995 עד 2001 ובעצם השופט העליון יהודה כהן, הוא התחיל אותה ולכן השם כהן, השופט קדמי החליף אותו ב-1999.

נורית קורן: צריך כאן לציין, גם לזכרו של הרב עוזי משולם ז"ל, שכל הסיפור של הפרשה תפס כותרות וקמה ועדת החקירה הממלכתית מכיוון שהוא עשה את ההתבצרות ביהוד והוא העלה על נס ב-1994 את כל הנושא של פרשת ילדי תימן והביא אותה לידיעת הציבור ובעקבות המחאה שלו קמה ועדת כהן-קדמי.

נורית קורן: ב-1.7.2015, זו הייתה הפעם הראשונה שמליאת הכנסת ציינה את יום פרשת ילדי תימן על ידי חבר הכנסת יואב בן צור ואנוכי והשר שהשיב, שר הפנים, היה השר סילבן שלום והוא השיב לסדר היום.

נורית קורן: זו הייתה הפעם הראשונה שהנושא עולה במליאת הכנסת במדינת ישראל.

נורית קורן: ב-30.5.2016 הקמתי את השדולה למען חקר האמת בפרשת ילדי תימן, המזרח והבלקן.

נורית קורן: ב-21.6.2016 היה אירוע מאוד גדול, היו קרוב ל-700 איש באירוע פתיחת השדולה ושם באמת שמנו על המפה את כל הנושא של פרשת ילדי תימן וב-26.6.2016 התקבלה בקשה שלי והתקבלה החלטת ממשלה לבדוק את סוגיית החיסיון על הפרוטוקולים ואני ביקשתי שימונה השר צחי הנגבי, הוא בדיוק מונה לשר ללא תיק, לכן ביקשתי מראש הממשלה שהוא זה שיקרא את החומרים ויחליט אם לפתוח או לא.

נורית קורן: ב-8.2016 הקמתי את מאגר הדנ"א, המאגר הגנטי, שעד כה הפגשנו בין שלושה ילדים מאומצים עם המשפחות הביולוגיות שלהם.

נורית קורן: ב-28.2.2016 המדינה פתחה את כל חומרי הוועדות לעיון הציבור באתר ארכיון המדינה ובפברואר2017 הכנסת מחליטה, בתמיכת הממשלה, על הקמת הוועדה שבראשותי.

נורית קורן: היא הייתה אמורה לפעול תשעה חודשים, עד ה-6 בנובמבר 2017 ומאז הארכנו אותה.

נורית קורן: ב-20.6.2017 ציינו, שוב, את יום פרשת ילדי תימן, המזרח והבלקן במליאת הכנסת ובוועדות וזה היה ביוזמתי.

נורית קורן: הייתה ועדת מדע בראשות חבר הכנסת אורי מקלב על נושא של הצעת חוק להקמת מאגר גנטי שיהיה רק לילדי תימן האבודים ובוועדת חינוך, בראשות חבר הכנסת יעקב מרגי, שילוב פרשת ילדי תימן בתכנית הלימודים.

נורית קורן: ב-26.6.2017 הכנסת מאשרת להאריך את תוקף הכהונה של הוועדה עד המושב הנוכחי.

נורית קורן: בעצם יש לנו עד 18.3 השנה הוועדה ואני מקווה שבשבועות הקרובים הוועדה תוארך עד סוף כהונתה של הכנסת ה-20.

נורית קורן: עכשיו אני עוברת לפעולות של הוועדה.

נורית קורן: הוועדה פועלת בשני מישורים עיקריים, סיוע למשפחות על מנת שהם יקבלו משפחות ויידעו מה עלה בגורל יקיריהם וחקיקה.

נורית קורן: הסמכויות של הוועדה כמו כל ועדה אחרת בכנסת וגם סמכויות חקיקה.

נורית קורן: היו אנשים שחשבו שהוועדה הזאת זו עוד ועדה, אבל הם לא הבינו שזאת ועדה בכנסת, זו ועדה שקופה, זו ועדה שעושה את כל הפעילות והיא חשובה מכיוון שגם יש לי סמכויות חקיקה שאנחנו יכולים לעשות ובכל פעם שאנחנו נתקלים בקושי אז אנחנו ישר מתקנים.

נורית קורן: אנחנו התחלנו את הדיונים שלנו עם איתור מידע ונגישות למסמכים.

נורית קורן: על איזה מסמכים אנחנו מדברים?

נורית קורן: על התיקים שהיו בתוך הפרוטוקולים, מסמכים רפואיים שלא נמצאים בתוך הפרוטוקולים, תעודות פטירה, מסמכי קבורה, מסמכים מתיקי האימוץ, תלונות שהוגשו במשטרה, כרטיסי עולה, רישומים ממרשם האוכלוסין ועוד כהנה וכהנה.

נורית קורן: אנחנו יודעים שהייתה בעיה למשפחות לאתר את כל המסמכים האלה, כי הם לא תמיד ידעו למי לפנות וגם הבירוקרטיה וגם ההשתקה שהייתה עד עכשיו אז היה קשה מאוד להשיג את המסמכים.

נורית קורן: לפעמים גם חוסר שיתוף פעולה מהארכיונים ומכל מיני גופים.

נורית קורן: יש משפחות חדשות, שעכשיו הם גילו שהם חלק מהסיפור, והם ממש לא יכולים לקבל מסמכים כי יש הרבה מאוד מסמכים שלא נשמרו מהשנים של קום המדינה.

נורית קורן: אנחנו יודעים שכל המסמכים שהופיעו בפרוטוקולים, יש הרבה סתירות ואי דיוקים.

נורית קורן: למשל כמו הילדה שמתה מאבנים בכליות בגיל תשעה חודשים, שזה הרי משהו שהוא לא הגיוני.

נורית קורן: גם לנו יש קשיים כוועדה, לא הכול פתוח ולא הכול נגיש.

נורית קורן: יש לנו, למשל, בעיה, אני ביקשתי לדעת בעקבות האירוע של מבצע כתונת פסים, אנחנו רצינו לדעת איזה אנשים יצאו, מי היו האנשים שיצאו במעבר הגבול של המדינה ונסעו למקום אחר.

נורית קורן: ביקשנו לקבל את זה, פנינו לכל המשרדים הרלוונטיים ונאמר לנו שאין.

נורית קורן: או למשל מוויצ"ו.

נורית קורן: ויצ"ו הם ארכיון פרטי, אמנם הם מקבלים איזה שהיא תמיכה מהמדינה, אבל זה ארכיון פרטי והם אמרו לנו שהם מצטערים, שהארכיון של ויצ"ו צפת נשרף.

נורית קורן: ויצ"ו צפת זה היה אחד המקומות הידועים לשמצה, לשם הגיעו ילדים ונעלמו ועכשיו אין לנו ניירת, ועכשיו יש קושי רב להוכיח את זה.

נורית קורן: מכאן אני עוברת לפעילות והישגי הוועדה.

נורית קורן: הקמת צוות בין משרדי בתמיכת כל השרים של המשרדים הרלוונטיים, רווחה, בטחון פנים, בריאות, רשות האוכלוסין וההגירה, שירותי דת ופורום וחברה קדישא, שבאמת במקום שהמשפחות יפנו, המשפחות מגיעות אלינו ואנחנו פונים.

נורית קורן: אמנם זה לוקח זמן, אבל אנחנו בכל זאת מקבלים תשובות.

נורית קורן: יש תשובות והדברים האלה מאוד חשובים.

נורית קורן: בדיקות של פניות פרטניות ועדכון במערכת ממוחשבת.

נורית קורן: אנחנו כבר חודש שלם הכנסנו מערכת ממוחשבת.

נורית קורן: צריך להגיד כאן תודה למנהלת הוועדה, למירב שמעון, שהיא הכירה שיש בכנסת מערכת ממוחשבת שהייתה מיועדת לפניות ציבור וביוזמתה היא הכניסה את זה לוועדה ועכשיו כל החומרים שאנחנו מקבלים אנחנו מעדכנים את זה במערכת ממוחשבת על מנת שנוכל לסייע לכמה שיותר אנשים ולדעת בזמן אמת איפה אנחנו עומדים בכל פנייה ופנייה.

נורית קורן: גם כשאנחנו רוצים להזמין מישהו אנחנו נוכל ישר לאתר אותו ולא להתחיל לחפש כמו פעם, בארכיונים.

נורית קורן: אנחנו משתדלים להשתפר.

נורית קורן: אנחנו מרכזים את כל הנושאים ואת כל החומרים.

נורית קורן: קיבלנו לפני קרוב לשלושה חודשים שני יועצים בשכר שמסייעים לנו בוועדה.

נורית קורן: זה חשוב לעבודת הוועדה, כי אם אין לנו אנשים שיעזרו לנו בחקירות וללכת לארכיונים ולכל מיני מקומות זה מאוד קשה.

נורית קורן: אנחנו צריכים לומר שיש לנו הסכמות עם רשות האוכלוסין ומשרד הבריאות.

נורית קורן: מכיוון שהיו שני משרדים שנים משרד הבריאות לא רצה להעביר מסמכים לרשות האוכלוסין וההגירה.

נורית קורן: אמרנו שזה לא יכול להיות, צריך שיהיה מתווך ולכן שלחנו בקשה למשרד הבריאות ומשרד הבריאות נענה ועכשיו מאיר אמסלם, תודה שהגעת, את כל הפניות שהוא מבקש ממשרד הבריאות הוא מקבל אותן ישר.

נורית קורן: הדבר החשוב ביותר שעשינו זה ביקשנו מכל משרדי הממשלה לסרוק את כל החומרים שקשורים לפרשת ילדי תימן ולרכז אותם על מנת שנוכל לקבל אותם.

נורית קורן: כך היה גם אצל גנזך רשות האוכלוסין, נמצאו כל ספרי הלידות והפטירות עד לשנת 1955 ומשנת 1955 ואילך הספרים מצויים בלשכות רשות האוכלוסין עצמן.

נורית קורן: כך שכל משפחה שפונה יכולה משנת 55' לקבל טיפול משם.

<מאיר אמסלם: התחלנו לרכז את זה אצלנו.

<מאיר אמסלם: ביקשת להעביר את הכול אלינו כדי שלא ייעלם.

נורית קורן: מעולה.

נורית קורן: זה הפוך, זה ההמשך.

נורית קורן: זה הפוך, שבעצם חלק היה מרוכז אצלך, עד 55' ומ-55' ואילך זה היה בכל מקום ואנחנו ביקשנו שהכול ירוכז אצל מאיר על מנת שהעבודה תהיה יותר יעילה וגם שתהיה פנייה למקום אחד, שלא צריך יהיה לפנות לכמה מקומות.

נורית קורן: אני חושבת שזה מאוד חשוב.

<קריאה: גם של משרד הבריאות?

נורית קורן: לא.

נורית קורן: מה שקשור למשרד האוכלוסין וההגירה, זה משרד הפנים.

<קריאה: כי משרד הבריאות לא נותנים תשובות.

נורית קורן: משרד הבריאות נותן תשובות לנו כוועדה בין משרדית, הוא צריך גם לתת לכם.

<קריאה: הוא לא נתן.

נורית קורן: אז תפני אלינו ואנחנו נבדוק למה הוא לא נותן.

נורית קורן: אבל היו מסמכים שכדי לקבוע פטירה או כדי לקבוע דברים מסוימים מאיר, שהוא אחראי על ההורדות מגנזך מרשם האוכלוסין, הוא היה חייב לקבל ממשרד הבריאות תעודות פטירה וכל מיני דברים כאלה, שהם סירבו להעביר אליו, כי החוק לא אפשר להם, החוק אומר שזה לא יכול לעבור אליו אלא רק לבני המשפחה ולכן אנחנו ביקשנו שכן יעבור אליו כדי שהוא יוכל לסגור את התיקים.

נורית קורן: כלומר אם יש תיק שהוא מטפל בו הוא יוכל לקבל את כל הפרטים בתיק על מנת שהוא יידע מה התשובה לתת למשפחה.

<קריאה: זה באמת קיבלנו, זה גם לזכותו.

<מירב שמעון: במקרה שלכם אנחנו גם נפנה לבית החולים ונבדוק את זה.

<מירב שמעון: אבל את הקבר מצאנו.

<יונה מרון: אני גם פניתי לבית חולים וקיבלתי שני דפים וחצי, ששום דבר לא מופיע שם חוץ מקבלה וכו'.

<מירב שמעון: אנחנו נבדוק את זה.

נורית קורן: על פי בקשת הוועדה הוחל בהליך ריכוז של כל הספרים בגנזך על מנת לשמרם.

נורית קורן: הוועדה ביקשה לחדד נהלים אצל עובדי הארכיונים בבתי החולים בעניין חשיפה ולהורות על פישוט ההליכים הבירוקרטיים.

נורית קורן: שירותי בריאות כללית, קופת החולים, גם היא גיבשה נהלים בנושא הזה וגם שם אפשר לקבל, מי שירצה לפנות בנפרד או דרכנו נוכל לתת את הקשר לקופת חולים כללית.

נורית קורן: וצריך להגיד שבוועדת החקירה בדקו 1,053 מקרים של המשפחות, תלונות של המשפחות.

נורית קורן: הוועדה העבירה לרשות האוכלוסין רשימות של כל המקרים שלגביהם קבעה ועדת החקירה שאין כל ממצא מה עלה בגורלם.

נורית קורן: צריך להגיד שוועדת כהן קדמי קבעה שמתוך 1,053 מקרים, 69 ילדים, הם לא יודעים מה עלה בגורלם.

נורית קורן: אנחנו העברנו את כל השמות של הילדים בצורה מרוכזת וביקשנו לקבל מה הסטטוס שלהם והוועדה הנפיקה לנו את תמציות הרישום העדכניות וכולן נמצאות אצלנו.

נורית קורן: וצריך להגיד גם שוועדת כהן קדמי קבעה שהיו חמישה תיקי אימוץ.

נורית קורן: אז אנחנו לא מדברים סתם, מסתבר שכן יש, הבעיה שלנו זה כשאין תיקי אימוץ.

נורית קורן: אני שמחה גם שפרופ' מור-יוסף נענה לבקשה שלנו לתגבר את משרד הגנזך בכוח אדם נוסף לטובת עבודת הוועדה והעבודה של מאיר אמסלם.

נורית קורן: אני רק מקווה שזה באמת נכנס לתוקף או שזה רק על הנייר?

<מאיר אמסלם: זה יהיה בקרוב מאוד.

נורית קורן: הסמכות של הוועדה לרכז תלונות של המשפחות שרואות עצמן קשורות לפרשה.

נורית קורן: אנחנו מקיימים עדויות ושומעים את העדויות ומתעדים אותן וזה מה שאנחנו נעשה גם עכשיו.

נורית קורן: אנחנו מקבלים עדויות של משפחות שלא הגיעו לוועדות ואנחנו מקבלים עדויות של משפחות שהוועדה סירבה לקבל.

נורית קורן: הוועדה בפירוש אמרה להם שהם לא שייכים בכלל לפרשה ולא רצו לקבל אותם.

נורית קורן: אז אנחנו בודקים את השייכות לפרשה וכן מקבלים אותם.

נורית קורן: אנחנו גם עסקנו בנושא של האימהות הקטינות שהוועדה לא הסכימה בכלל לפגוש אותם.

נורית קורן: אני אעשה פה הפסקה ואני אתן לכמה עדויות כי רק לדבר ככה זה קצת מתיש.

נורית קורן: מאוד חשוב לי היום לשמוע את כלה שניצלו מהטראומה ואני אתחיל דווקא מדוד חמני, שלא נמצא איתנו.

נורית קורן: דוד חמני נולד בעירק ועלה לארץ ב-1951.

נורית קורן: כשהוא הגיע ארצה הוא היה כבן חודשיים ואמו לא יכלה להניקו, הוא קיבל אבקת חלב שלא התאימה לו, חווה כאבי בטן עזים ואושפז בבית חולים רמב"ם שבחיפה.

נורית קורן: ההורים התבקשו להשאירו לאשפוז ולמחרת היום נאמר להם שהילד נפטר.

נורית קורן: האב התעצבן וניסה לחנוק את האחות הראשית, היא נבהלה וביקשה לשחרר אותה למספר דקות.

נורית קורן: לאחר חמש דקות היא החזירה את דוד להוריו.

נורית קורן: הדברים האלה מוקדשים לעילוי נשמתו של דוד חמני ז"ל שנפטר לפני כחודשיים.

נורית קורן: הסיפור הזה מראה לנו שמי שהתעקש באמת קיבל את הילד שלו למרות שאמרו לו שהוא נפטר.

נורית קורן: אני רוצה לתת לדוד שוקר, בוא תספר לנו את הסיפור שלך.

נורית קורן: בבקשה.

נורית קורן: רק תתקרב למיקרופון ודבר בקול.

<דוד שוקר: שלום לכולם.

<דוד שוקר: שמי דוד שוקר, ביקשתי מנורית לומר הקדמה קטנה כדי לעדכן את כל החברים שנמצאים כאן שהיו גם יהודים בסעודיה.

<דוד שוקר: אני ואשתי נולדנו בעיר נג'ראן בסעודיה.

<דוד שוקר: עד שנת 1936 היה שלטון עצמאי, האזור הזה שנקרא נג'ראן נשלט על ידי שייח'ים.

<דוד שוקר: ידועים התמרים שגדלים שם.

<דוד שוקר: כל מי שמכיר ידועים התמרים של נג'ראן.

<דוד שוקר: לאחר תקופה האימאם התימני בא והשתלט על המקום ולאחר תקופה מסוימת בא המלך הסעודי, שקראו לו נימר אבן סעוד וגירש את התימני משם והוא השתלט, אנחנו היינו 60 משפחות שגרנו שם ונשארנו תחת השלטון הסעודי.

<דוד שוקר: מאחר שהיהודים היו בעלי מלאכה הם עבדו בבית המלך, הן ברצענות, נשקות, בנגרות, כל העבודות של בית המלוכה נעשו על ידי היהודים.

<דוד שוקר: היהודים חיו טוב שם עד שקמה מדינת ישראל.

<דוד שוקר: בשנת 48' בא המלך בעורמה, שלח את הפקידים שלו ואמרו לכל היהודים להתאסף במרכז הכפר וכל יהודי שיש לו כסף וזהב ויש לו דברים יקרי ערך, לבוא ולרשום אותם אצל הפקידים של המלך, 'אנחנו רוצים לשמור עליכם, אנחנו יודעים שאתם עולים לארץ ישראל, לאל קודס'.

<דוד שוקר: והיה כך, באמת כולם באו ורשמו כל מה שיש להם.

<דוד שוקר: אחד אמר שיש לו 1,000 ריאל ו-200 זהובים וכל הדברים ורשמו את הכול.

<דוד שוקר: שבוע לאחר מכן בא המלך, הפקידים שלו כמובן, כל היהודים שנרשמו בשבוע שעבר, הרכוש שלהם, כולם להביא את הציוד לכאן 'אנחנו רוצים לרשום והכול יהיה בסדר'.

<דוד שוקר: באמת באו היהודים ומה שרשמו נתנו.

<דוד שוקר: אם היה לך מיותר ריאל אחד החזירו לך, אם חסר אחד 'תביא אותו' וכך זה היה.

<דוד שוקר: והעמיסו עשרה גמלים מרכושם של היהודים והובילו אותנו לכיוון גבול תימן.

<דוד שוקר: הלכנו ברגל אחרי הגמלים כמעט יומיים והגענו לגבול תימן, עשינו חניון לילה, חנינו שם, הבריכו את הגמלים ואנחנו, מרוב עייפות, המשפחות כולם ישנו, נרדמו.

<דוד שוקר: לפנות בוקר העירו את הגמלים, עשו אחורה פנה וחזרו עם כל רכוש היהודים חזרה לסעודיה.

<דוד שוקר: התעוררנו בבוקר ואין שום דבר, קמנו והתחלנו ללכת לכיוון הגבול התימני, עברנו את הגבול, קיבלנו אותנו חיילים של תימן יפה מאוד ונכנסנו תחת חסותם והנה מה רואים?

<דוד שוקר: שיירה של סוסים עם חיילים עם נשק שבאו לגמור על היהודים.

<דוד שוקר: איך שהם הגיעו לשם, אנחנו עברנו בדיוק את הגבול, עמדו חיילי האימאם ואמרו במפורש 'הם תחת חסותנו, תיפול שערה אחת מראשו של יהודי דמכם בראשכם'.

<דוד שוקר: וכך היה.

<דוד שוקר: הם חזרו חזרה, נכנסנו לתימן.

<דוד שוקר: מי שהיה לו משפחה שם עזרו לו, מי שלא היה לו משפחה, כמונו, לא הייתה לנו משפחה, לא היה לנו מה לאכול, אכלנו עשבים.

<דוד שוקר: הלכנו להוציא שעורה שנבטה או חיטה שנבטה מהגורן לאכול אותה.

<דוד שוקר: עד שבסופו של דבר הגענו לעיר צנעא.

<דוד שוקר: הכול ברגל.

<דוד שוקר: שם התגוררנו בבתים של היהודים שהם עלו כבר לארץ ישראל.

<דוד שוקר: בתים בני ארבע, חמש, שש קומות.

<דוד שוקר: כלכלו אותנו שם, לא יודע אם זה הג'וינט או הסוכנות היהודית.

נורית קורן: דוד, בן כמה היית?

<דוד שוקר: אני הייתי כבר בן 4.

נורית קורן: ואתה זוכר את זה?

<דוד שוקר: אני זוכר וגם הסיפורים של ההורים העשירו אותי.

<דוד שוקר: גרנו שם כשמונה חודשים, קיבלנו כלכלה, לא יודע מי זה היה, או מהג'וינט או מהסוכנות.

נורית קורן: הג'וינט.

<דוד שוקר: הביאו לנו קמח ובשר ושמן, כבשים לשחוט וכל הדברים האלה.

<דוד שוקר: אחרי שמונה חודשים התחלנו ללכת ברגל לכיוון עדן.

<דוד שוקר: בדרכים, דרכים קשות מאוד, התחלנו ללכת ברגל ואחר כך הביאו לנו חמורים שעלינו עליהם ואחר כך הביאו לנו גמלים, רכב יותר חזק, ארבע על ארבע.

<דוד שוקר: אחר כך הביאו לנו משאיות.

<דוד שוקר: בכל פינת גבול מסוימת, שם שודדים ישבו והיו משלמים דמי חסות כדי שנוכל לעבור אותם.

<דוד שוקר: כל מה שהיה ליהודים, עוד טיפה, כל זה נגמר בדרך.

<דוד שוקר: בקיצור הגענו גם לתעז, לקברו של ר' שלום שבזי, שם התפללנו.

<דוד שוקר: זה אני זוכר, גם את הקבר אני זוכר איפה היה.

<דוד שוקר: משם המשכנו לכיוון עדן.

<דוד שוקר: הגענו לעדן ובמחנה חאשד שלושה חודשים חום, מחלות, אוהלים, מתו הרבה אנשים בדרך.

<דוד שוקר: לאחר שלושה חודשים בערך הגיעו 'ואשא אתכם על כנפי נשרים', באו מטוסי הגלקסי ושם עוד מה שהיה לנו, עוד ספר או משהו, הורידו אותו, שלא ייפול המטוס מהמשקל.

<דוד שוקר: אם היה עוד תכשיט או משהו שהחביאו אותו, לקחו גם את זה והגענו היישר לשער עלייה בחיפה.

<דוד שוקר: בחיפה היישר, לא נשארנו אפילו לילה אחד, כבר באותו ערב העבירו אותנו למעברת מסמיה, בצומת ליד קסטינה, קרית מלאכי, באוהלים.

<דוד שוקר: בנובמבר 51', היה חורף קשה מאוד.

<דוד שוקר: לא הייתה אפשרות של הצלה, הוציא אותנו הצבא מהמעברה.

<דוד שוקר: עכשיו אני מספר את הסיפור שלי.

<דוד שוקר: באותו ערב באו כמה רבנים, חילקו לנו סוכריות והלכנו אחריהם, שלושה ילדים, רדפנו אחריהם.

<דוד שוקר: לקחו אותנו, העלו אותנו לאיזה רכב ונסעו איתנו.

<דוד שוקר: לא אמרו להורים, לא השאירו כתובת, לא טלפונים, שום דבר, לקחו אותנו.

<דוד שוקר: ההורים יודעים, ארץ ישראל, יהודים, ראו אנשים עם פאות, מה זה?

<דוד שוקר: בטח לקחו, ילמדו אותם או משהו, יחזירו אותם או ישמרו עליהם.

<דוד שוקר: חשבו שהם בייביסיטר בשבילנו.

<דוד שוקר: אחר כך ידעתי איפה אני, הייתי פה בגבעת שאול, כאן בירושלים בבית יתומים דיסקין והיו לי אבא ואמא.

<דוד שוקר: הייתי בבית יתומים דיסקין.

<דוד שוקר: ואני צועק, אבא, אמא, אבא.

<דוד שוקר: הייתי כבר ילד, גדלתי כבר, אני כבר כמעט בן חמש, אני יודע את ההורים שלי.

<דוד שוקר: הילדים ששיחקתי איתם היום, חברים שלי, אינם מחר.

<דוד שוקר: ואחר כך אני רואה אנשים לבושים מיוחד.

<דוד שוקר: לא ראיתי דבר כזה, כילד לא ראיתי חליפות, עניבות ודברים כאלה, לא ראיתי דבר כזה.

<דוד שוקר: אנשים מיוחדים מסתובבים שם ובאמת למחרת לא ראיתי חלק מהחברים שלי שהיו יותר קטנים ממני.

<דוד שוקר: אני הייתי נודניק, הייתי בוכה, 'אבא', 'אמא', כל הזמן, לא נתתי להם מנוחה.

<דוד שוקר: כל זה ארך שנה שלמה.

<דוד שוקר: תארו לכם מה זה סבל, לא רק לי, הטראומה עד היום רודפת אותי.

<דוד שוקר: לא לראות הורים שנה שלמה ויש לי הורים.

<דוד שוקר: זה היה טראומה, אחת הגדולות שהיו לי.

<דוד שוקר: רק אחר כך כשבגרתי - - - לא, לפני כן.

<דוד שוקר: הם החזירו אותי אחרי שנה למעברה.

<קריאה: אבל הם לקחו אותך לאיזה משפחה או משהו?

<דוד שוקר: לא, בבית יתומים.

נורית קורן: לא, הוא נשאר במעון שהוא היה.

<דוד שוקר: שם זה היה מקום כנראה לקחת את הילדים, לפזר את הילדים.

<דוד שוקר: אף אחד לא ידע מיהם.

<דוד שוקר: אין להם כתובות, אין להם כלום.

<דוד שוקר: אחרי שנה לא הייתה להם ברירה, הם לקחו אותי להורים שלי, זה היה נדמה לי בחג הסוכות, החזירו אותי למעברה, נשארתי בחג עם ההורים שלי והכול, שמחה רבה, שמחה רבה.

<דוד שוקר: אחרי החג החזירו אותי לבית היתומים.

<דוד שוקר: זה היה בשנת 52', תקופת הצנע.

נורית קורן: המשפחה החזירה אותך?

<דוד שוקר: לא היה מה לאכול, אוכל בתלושים, לפחות בבית יתומים היה לי מה לאכול.

<דוד שוקר: ואז חזרתי ללמוד שם, כבר ההורים שלי יודעים את הכתובת והכול.

<דוד שוקר: שם היו לי בגדים ללבוש והיה לי אוכל, למדתי גם לזרוק אבנים בשבת מהחורשה של גבעת שאול על הכביש הראשי, לצעוק 'שאבס, שאבס', למדנו.

<דוד שוקר: למדתי אידיש שם, פחות או יותר, אני עוד זוכר אפילו כמה שירים באידיש וככה זה היה.

<דוד שוקר: אחר כך כשהתבגרתי יותר ראיתי כתבה ב'העולם הזה' של אורי אבנרי, שם בכתבה כתוב במפורש, הוא מזהה שם, הוא אומר שהיה שם רב אחד בשם דב רוזנבוים.

<דוד שוקר: האדם הזה היה לוקח ילדים והיה מוכר אותם בארצות הברית תמורת 5,000 דולר.

<דוד שוקר: היו מבריחים את הילדים בכלובים של החיות בבטן המטוס.

<דוד שוקר: זה דבר בל ישוער.

<קריאה: איזה השפלה, איזה זלזול.

<דוד שוקר: אורי אבנרי עוד חי היום, אפשר לקחת ממנו את הכתבה הזו.

<דוד שוקר: אני לא זוכר, יש לי את זה אולי בין הניירות שלי.

<דוד שוקר: כדאי לפנות אליו היום ולקבל את זה, זה מאוד חשוב.

<קריאה: אבל את דב הכרת?

<דוד שוקר: לא, לא הכרתי.

<דוד שוקר: זה הכתבה שקראתי מהעיתון.

<דוד שוקר: רבותיי, אחר כך, יותר מאוחר, כשהייתי כבר מבוגר, הייתי גם ראש המועצה הראשון של בני עיש ובאותה תקופה הייתה הבעיה של העלאת היהודים מתימן.

<דוד שוקר: אז באמת אני זוכר, הייתי גם בוועדות בראש העין עם יגאל יוסף, ואז היה מקרה, אני זוכר איזה רב אחד, יהודי תימני, רצו לעשות שידוך לבת שלו בארצות הברית, הוא אמר 'תיזהרו ושמרו, לא לשדך לבת שלי בחור תימני כי יכול להיות שזה אח שלה'.

<דוד שוקר: קיבלתי ספר, ספרון קטן, מהרב של בני דרום, ליד אשדוד, הכותרת של השם שלו סעדיה ויצמן.

<דוד שוקר: הוא מספר שם סיפור על זוג שכנים, ילדים ששיחקו ביחד.

<דוד שוקר: עדה אחרת, תימנייה.

<דוד שוקר: הם גדלו והתבגרו ורצו להתחתן.

<דוד שוקר: בסופו של דבר לפני החופה התברר שהם אח ואחות.

<דוד שוקר: זה דבר בל ייעשה.

<דוד שוקר: זה דבר שעשו את זה רק שונאי ישראל.

<דוד שוקר: קשה לעכל את זה שיהודי במדינת ישראל, בארץ ישראל, שלה ציפינו וכילינו להגיע לכאן אלפיים שנה ייעשה הדבר הזה.

<דוד שוקר: זה דבר שהוא בושה וכלימה להיסטוריה של מדינת ישראל.

<דוד שוקר: עשתה טוב הוועדה בראשות נורית, שזו הייתה פעם ראשונה שקמה ועדה לשמה.

<דוד שוקר: אני גם נחקרתי בוועדה של אלוף מימון, שהוא היה שם היושב ראש.

<דוד שוקר: הכול חארטה, הכול טייחו, אבל ברוך ה', אנחנו תמיד מצפים לגואל ואני באמת רואה אותה כאחת הדמויות שאולי יגאלו את קצת הכבוד שנשאר לעדה שלנו ולשאר העדות שנכנסו לנושא הזה.

<דוד שוקר: אני אומר בשמי ובשם אולי כולם אני מדבר, יישר כוח.

<דוד שוקר: אנחנו עומדים לרשותך בכל מה שתרצי, בכל מה שתדרשי מאיתנו ונוכל לסייע ולעזור נשמח מאוד.

<דוד שוקר: תודה רבה על ההקשבה.

נורית קורן: תודה רבה.

נורית קורן: אני רוצה לשאול אותך, איך היה המעון הזה שגדלת?

נורית קורן: הישיבה?

נורית קורן: איך היה היחס שם, איך היה לגדול שם?

נורית קורן: זה היה מקום שנעים להיות בו?

<דוד שוקר: זה היה רודנות.

<דוד שוקר: כל החינוך שם היה של נטורי קרתא.

<דוד שוקר: אמרתי לכם, זרקנו אבנים, לקחו אותנו ביום שבת לזרוק אבנים, הייתה בריונות שם.

<דוד שוקר: היחס, נתנו לנו ללמוד באידיש בכוח, לא את העברית.

<דוד שוקר: אני הייתי מתרגם להם בתימנית, הייתי יודע כבר לתרגם.

נורית קורן: דוד, סיפור באמת מרגש וזה שאתה אומר שהטראומה מלווה אותך, אתה צודק, אנחנו יודעים.

נורית קורן: יושבת איתנו כאן חנה שטרום, שאנחנו ביחד, אני יושבת ראש ועדת המשנה לרפורמה בבריאות הנפש, ככה הכרתי את חנה וחנה עמדה על זה שהיא רוצה לבוא לישיבות שלנו והיא עומדת על זה שצריך לתת טיפול נפשי לכל מי שנפגע והיא צודקת.

נורית קורן: כמו שאתה אומר, יש לך טראומה, אני בטוחה שהילדים שלך סבלו מהטראומה הזאת, שהיית בטח עליהם כל הזמן 'איפה אתם?', 'לאן אתם הולכים?'

<דוד שוקר: אני שמרתי עליהם כבבת עיני.

<דוד שוקר: נתתי להם את הטוב ביותר שאפשר, מבחינת חינוך, פרנסה, הכול.

<דוד שוקר: אני סבלתי בילדותי מבחינת פרנסה, אוכל, שנות רעב, נדודי הדרך, תלאות הדרך.

<דוד שוקר: זה לא היה פשוט, זו טראומה שנשארה ועוד כשהגעתי פה לארץ נעלמתי מההורים שלי.

<קריאה: זו הטראומה הכי קשה.

<נעמי שוקר: אני הבת של שוקר ואני יכולה להעיד שגדלנו בבית ללא מחסור, גם אם היה להורים קשה מעולם לא הרגשנו.

<נעמי שוקר: זה בטח בעקבות מה שקרה לו.

נורית קורן: נכון, נכון.

נורית קורן: תודה לאל.

נורית קורן: אנחנו נמשיך עם עוד עדות.

נורית קורן: יש לנו פה את פנחס נדב, בבקשה.

נורית קורן: לפנחס יש סיפור מאוד מעניין.

<פנחס נדב: אני קודם כל מצטרף לברכה של החבר, יישר כוח לנורית, על כל העבודה.

<פנחס נדב: אני נולדתי בארץ, לא נולדתי בתימן, אני אתחיל מהאמצע.

<פנחס נדב: למדתי בירושלים, בקרית נוער, בבית וגן.

<פנחס נדב: כל החברים שלי בשמינית קיבלו זימון לצבא.

נורית קורן: מתי נולדת?

<פנחס נדב: ב-49'.

<פנחס נדב: כל החברים שלי קיבלו זימון לצבא.

<פנחס נדב: כבר היה זימון שני ואני גם לא קיבלתי.

<פנחס נדב: לא הבנתי למה.

<פנחס נדב: אמרו לי 'תיגש בבקשה ללשכת הגיוס בירושלים ותשאל שם'.

<פנחס נדב: ניגשתי, אם זיכרוני לא בוגד בי זה ברחוב רש"י, משהו כזה.

<קריאה: עד היום.

<פנחס נדב: הלכתי לשם, שאלו לשמי, אמרו לי 'אנחנו מצטערים מאוד, תביא תעודת זהות', אין לי תעודת זהות, הבאתי תעודת זהות לאחר מכן של אבא וניגשתי עם זה ללשכת הגיוס.

<פנחס נדב: בלשכת הגיוס בדקו ולא מצאו את השם שלי שם.

<פנחס נדב: אמרו לי 'בבקשה, תיגש ללשכת הגיוס במקום מגוריך', אני גר בפתח תקווה.

<פנחס נדב: הלכתי ללשכת הגיוס, זה היה באזור תקומה בפתח תקווה ושם בלשכת הגיוס בודקים את השם שלי, תעודת זהות של אבא, מסתכלים עליי, מסתכלים, 'אנחנו מצטערים מאוד, אתה לא רשום פה'.

<פנחס נדב: טוב, מה לעשות?

<פנחס נדב: כולם מתגייסים, זה לא יפה, תיגש למשרד הפנים.

<פנחס נדב: ניגשתי למשרד הפנים, זה היה ברחוב שפיגל בפתח תקווה ואני הולך עם תעודת הזהות של אבא, הם מסתכלים, הפקידה מסתכלת עליי לתוך העיניים, אז היו שקפים, מסתכלים אליי, מסתכלים לזה, היא אומרת 'סליחה, אדוני, עוד פעם תגיד מה שמך', אני אומר, 'מה שם אבא', אני אומר, 'מה שם האמא?', אני אומר עוד פעם ועוד פעם אני חוזר.

<פנחס נדב: אז היא קוראת לאחראי שם והיא אומרת לו 'סליחה, בוא תסתכל, בבקשה', מופיע שם שיש לי תעודת פטירה.

<פנחס נדב: אדם מת.

<פנחס נדב: מה זה?

<פנחס נדב: למזלי הגדול הייתה שם אחת הפקידות שאמרה 'אתם מטומטמים?

<פנחס נדב: אני הייתי הבייביסיטר שלו', וזו, מה שאמרתי לך עם חנות הפרחים.

<פנחס נדב: אם היא הייתה מסכימה, הייתי אומר את שמה, את הכתובת שלה, הכול, היא חיה.

<פנחס נדב: ואז באמת 'תסלח לי מאוד, אתה יכול ככה, אתה חייב ללכת לרשם בית המשפט והצהרה ואתה מצהיר שאתה חי'.

<פנחס נדב: כן, אני צריך להצהיר שאני חי.

<פנחס נדב: אמרתי לו 'אדוני, אני לא מבין שום דבר', הבן אדם לקח אותי בידיים, בית המשפט היה מעל משרד הפנים בפתח תקווה, אני לא יודע אם מישהו זוכר, עלינו למעלה, לרשם בית המשפט, מילאנו טופס, הצהרה, הכול.

<פנחס נדב: טוב, אני ניגש הביתה ואני מספר לאמא שלי, 'אמא, את יודעת מה קרה?', 'נו?', 'אמרו לי כך וכך'.

<פנחס נדב: האמא היקרה הזאת, התנועה התימנית, 'מה אתה חושב, יא עיוני, אתה לא יודע מה היה', אמרתי לה 'מה היה?' היא אומרת, 'אנחנו היינו באוהל ואתם הייתם בבית תינוקות ואתה היית בגיל חודשיים-שלושה, באתי להניק אותך, ביום השני אני באה להניק אותך אומרים לי 'הוא חולה, הוא לא פה, הוא הלך', לאיפה הלך?' למקום אחר.

<פנחס נדב: כמה דברים היו אצלה כנקודות ציון שזה לא נכון.

<פנחס נדב: הדבר הראשון, הוא היה בריא אתמול, הכול טוב ויפה, דבר שני, מי שהלשינה שם זו אחת המנקות שאמרה לה 'גברת, אל תאמיני, תלכי לחדר ההוא שם, הוא נמצא שם'.

<פנחס נדב: ודבר נוסף שהדליק לה נורה אדומה, מישהי הייתה בוכה וצועקת, יומיים שמה היא צועקת 'תביאו לי את הילד בחזרה, תביאו לי את הילד'.

<פנחס נדב: אמא שלי, עם מרפקים, נכנסה לחדר השני, ראתה אותי שאני לבוש יפה, הכול טוב ויפה, מוכן למשלוח.

<פנחס נדב: סליחה על הביטוי.

<פנחס נדב: ואז היא לקחה, אמרו לה 'גברת, אסור לך להוציא אותו מפה', היא אמרה 'אתם תעשו מה שאתם רוצים, אני לוקחת את הילד שלי'.

<פנחס נדב: וככה חזרתי לחיק המשפחה ואני עם תעודת פטירה.

<פנחס נדב: התפטרתי מהם ומכל האנשים שרצו לקחת.

<פנחס נדב: מי יודע, היום הייתי באמריקה, איזה פנחסוביץ או - - -

נורית קורן: מה שבטוח, הסבת לאמא שלך הרבה אושר, זה הדבר הכי חשוב.

<פנחס נדב: עד היום, ברוך ה'.

נורית קורן: הסיפור שלך רק מוכיח שהיו כאלה, היו אנשים שהיו להם מרפקים ולא הניחו והחזירו אותך.

נורית קורן: אני הייתי אומרת שאם רק היית מספר על התעודה עצמה, שלא הייתה לך תעודת זהות ולא כלום, אבל זה שאתה בא ומספר שהיא לקחה אותך בכוח, זה אומר שזה סיפור של הפרשה.

<פנחס נדב: בוודאי.

<פנחס נדב: אם יש לי תעודת פטירה, מה זה אומר?

<פנחס נדב: אני מת, אני צריך ללכת לרשם בית המשפט - - -

נורית קורן: לא, יכולה להיות טעות בהקלדה.

נורית קורן: יכולה.

<מאיר אמסלם: טעויות בהקלדה לפעמים קורות.

<מאיר אמסלם: היום אנחנו ודאי - - -

נורית קורן: רגע, בואו ניתן למאיר להשיב.

נורית קורן: הרי אני יודעת את הסיפור שלך קרוב לחצי שנה, אם לא יותר, והדבר הראשון שעשיתי זה באמת לפנות למאיר, וגם איתך דיברתי, שאלתי אותך 'יש לך את הצילום של תעודת הפטירה'.

נורית קורן: אם זה היה הדור של היום היו מוציאים את הטלפון, טראח, מצלמים, ואז יש עדות לכל דבר.

<פנחס נדב: אני שוב אומר, הפקידה חיה וקיימת.

<מאיר אמסלם: לא צריך את הפקידה.

נורית קורן: מאיר, באמת שאלה.

<מאיר אמסלם: תראי, בנוגע לנסיבות שהובילו לאיך זה נרשם כנפטר אני עדיין לא יודע.

נורית קורן: אבל הוא נרשם כנפטר?

<מאיר אמסלם: כן, בהחלט.

<מאיר אמסלם: והנהלים של משרד הפנים, גם כיום, כאשר הקובץ של אדם נסגר במערכת ומופיע פתאום הבן אדם מאיזה שהוא מקום, בשל טעות הקלדה או טעות זו או אחרת, הנוהל הוא לשלוח את הבן אדם להביא לנו צו בית משפט על מנת שנוכל להחיות את הקובץ.

<מאיר אמסלם: זה עד היום.

נורית קורן: בסדר, זה הנוהל הרגיל.

<מאיר אמסלם: זה נשמע מצחיק לכולם.

נורית קורן: לא, זה לא מצחיק, זה נוהל.

<מאיר אמסלם: אבל אדם שמת והוצא עליו לדוגמה צו ירושה ופתאום יבוא בן אדם אחר ויגיד 'זה אני', הוא צריך להביא איזה שהיא הוכחה שזה הוא.

<קריאה: כמה מקרים כאלה היו?

<מאיר אמסלם: בודדים.

<מאיר אמסלם: בודדים לאורך השנים שאני מכיר, אני לא יודע מה היה הרבה לפני, אבל מאז שאני פה - - - בוא נגיד, בעשר השנים האחרונות אני יודע רק על מקרה אחד שהייתה טעות הקלדה ובעקבות התחקיר שעשו היום עשו עוד מסך בעדכון שמחייב את הפקיד לאמת.

<מאיר אמסלם: הפקיד פשוט טעה בהקלדה, זו לא טעות של בית החולים או משהו.

<מאיר אמסלם: כאן אני עדיין לא יודע מה, אני עדיין בודק.

<מאיר אמסלם: לצערי, הייתי צריך לקבל את החומר ביומיים האחרונים ולא הצלחתי.

<מאיר אמסלם: הוא יקבל ממני תשובה.

<מאיר אמסלם: אני קראתי את התיק האישי ברפרוף, ההתחלה, כתוב 'הבן אדם אכן היה נפטר', יש שם תכתובת מסודרת שהוא הופנה לבית המשפט ושהקובץ הוחיה מחדש, הכול רשום.

נורית קורן: באיזה שנה זה היה?

<מאיר אמסלם: אני לא זוכר.

<מאיר אמסלם: אני לא הספקתי היום לעבור דרך המשרד, זה בתיק.

נורית קורן: אתה יודע למה?

נורית קורן: כי אני רציתי לראות את הנייר שיש לו תעודת פטירה.

<מאיר אמסלם: זה בתיק.

<מאיר אמסלם: לצערי לקח לי להגיע מחיפה לפה שלוש וחצי שעות.

<פנחס נדב: אני אקבל את ה - - -

<מאיר אמסלם: אתה תקבל את התשובה, בוודאי.

<מאיר אמסלם: קודם אתה.

נורית קורן: חברים, אתם מבינים למה מאיר - - - מאיר לא יושב פה סתם.

נורית קורן: אתמול ציינתי אותו לשבח, גם כשהצבענו על החוק לפתיחת קברים.

נורית קורן: מאיר עושה באמת שעות על גבי שעות, הוא עובד מאוד קשה, לא סתם אני דאגתי שיוסיפו לו כוח אדם כי הוא זה שנותן את כל התשובות על כל בן אדם ובן אדם ובודק כל דבר.

נורית קורן: והוא בודק ולפני שהוא מוציא מכתב זה אחרי שהוא אישר הכול.

נורית קורן: כאן זה מקרה באמת מעניין, גם מעניין יהיה להוציא מבית החולים או מכל מקום אחר שהוציאו את תעודת הפטירה, את כרטיס החולה.

<מאיר אמסלם: זה מה שנעשה בוועדה הבין משרדית, לפני שהוא יקבל תשובה.

נורית קורן: בדיוק.

נורית קורן: אנחנו גם נבדוק את הכול, כי אני חושבת שזה מקרה שיכול לשפוך קצת אור על איך זה התבצע, מה היה, איזה בית חולים זה.

נורית קורן: מאוד מאוד מעניין.

נורית קורן: כל הזמן גרתם בפתח תקווה?

<פנחס נדב: כן, ממה שאני זוכר.

נורית קורן: והלידה?

<פנחס נדב: לא, הם היו בראש העין.

<פנחס נדב: הבנתי מאמא שהיו בראש העין באוהלים ואנחנו היינו בבית תינוקות.

נורית קורן: אז אנחנו מדברים על מעברת ראש העין הידועה לשמצה.

<קריאה: אמא שלו מאוד אסרטיבית ולה זה הלך, לאמא שלי זה לא הלך.

נורית קורן: בסדר, אני אומרת, היו כאלה שקיבלו בהכנעה, קיבלו בטראומה את מה שאמרו להם, פשוט לא ידעו מה לעשות ופשוט הלכו.

נורית קורן: אני לא מאשימה אף אחד מהמשפחות האלה, הם נקלעו למצב בלתי אפשרי.

נורית קורן: אני לא יודעת אם אנחנו היינו עומדים בזה, אני לא יודעת.

<אבנר פרחי: נורית, תשאירי לי שתי דקות, אני רוצה להגיב.

נורית קורן: כן.

נורית קורן: פנחס, אבנר פרחי, אתה מכיר את אבנר?

נורית קורן: בבקשה, תציג את עצמך, אבנר.

<אבנר פרחי: טוב, אבנר פרחי, יושב ראש ארגון ילדי תימן בישראל.

<אבנר פרחי: אני כבר 20 שנה מתעסק בפרשה הזאת וגם פנה אליי בזמנו השופט יהודה כהן, יושב ראש ועדת החקירה הממלכתית, ביקש ממני שאני אהיה חוקר של הוועדה.

<אבנר פרחי: אני כמובן הסכמתי, אבל בגלל דברים טכניים זה לא יצא לפועל, בגלל שבאותה תקופה חוקר של ועדת חקירה ממלכתית היה צריך להיות או עורך דין או חוקר פרטי, אני לא הייתי לא זה ולא אז התנדבתי, הייתי חוקר בהתנדבות יחד עם עורך דין של הוועדה שנקרא יוסיפוב.

<אבנר פרחי: אמרו לי 'קח, תחנוך אותו בפרשה הזאת' ויחד טיילנו בהרבה מקומות הזויים.

<אבנר פרחי: לזכותו של השופט יהודה כהן, אני חייב לומר שבניגוד למחשבה על כל הדוח השלומיאלי הזה שהוועדה עשתה, זה בעקבות קדמי.

<אבנר פרחי: קדמי עשה מעשה נבלה בישראל עם הדוח הזה, אבל לזכותו של השופט יהודה כהן, אני חייב להגיד לאט לאט, רק הוא, בלי השופטת קובל ובלי מימון, לאט לאט הוא שחרר את החבל לי וליוסיפוב, יותר נכון ליוסיפוב ולי, כי הוא היה החוקר הרשמי ואנחנו באמת הלכנו למקומות שלא היו בכתב המיון ומצאנו הרבה מאוד דברים והיום רואים שהארכיון מלא.

<אבנר פרחי: בקשר למקרים שאנחנו דנים בהם היום, זה היה ידוע ונתקלנו בהרבה מקרים כאלה שאמרו להורים שהילד מת ואחרי שהאבא הביא את האחים שלו ואיימו על האחות או על מנהל המחנה הילד הוחזר.

<אבנר פרחי: זה היה המון בעין שמר, היה שם מנהל בוגי, שקיבל מכות, וגם סוניה מילצ'ן שהעידה בוועדת החקירה הממלכתית.

<אבנר פרחי: אפילו רואים את זה בסרט של רינה מצליח, שהוא מתחיל וסוניה מסתובבת ואומרת 'אני לא מכירה אותו, ישבתי שם', סוניה הייתה עדה שלי שאני הבנתי לוועדה, ישב שם בחור לידי, שהיה איתנו אז פעיל, והוא אומר לי 'תשמע, אני זוכר אותה מהמחנה' והוא סיפר את המקרה שאמרתי עכשיו, שההורים איימו עליה והיא החזירה את הילד ואז העברתי את הפתק הזה לחוקרת של הפרקליטות, לדרורה, והיא שאלה אותה על זה ואמרה 'אני לא מכירה אותו'.

<אבנר פרחי: לגבי המקרה הספציפי הזה, יש לי תזה משלי, שאנחנו ראינו שהיא עובדת בשטח.

<אבנר פרחי: הלוא גם במקרה של אחותי ובעוד הרבה מקרים, ברגע שאמרו לאמא שהילד מת הם הלכו לאיזה שהוא פנקס, מחברת שהייתה במשרד, וכתבו את התאריך וכתבו את שם הילדה ושם האמא וכתבו שהילדה מתה או הילד מת.

<אבנר פרחי: זאת אומרת היה תיעוד כביכול, הוא לא היה אמיתי, הוא היה תיעוד שקרי, כי הילד לא מת, הוא נשלח לאימוץ, אבל הם משום מה כתבו שהוא מת.

<אבנר פרחי: זה כנראה כדי שיסתדר להם עם כל הרשומות, הם נשלחו בלי פתקים ובלי כלום, אבל היה צריך לציין באיזה שהוא מקום את השם הזה.

<אבנר פרחי: ואז במקרה, גם של אחותי וגם שלך, היה רישום של פטירה כביכול באותו רגע, רישום פיקטיבי כמובן, והמחברות האלה נדדו הלאה.

<אבנר פרחי: בוועדות החקירה אחר כך הסתמכו על המחברת הזאת.

<אבנר פרחי: למשל במקרה של אחותי, פנקס 50, דוח פטירות של עין שמר, שספק אם הוא היה או לא היה.

נורית קורן: ברור, כי זה בעצם אמור להיות נכון.

<אבנר פרחי: יכול להיות שבגלל הרישום הזה אחר כך זה נכנס יותר מאוחר וקיבל תעודת פטירה.

<אבנר פרחי: עכשיו, אתה בן אדם שהלידה שלו אולי נרשמה, אצל אחותי הלידה לא נרשמה, כי אמא שלי הלכה ללידה עם אחותי, אחותי יונה, את מכירה, היא בהירה ויפה, היא הייתה בת 8, אמרו 'עכשיו לוקחים אותה', אז לא רשמו את הלידה שלה.

<אבנר פרחי: אני גם פניתי למאיר ומאיר עוד לא הצליח לאתר לי, וגם לא קודמו בתפקיד, את הרישום של הלידה של אחותי.

<אבנר פרחי: לאחותי רצו להוציא לה תעודת פטירה והיא לא נולדה עדיין.

<אבנר פרחי: זה מקרה די זהה לדבר הזה.

נורית קורן: אני חייבת לעשות הפסקה.

נורית קורן: חברים, אנחנו ממשיכים.

נורית קורן: שלום, הגיעו אלינו עוד אורחים, תודה רבה שבאתם מהצפון, מאחיהוד.

נורית קורן: תיכף תשמעו למה היה לי חשוב שהם יבואו.

נורית קורן: אמנם זה ברגע האחרון, אבל אני שמחה שהם באו.

נורית קורן: אנחנו צריכים להמשיך.

נורית קורן: היה לי כאן צריך להיות עוד מקרה שבן אדם היה צריך לבוא, דווקא הוא אשכנזי שמספר שלקחו את אחותו ורק בגלל שאבא שלו היה מוכר וקשור למפלגת מפא"י החזירו את התינוקת.

נורית קורן: אנחנו נביא אותו, הוא לא מרגיש טוב, הוא נמצא בבית חולים, אז אנחנו נאחל לו רפואה שלמה, אבל אנחנו נביא אותו בפעמים הבאות.

נורית קורן: עכשיו יש לנו עוד עדות אחת, היא גם לא יכלה להגיע, אבל היא שלחה לנו סרטון, אז כדי שאנחנו נבין אני רק אומר מה המקרה.

נורית קורן: קוראים לה שושנה אברהם, היא בת יעקובי, ההורים שלה זה יחיא סאלם ורומיה אברהם, לשעבר יחיא סאלם ורומיה יעקובי.

נורית קורן: שושנה נולדה בשנת 1949 בתימן, ההורים עלו ארצה בהיותה כבת חודש.

נורית קורן: לפני שהגיעו לשדה התעופה בתימן שושנה חלתה ואשפזו אותה בבית חולים בתימן ושם עשו לה שלוש כוויות בבטן.

נורית קורן: אחרי שהיא הבריאה - - - בעצם עשו לה כוויות, אני מבינה שזה ה'מכווה'.

נורית קורן: אחרי שהיא הבריאה המשפחה עלתה ארצה ושוכנה במחנה עין שמר.

נורית קורן: יש כאן אנשים שלא יודעים מה זה 'מכווה', אז צריך להגיד שבתימן היה נוהג שאם מישהו היה חולה היו עושים לו כוויה והכוויה הזאת כאילו הייתה מרפאת אותו.

נורית קורן: זה משהו שהלך מן העולם, אבל הם האמינו ש - - -

<קריאה: הם ידעו את נקודות התורפה, איפה בדיוק כל כאב, איפה לתת את ה - - -

נורית קורן: את הנגיעה הזאת.

נורית קורן: טוב, אני לא מסכימה עם זה היום, אבל זה מה שהיה.

נורית קורן: עכשיו, הם עלו למחנה עין שמר ושושנה שוכנה בבית התינוקות וההורים היו באוהל.

נורית קורן: כשהאמא הגיעה לבית התינוקות להניק אותה הרופא הודיע לה שהיא חלתה ונפטרה.

נורית קורן: הרופא אמר לה 'אמא צעירה כמוך יכולה להביא עוד ילדים' וכך היה חרוט לאמא בראש המשפט.

נורית קורן: ההורים חיפשו אותה במשך שמונה חודשים ולבסוף הגיעו לבית החולים תל השומר ושמעו תינוקת בוכה.

נורית קורן: האם זיהתה את הבכי, ניגשה לתינוקת וחשפה את בטנה וראתה את שלוש הכוויות.

נורית קורן: אז היא לקחה אותה.

נורית קורן: שמה הוחלף, קראו לה בינת יעקובי, בעצם בִּינְת יעקובי זה רק כינוי, זה הבת של יעקובי.

נורית קורן: אני מבינה שזה השם שנתנו לה כשהיא עלתה ארצה והאב החליט שהוא משנה את המשפחה לאברהם, בעקבות כל הטראומה הזו.

נורית קורן: בקיצור, העדות הזאת מאוד מטלטלת.

נורית קורן: מאיר, אתה מקשיב?

<מאיר אמסלם: אני מקשיב.

נורית קורן: היא מצאה אותה בבית החולים ובבית החולים כבר נתנו לה שם חדש, שושנה אברהם, במקום בינת יעקובי.

נורית קורן: זה לא יאומן.

<מאיר אמסלם: ברוך ה' שלזה אני לא צריך לתת תשובה.

נורית קורן: לא, אתה לא צריך.

<מאיר אמסלם: זה שמשרד הבריאות ייתן את התשובה.

נורית קורן: בגלל זה האב כבר שינה, בגלל השם שלה, למשפחת אברהם.

נורית קורן: זה לא יאומן.

<קריאה: אחות של אמא שלי גם החליפו לה.

נורית קורן: לא, פה ממש קראו לה בשם אחר.

נורית קורן: לא יאומן.

נורית קורן: האורחים החשובים שהגיעו אלינו מאחיהוד.

נורית קורן: אתה עדיין מסדר את הסרט?

נורית קורן: אני לא רוצה את כל הסרט, תשים רק קטע קטן, ארבע דקות.

נורית קורן: בבקשה.

נורית קורן: שאול סולימן, בעצם אני ביקשתי שהוא יגיע מאחיהוד.

נורית קורן: אני צריכה לומר שכשהתחלתי את כל הפרשה והתחלנו לעשות כנסים, יום אחד הגעתי לכרמיאל לביקור ואברהם דמתי, שהוא חבר, אמר 'אני רוצה לעשות לך כנס באחיהוד', אמרתי 'אין בעיה', הוא אומר לי 'אבל יש לך הפתעה, אנחנו מביאים לכנס הזה מישהו שאמא שלו חיפשה אותו והביאה אותו מבית התינוקות'.

נורית קורן: האמא נפטרה כבר, זיכרונה לברכה, ויש לנו את הסרט, היא סיפרה את כל הסיפור.

נורית קורן: אני רוצה לומר שכשהגעתי לאחיהוד מאוד התרגשתי וכששמעתי את הסיפור הזה זה סיפור שליווה אותי בעצם כל הזמן, זה סיפור מאוד מיוחד של אישה עקשנית, שנסעה והלכה והביאה את הילד.

נורית קורן: אמנם זה סרט ארוך, של 20 דקות, אם אני לא טועה, אבל אנחנו לא ניתן את הכול.

נורית קורן: (הקרנת סרטון).

נורית קורן: אני מצטערת שזה לא היה - - - שאול, אתה רוצה לספר?

נורית קורן: אתה או הבן שלך.

<שאול סולימן: הבן.

נורית קורן: הבן, בבקשה.

נורית קורן: תציג את עצמך, תגיד מאיפה באת, כי הכול נרשם בפרוטוקול, לכן היה חשוב לי שתגיעו.

<אריאל סולימן: הסיפור של המשפחה, הסיפור של המשפחה, הסיפור שלנו.

<אריאל סולימן: השם אריאל סולימן, אני מרכסים, במקור ממושב אחיהוד.

<אריאל סולימן: הסיפור של המשפחה, בעצם שמענו אותו עשרות פעמים מסבתא, לא פעם ולא פעמיים ולא שלוש, עם כל מיני תוספות כאלה ואחרות, אבל זה פחות או יותר רוח הדברים.

<אריאל סולימן: סבתא גם מספרת את זה בהקלטה שהקליט אותה אחד הנכדים, אם כי שם חלק מהפרטים היא לא סיפרה, אבל היא סיפרה אותם בעל פה.

<אריאל סולימן: בכל אופן, המקרה הוא כזה.

<אריאל סולימן: הם הגיעו מחאשד למחנה בית ליד, השתכנו שם.

<אריאל סולימן: אבא אז היה בן שבועיים, כשהם עלו לארץ, והיה בית תינוקות שהיה בתוך המחנה.

<אריאל סולימן: היא מספרת שכל זה קרה כשהיא לא יודעת לתאר גיל, אבל היא אומרת שאבא היה כבר גדול, עם שיער כבר ארוך ואז יום אחד מודיעים לה, הוא הרגיש לא טוב, 'הוא לא נמצא, הבן שלך לא פה', בבית התינוקות.

<אריאל סולימן: היא הייתה מגיעה לשם להניק אותו, לטפל בו כל יום והוא לא שם.

<אריאל סולימן: משם מתחיל מסע שנמשך במשך חצי שנה.

<אריאל סולימן: אני אסטה קצת מהנושא, אני אספר למה דווקא סבתא הצליחה יחסית לנשים אחרות.

<אריאל סולימן: היא הייתה שונה מכל עולי תימן על פי רוב, בזה שהיא הייתה חריפה ולא תמימה.

<אריאל סולימן: היא למדה קרוא וכתוב כשהיא עלתה מעל גיל 30, היא למדה קרוא וכתוב, ניהלה חשבון בנק לבד.

<אריאל סולימן: זה דבר שהוא היום אולי מובן מאליו, היא הייתה מנהלת עבודה בחברת הזורע, פנסיה, תנאים, כל זה היא עשתה בזכות עצמה בגלל התמימות שהיה בדרך כלל אצל התימנים, אצלה זה לא היה והיא הבינה שפה משהו מסריח.

<אריאל סולימן: היא עדיין לא ידעה שיש חטיפות, היא אומרת 'לא חשבתי על זה, חשבתי בכיוון של אני רוצה את הבן שלי' והיא ניהלה מסע שכלל זריקת אבנים, שבירת חלונות, מכות שהרביצו לה והיא הייתה הולכת וחוזרת.

<אריאל סולימן: מטרטרים אותה, 'תלכי לחדרה', 'תלכי לפה, אולי הוא פה, אולי הוא שם', כל פעם היא הולכת, לא נמצא והיא חוזרת חזרה לאותו בית תינוקות במחנה.

נורית קורן: אריאל, צריך להסביר, אני זוכרת, אני לא שוכחת, שהיא מספרת איך היא עלתה על משאית שהובילה שזיפים והיא נסעה לראש העין והיא ישנה בבית בראש העין ואז היא המשיכה לירושלים.

נורית קורן: היא עשתה פשוט מסע.

נורית קורן: אני זוכרת את זה כל כך, זה היה מדהים.

<אריאל סולימן: שאלה אותה הנכדה, 'איך נסעת?

<אריאל סולימן: איך הסתדרת?', היא אומרת 'אין לי כסף למסטיק, אין לי כלום, אנחנו עניים מרודים', אבל היא נסעה בטרמפים.

<אריאל סולימן: היא נוסעת בארץ והיא לא מכירה, היא לא יודעת איפה זה ירושלים בכלל, היא לא יודעת איך נראית - - - כל הרכבים, זה לעלות מארץ נחשלת שהולכים שם ברגל, להגיע לארץ שנוסעים ברכבים.

<אריאל סולימן: גם פער תרבותי מאוד גדול.

<אריאל סולימן: היא נלחמת עד שהיא מקבלת מידע מאחת האחיות בבית התינוקות, 'הבן שלך נמצא בירושלים'.

<אריאל סולימן: באותו זמן מתחילים לחסל את מחנה העולים והתחילו לעלות לקרקע במושב אחיהוד.

<אריאל סולימן: היא מסרבת לעזוב את מחנה העולים, היא אומרת 'אני לא עוזבת עד שאני לא יודעת איפה הבן שלי', כי היא מבינה שאם היא תגיע לאחיהוד, משם כבר יהיה קשה לדעת.

<אריאל סולימן: ואז אמרו לה, היא מגיעה לירושלים.

<אריאל סולימן: חלק מהאנשים כבר התחילו לעלות לקרקע, הם עלו אחרונים בגלל הסיבה הזאת.

<אריאל סולימן: היא מגיעה לירושלים, היא מתארת איך היא מגלה איפה זה נמצא, כי היא לא יודעת כתובות, לא יודעת כלום.

<אריאל סולימן: היא מחפשת חיתולים, כי אז אין טיטולים, גם את זה היא אומרת בסרטון, לא היו אז טיטולים, אז היא מחפשת חיתולים.

<אריאל סולימן: היא מוצאת מבנה של חיתולים - - -

<קריאה: למה חיתולים?

<קריאה: לחפש מיקום של ילדים.

<אריאל סולימן: פרט מאוד חשוב, לפני שהיא יצאה לירושלים היא הוציאה מכתב, התעקשה על מכתב מהאחות, 'תביאי לי מכתב שהבן נמצא במקום פלוני אלמוני' ועם המכתב הזה היא מגיעה לירושלים.

<אריאל סולימן: שם היא מגיעה לשומר, עד שהיא מצאה והיא באה אליו בביטחון, 'הבן שלי נמצא פה'.

<אריאל סולימן: בהתחלה קיבלו אותה בצורה טובה, יצאה אחות בשם חנה, קיחבלה אותה.

<אריאל סולימן: מה זה בצורה טובה?

<אריאל סולימן: בצורה טובה אחרי שהיא המתינה שש שעות בחוץ וכו' נתנו לה להיכנס ונתנו לה רק לראות.

<אריאל סולימן: היא ראתה את אבא, אמרה, 'אוקיי, בסדר, הוא נמצא פה.

<אריאל סולימן: עכשיו אני יכולה לעלות לאחיהוד'.

<אריאל סולימן: באותו זמן היא השאירה אותו, כי היא לא ידעה, היא אומרת 'לא ידעתי שחוטפים, אם הייתי יודעת הייתי לוקחת אותו באותו זמן'.

<אריאל סולימן: עלו לקרקע ואז הוציאה מכתב שני מקופת החולים באחיהוד, שיש לה בית, שהמצב הסוציואקונומי שלה תקין ויש לה פרנסה וכו' והיא מסודרת כלכלית, שלא יגידו לה שהיא לא יכולה לטפל והיא מבקשת גם מאותה אחות שתשלח מכתב במקביל לשם למוסד.

<אריאל סולימן: נוצרת תכתובת ביניהם, היא מקבלת את המכתבים האלה ועם זה היא עולה פעם שנייה לירושלים.

<אריאל סולימן: כשהיא מגיעה לשם היא חוטפת צעקות מהרופא המרכזי, היא חוטפת צעקות מחנה, חנה האחות אומרת לה 'העיפו אותי וצעקו עליי'.

<אריאל סולימן: היא אומרת בקלטת, הרופא אומר לה 'למה את צריכה עוד ילדים?

<אריאל סולימן: יש לך מספיק, את לא צריכה אותו'.

<אריאל סולימן: קודם כל בהתחלה מתכחשים שהוא נמצא 'תעופי מפה', היא אומרת 'יש לי מכתב', 'תראי את המכתב', היא אומרת 'אני לא מראה לך, המכתב יישאר אצלי ביד', בשום פנים ואופן היא לא מוכנה להראות לה את המכתב.

<אריאל סולימן: ניסו להתיש אותה, במשך יום שלם היא נמצאת שם, בלי אוכל, בלי מים, בחוץ, 'נזמין לך משטרה', 'בסדר, תזמין את מי שאתה רוצה, את הבן שלי אני אוציא מהעיניים שלך', היא התבטאה בצורה מאוד חריפה.

<אריאל סולימן: היא אומרת, 'בתוך תוכי אני מפחדת, אבל כלפי חוץ אני משדרת ביטחון עצמי מלא', 'הבן שלי פה ואני יודעת', 'איך את יודעת?

<אריאל סולימן: ' 'אל"ף, ראיתי אותו, בי"ת, יש לי גם מכתב שהוא פה'.

<אריאל סולימן: זה לא נכון, כן נכון, לא נכון, עד שהאחות חנה נשברת פעם שנייה.

<אריאל סולימן: זו פריסה של כמה שעות, היא אומרת לה 'תיקחי את הבן שלך, את לא יודעת מה הרופא עשה לי', היא מספרת, היא אומרת 'אני לא יודעת, יכול להיות שהוא העיף אותה, יכול להיות שלא', אבל האחות חנה מספרת שהיא חטפה צעקות.

<אריאל סולימן: בדרך, כשהיא כבר הסכימה להוציא, היא אומרת 'תיכנסי, תיקחי', היא לבשה חלוק לבן, של כביכול אחיות, לוקחת את אבא שלי ויוצאת.

<אריאל סולימן: היא נכנסת לשם, היא מספרת שזה חדר מאוד גדול של 200, היא לא יודעת להגדיר, אבל נמצאת בחדר מאוד גדול של 200 ילדים, כנראה, לפי התיאור שהיא מתארת, זה כנראה ויצ"ו שהיה ברחוב יפו.

<אריאל סולימן: זה אנחנו יודעים היום.

<קריאה: באיזה שנה זה היה?

<אריאל סולימן: שנת עלייה 49', אז זה קרה ב-50', שנה לאחר מכן.

<אריאל סולימן: כל הסיפור הזה ארך קרוב לחצי שנה, משהו כזה.

<אריאל סולימן: זהו, פחות או יותר.

<אריאל סולימן: לאחר מכן היא לוקחת את אבא, היא לובשת חלוק לבן, עדיין - - -

<שאול סולימן: החלוק הלבן, אני לא רציתי לגשת אליה, לא הכרתי את אמא, פחדתי ללכת אליה.

<שאול סולימן: תחכום, היא לקחה חלוק לבן, כדי - - -

נורית קורן: כדי שתסכים לבוא אליה.

<אריאל סולימן: כי זה היה אחרי חצי שנה.

<אריאל סולימן: גם אז, אחרי שהיא כבר לקחה ואחרי שהאחות - - - היא עדיין מנסה לשכנע, האחות חנה אומרת לה 'תשמעי, אולי תשאירי, אנחנו פה נטפל בה בצורה טובה' וכו', היא אומרת 'לא יעזור כלום, אני את הבן שלי, אם הוא מרגיש טוב או לא מרגיש טוב, הוא ימות אצלי בידיים, הגורל שלו לא בידיים שלכם, הגורל שלו בידיים של הקדוש ברוך הוא ואתם לא אחראים עליו, ואם הוא מרגיש לא טוב, שיהיה אצלי'.

<אריאל סולימן: אז מתנהל מסע חזרה גם הביתה, ששם היא מתהלכת בחוסר מזון, זה היה בתחנה המרכזית בתל אביב, בא מישהו ועוזר לה, היא הייתה איזה שבועיים בהתאוששות אצל קרובי משפחה בראש העין עד שהיא מגיעה בחזרה לאחיהוד.

<אריאל סולימן: שם, באחיהוד, היה גם את דוד שלום, שהיה גם קטן, אבל היא לא מפחדת שייקחו אותו כי הוא היה חולה.

<שאול סולימן: חולים אמיתיים לא לקחו.

<אריאל סולימן: היא אומרת 'ממנו לא פחדתי כי הוא חולה', אבל כשבאו כבר לביקורת מטיפת חלב או דברים כאלה והיא ידעה יום לפני, היא מספרת, היא לקחה את אבא שלי וברחה ליער, יום שלם, עד שיעברו את כל הביקורת בתוך המושב ואז היא הייתה חוזרת.

<אריאל סולימן: היה מקרה נוסף שאבא הרגיש לא טוב, נפל ונחבל ואושפז בבית חולים רמב"ם, היא לא הסכימה לעזוב את בית החולים ונשארה לישון.

<אריאל סולימן: אמרו לה 'תלכי, תחזרי', 'לא, לא, לא, עד כאן, לכם אני כבר לא מאמינה'.

<קריאה: 'אני דארייה' (יודעת).

<אריאל סולימן: אז עדיין היא לא ידעה שיש חטיפות, אבל זו הייתה האינטואיציה שלה.

<אריאל סולימן: זה הסיפור שלנו.

<קריאה: היא הייתה צריכה לקבל פרס, האמא הזו.

נורית קורן: כן, ואנחנו בעצם רואים כאן את שאול, חי וקיים.

<אריאל סולימן: תודה רבה שהבאת אותנו לפה בשביל להשמיע את הסיפור.

נורית קורן: תודה רבה.

נורית קורן: היה חשוב לי שאתם תבואו, זה סיפור אמיתי, ובמיוחד כשרואים את אמא מספרת.

נורית קורן: חבל, תטפל בסרט ותראה איך אפשר לשנות שיהיה קול גבוה, או אולי כתוביות.

נורית קורן: לשים כתוביות, כי הסרט הזה מאוד מאוד חשוב.

נורית קורן: חבל, אני רציתי שזה ייכנס פה לפרוטוקול, אז אם תוכל באמת לשים כתוביות על זה.

נורית קורן: נעזור לך, נראה איך אפשר לעשות את זה.

<שאול סולימן: חבל שכל זה קורה אחרי שכבר כל הדור נגמר.

<שאול סולימן: גם החוטפים וגם הנחטפים.

נורית קורן: עדיף מאשר לעולם לא.

נורית קורן: לכן אני אומרת שזו שעת רצון, וזו באמת שעת רצון, אחרת אני באמת לא יודעת להסביר.

נורית קורן: יש פה עוד מישהו שרוצה לדבר?

נורית קורן: רק את השם.

<יונה מרון: לי קוראים יונה מרון, מרון צברי.

<יונה מרון: גרנו במושב נחם, ליד בית שמש, עלינו ב-49', כמו כל התימנים, כבר גרנו בתוך בית כשאחי נעלם.

<יונה מרון: הוא היה בן שבעה חודשים, חלה, אני זוכרת שהיה קצת חום.

<יונה מרון: אני הייתי בן 8-7, משהו כזה, אחותי בת 15-14, לקחה אותו לקופת חולים בירושלים, הגיעה לד"ר קפלן מרחוב ההסתדרות, ד"ר קפלן אפילו לא שמה אותו על מיטה, ביד שלה הסתכלה עליו ואמרה לה 'תשמעי, הוא חולה מאוד מאוד, תיקחי אותו לשערי צדק'.

<יונה מרון: אחותי לקחה אותו לשערי צדק, זה היה ביום שישי, הגיעה לשערי צדק ואשפזו אותו.

<יונה מרון: לפי האבחנה של הרופאה, של ד"ר קפלן, יש לו פוליו והתכווצויות.

<יונה מרון: היא הגיעה לבית חולים, הוא התקבל ואמרו לה 'טוב, את יכולה כבר ללכת, זה יום שישי, תבואו לבקר'.

<יונה מרון: אחותי שמה אותו והלכה.

<יונה מרון: במוצאי שבת אבי מתקשר לשאול מה קורה, אמרו לו 'בסדר, תבוא לבקר ביום ראשון'.

<יונה מרון: ביום ראשון הוא מגיע, אומרים לו 'מת'.

<יונה מרון: איפה הגופה קבורה?

<יונה מרון: 'קברנו, אתה יכול ללכת'.

<יונה מרון: הוא היה כל כך תם, אבא שלי, לנו כל הזמן הוא אמר 'בארץ ישראל לא ישקרו את היהודים, אין דבר כזה'.

<יונה מרון: הוא הגיע הביתה והוא אומר לאמא 'הוא מת'.

<יונה מרון: אני הייתי ילדה קטנה, הבכי שלא אמא והצער שהיה עליה כל השנים זה לא מש ממני.

<יונה מרון: היא לא הפסיקה לבכות, בכל פינה בחצר, אנחנו היינו מושבניקים, כל פינה שהיא הלכה היא רק בכתה והייתה עצובה וכל הזמן שאלה את אבא 'אתה בטוח?

<יונה מרון: ' 'כן, אמרו לי שהוא מת', 'ראית גופה?', הוא אומר 'לא, לא ראיתי גופה, אמרו שקברו אותו'.

<יונה מרון: ככה זה נגמר.

<יונה מרון: מאוחר יותר לא רציתי להעיר את הכאב שלהם ואף פעם לא עשיתי שום דבר עד שהם נפטרו ורק אז - - - מה שכן, הייתי כותבת כל הזמן לעצמי, כאילו כותבת לו מכתב, לאח שלי, שאיננו.

<יונה מרון: אני חושבת שהייתי היחידה שהייתי קרובה אליו מכל האחים שלי.

<יונה מרון: זהו.

<יונה מרון: אחרי שהם נפטרו אמרתי שאני לא מוותרת ואני ממשיכה לחפש.

<יונה מרון: באחת הפעמים האחיינית שלי הייתה ושאלה בחברה קדישא ולקחו אותה, אמרו לה 'פה הוא קבור', היא באה, היא מצאה חלקת אדמה ריקה, ללא שום דבר.

<יונה מרון: הפעם שהיינו, אז הראו לנו ואמרו 'פה קבור' וקברו מעליו.

<יונה מרון: הראו לי את הקבר ואמרו לי 'תראי, אני לא יודע להגיד לך בדיוק איפה הוא, הוא יכול להיות פה, הוא יכול להיות פה', מה זה הדבר הזה?

<יונה מרון: איך קוברים על קבר בלי ליידע משפחה, בלי שום דבר?

<יונה מרון: אדם זר.

<קריאה: בהר המנוחות הוא קבור?

<יונה מרון: כן, בגבעת שאול.

<קריאה: אז תדברי איתי אחרי זה - - -

נורית קורן: יונה, אתם הלכתם לגבעת שאול, בחלקה שיש שם קברים של אנשים מבוגרים?

<יונה מרון: כן, גם וגם.

<יונה מרון: יש כמה קברים של ילדים, מעליו קברו ילדים.

<יונה מרון: לפני 20 שנה קברו מעליו.

נורית קורן: כן.

נורית קורן: אתם באמת פניתם אלינו ואנחנו העברנו למאיר ומאיר הביא את המסמכים, גם מהתיק הרפואי וכנראה שזה באמת הוא - - - מאיר, איזה מסמכים?

<מאיר אמסלם: מה שהיה לי, תעודת פטירה ואת הרישום עם סיבת הפטירה מספר הפטירות.

<יונה מרון: אנחנו ביקשנו ממשרד הבריאות העתק, שנראה מה זה היה.

נורית קורן: בסדר, אנחנו נפנה לבית החולים לראות מה הייתה סיבת המוות.

<יונה מרון: בבית חולים הייתי ונתנו לי שני דפים וחצי, על מדידת חום - - -

נורית קורן: תביאי לנו את הדפים שיש לך ואנחנו נבקש עוד פעם.

<קריאה: מה הם רשמו, מה הייתה סיבת המוות שם?

<יונה מרון: קשה מאוד לאבחן, אף רופא לא הצליח לקרוא מה כתוב שם.

<יונה מרון: כתוב פוליו, אני מנחשת שזה פוליו והתכווצויות.

<יונה מרון: שום בדיקות, שום דבר שעשו.

נורית קורן: כן.

נורית קורן: תראו, אני רוצה להבהיר כמה דברים.

נורית קורן: הטראומה הזאת היא באמת טראומה קשה.

נורית קורן: כמו שאמרתי קודם, 1,053 מקרים בדקה ועדת כהן קדמי, הם בעצם אספו את כל המקרים.

נורית קורן: חמישה תיקי אימוץ, 69 ילדים, הם לא יודעים מה עלה בגורלם, אין להם שמץ של מושג על הילדים האלה, את אלה אנחנו ממש רוצים לדעת איפה הם.

נורית קורן: השאר, הם טענו שהם מתים.

נורית קורן: אני לא אומרת שכולם מתים, אבל יש ילדים שבאמת היו חולים, כי ב-53' עד 54', מ-52' בכל זאת הייתה מחלת הפוליו ובאמת היו ילדים שנפטרו.

נורית קורן: אבל אנחנו רוצים אישור שבאמת הם נפטרו, אנחנו רוצים שיהיה לנו קבר לכן החוק שאתמול עבר מיועד לנושא הזה.

נורית קורן: להגיד לכם שכל הקברים ייפתחו?

נורית קורן: אנחנו עשינו סיור בבתי עלמין וכל מי שיושב פה ליד השולחן ומלווה אותי כל הזמן יודע שיש בתי עלמין שלעולם לא נדע, מהסיבה הפשוטה, כמו בירושלים, שהם כיסו את הקברים המקוריים, ככה הם טוענים, אנחנו לא יודעים, שלמטה יש קברים והם כוסו בשני מטר אדמה, קברו מעל.

<קריאה: מותר לעשות דבר כזה?

נורית קורן: לא.

נורית קורן: אז אני מנהלת איתם עכשיו דיאלוג על זה.

נורית קורן: כשהיינו שם ביוני הוא הראה לי אחר כבוד, המנכ"ל, שהוא עדיין ממשיך עכשיו לכסות קברים.

נורית קורן: אמרתי לו 'באיזה רשות אתה עושה את זה?', אמרתי לו, 'מה שעשיתם כבר אי אפשר', הרי אנחנו לא נוציא את אלה שנקברו מעל, אנחנו לא נוציא.

נורית קורן: ביקשתי ממנו לא לעשות, הוא לא עשה שום דבר.

נורית קורן: לפני שבועיים יצא שוב מכתב, אני מתכוונת לפעול בנושא וכנראה שאני אפנה לבית משפט.

נורית קורן: בינתיים עירבנו את המשרד לשירותי דת, עירבנו את הרבנות הראשית, כל הגורמים מעורבים פה.

נורית קורן: במקרה שלכם, ויש לנו גם כאן את דורית, אח שלה, זה בדיוק המקרה, מה שקרה, הגישו תביעה לבית המשפט, באו מומחים מטעם חברה קדישא והם אמרו 'אנחנו לא יכולים לאתר' והם פיצו את אותה משפחה בכסף.

נורית קורן: כאן עם דורית זה עדיין מתנהל, נכון?

<דורית גאון: כן, יש תביעה ייצוגית.

נורית קורן: יש גם תביעה בנושא הזה.

<יונה מרון: הכסף לא מעניין אותי בשלב זה, אני רוצה לדעת את האמת.

נורית קורן: אני יודעת, את רוצה שיהיה לך קבר, את רוצה לדעת את האמת, אם הוא באמת קבור שם.

<יונה מרון: את האמת.

נורית קורן: אנחנו נעשה כל מה שאפשר.

נורית קורן: אם בסוף המשפחה, כל משפחה שתבחר, שהיא תוכיח לבית המשפט שיש ספק בניירות, שזה לא הבן אדם, בית המשפט הוא זה שיחליט בסופו של דבר אם לפתוח את הקבר או לא.

נורית קורן: אנחנו, ההנחיה היא לפשט את ההליכים, אפילו הספק הכי קטן, אבל צריך גם כן שאחד השיקולים זה שיהיה אפשר למצוא דנ"א.

נורית קורן: מכיוון שיש עכשיו 16 תביעות שנמצאות על השולחן בבית המשפט, אני מניחה שהפרקליטות תעשה סדר, כי אנחנו למדנו פה מהמכון לרפואה משפטית שהם לא יכולים לפתוח את כל הקברים בבת אחת, הם ייפתחו לכל היותר שניים ביחד.

נורית קורן: יש פה עבודה ותיארנו את זה פה, זה כבר עבר, אנחנו כבר נהיינו מומחיות פה לפתיחת קברים בנושא הזה, אז זה ייקח זמן.

נורית קורן: אני מניחה שאנחנו נתחיל קודם כל עם הילדים הגדולים, למה?

נורית קורן: כי מהם יש סיכוי שיישאר משהו, כי לילדים גדולים היו שיניים שמשיניים אפשר להפיק דנ"א.

<קריאה: שיניים שורדות.

<קריאה: מה זה גדולים?

<קריאה: איזה גילאים?

נורית קורן: למשל כמו אמא של רחמים שהייתה בת 16.

<מאיר אמסלם: בעצם אין דנ"א, הדנ"א נמצא בתוך מח העצם, העצם שומרת על הדנ"א.

נורית קורן: בדיוק.

<יונה מרון: אבל יכול להיות שנשארה עצם.

נורית קורן: אנחנו לא יודעים מה יהיה לכן אנחנו יוצאים לפיילוט של שנתיים ואנחנו נראה מה קורה.

נורית קורן: זו הוראת שעה.

נורית קורן: אנחנו נתחיל עם זה ונראה מה קורה.

נורית קורן: כרגע נאסוף ניירת, נגיש לכם את כל הניירת, אני פועלת בעוד צורה כדי להקל על המשפחות, שיהיה להם איש שיסייע להם להגיש תביעות לבית המשפט.

נורית קורן: אני פועלת גם בנושא הזה.

נורית קורן: עוד לא פרסמתי מה אני עושה, בימים האלה אני שוקדת על זה.

נורית קורן: אנחנו נעזור ונסייע.

נורית קורן: הוועדה זה הכתובת לכל המשפחות.

<יונה מרון: עוד שאלה, למה לא מצרפים רופא?

<יונה מרון: שהוא יבדוק.

<יונה מרון: את מקבלת גיליון, זה כתב חרטומים, אי אפשר להבין שום דבר.

נורית קורן: אנחנו פועלים.

<מירב שמעון: יש לנו פה חברים בצוות הבין משרדי ממשרד הבריאות, שאחד מהם רופא.

<ברכה חממי: אני רוצה לדעת אם מותר להם לשקר משפחה, לשלוח אותה לגבעת שאול והילדה, אומרים, קבורה ב - - -

נורית קורן: לא, כל מי שפונה אלינו - - -

<ברכה חממי: למה שלחו לי את המכתב הזה?

נורית קורן: אנחנו נבדוק.

<ברכה חממי: שהיא קבורה בשייח' באדר.

נורית קורן: שייח' באדר זה פה, זה ליד הכנסת.

<ברכה חממי: לא יודעת, אז בזמנו זה לא היה פה, אז בזמנו זה היה - - -

נורית קורן: אנחנו נבדוק.

<ברכה חממי: מה, הם משוגעים?

<ברכה חממי: אחותי חיה, היא לא מתה.

<אריאל סולימן: נקודה נוספת.

<אריאל סולימן: יצא לי לדבר עם הרב שלמה מחפוד, הוא היה בארצות הברית והוא פגש כומר שהוא אומר שהוא תימני.

<אריאל סולימן: אני יודע שאני יהודי, ההורים שלי אמרו לי.

נורית קורן: אתה יכול ליצור קשר עם הרב מחפוד?

נורית קורן: אנחנו יכולים לעשות את הקשר?

נורית קורן: כל דבר כזה נבדק ואנחנו מנסים לעלות על זה.

נורית קורן: זו עבודת נמלים.

נורית קורן: אנחנו נשמח.

<אריאל סולימן: אני שמעתי את זה ישירות ממנו.

נורית קורן: אתה יכול לדבר עם הרב ולהשאיר לנו טלפון, להגיד לנו שאנחנו נתקשר אליו ושהוא ימסור לנו פרטים?

<קריאה: לתפוס אותו לוקח הרבה זמן.

נורית קורן: אנחנו נשתדל.

נורית קורן: רחמים, אתה רצית להגיד מילה ואחר כך אלי.

<רחמים קרוה: שמי רחמים קרוה, יש לי שני מקרים.

<רחמים קרוה: אמי נעלמה וגם כשאבי התחתן פעם שנייה, נעלם לי אח בן שנה וחצי.

<רחמים קרוה: מה שאני רוצה לומר, החבר פרחי הזכיר כאן את ועדת כהן.

<רחמים קרוה: כשהייתי בוועדה השופט אמר, ז"ל, הוא אמר בפה מלא, 'אני רואה כאן שזה לא בן אדם פרטי שעשה פה את הדברים האלה, נראה לי שיש פה גוף מאחורי כל זה כי כל המקרים דומים'.

<רחמים קרוה: אין מקרה שהוא שונה מאחר, כל המקרים דומים.

<רחמים קרוה: אז אני חושב שיש פה מקום, השכל הישר אומר, אם כל המקרים דומים אז מה קורה כאן?

<רחמים קרוה: מישהו היה מאחורי זה.

<רחמים קרוה: לא יודע אם יש עוד הרבה מה לחפש.

נורית קורן: רחמים, אנחנו נעשה כל מה שאפשר.

<רחמים קרוה: לא, אני אומר, היה פה איזה גוף מאחורי כל העניין הזה.

<רחמים קרוה: דבר שני, לגבי הקצבה של זמן, מדוע מקציבים זמן?

נורית קורן: לוועדה שלי?

<רחמים קרוה: כן.

נורית קורן: הוועדה הרי לא נפתחה בקלות, אני נלחמתי כדי לפתוח אותה.

נורית קורן: בהתחלה רצו רק שלושה חודשים, אמרתי 'רגע, שלושה חודשים, אני לא אספיק לדבר והיא נגמרה' ולכן קיבלתי תשעה חודשים.

נורית קורן: אחר כך, כשהם ראו, איך הם אמרו לי כשציינתי את היום?

נורית קורן: הצדקת את קיומה של הוועדה.

נורית קורן: ואז אמרתי להם 'אוקיי, אם הצדקתי אותה אז תאריכו אותה' והאריכו שוב.

נורית קורן: עכשיו אני ביקשתי, זה מונח על השולחן, יולי כבר אישר להאריך אותה עד סוף מושב הכנסת ה-20, אני רק צריכה לדאוג שזה יקרה, אני מאמינה שזה יקרה בשבוע הבא, כי השבוע זה לא יקרה.

נורית קורן: וחברים, תתמכו, תכתבו בפייסבוק שלי, 'אנחנו רוצים שהוועדה תמשיך'.

נורית קורן: אין מה לעשות.

<רחמים קרוה: במיוחד היום, אחרי כל מה ששמעו ושומעים.

נורית קורן: רחמים, אתה צודק.

נורית קורן: כמה אתה צודק.

<רחמים קרוה: ודבר נוסף, יישר כוח במיוחד על אתמול, שהחוק הזה עבר, זה היה מאוד מרגש.

<רחמים קרוה: כל הכבוד, את מנחם בגין הבא.

נורית קורן: אתמול היה יום פטירתו של מנחם בגין וזו הייתה זכות גדולה אתמול, אני לא סתם התרגשתי, כי באמת ריגש אותי המעמד.

נורית קורן: רחמים, אתה יודע כמה עבדתי על הצעת החוק הזאת, כמה נלחמתי, ברבנות, באנשים שבאו להפריע, באנשים שלא רצו את החוק.

נורית קורן: אתה יודע בדיוק מה עברתי פה ואני שמחה שהצלחתי להשלים, כי לולא החוק הזה הפרקליטות לא הייתה מודיעה לבית המשפט שהיא מסכימה לפתוח את הקברים.

נורית קורן: אנחנו חוללנו פה מהלך היסטורי וכל מי שיושב פה בחדר וכל אחד ואחד, מגיע לו שאפו, כי כולם חלק מהמאבק הזה.

נורית קורן: אני פה לא לבד, אם הייתי לבד לא הייתי מצליחה להחזיק מעמד לולא התמיכה של כל המשפחות.

נורית קורן: באמת.

<קריאה: אנחנו יודעים מה אמרו כל העסקנים האלה - - -

נורית קורן: אני לא מתעסקת בדברים האלה, אני ממשיכה בעבודה שלי.

<קריאה: כל הכבוד לך.

נורית קורן: גם כל אלה שרצו לשים מקלות בגלגלים, אני ממשיכה הלאה.

נורית קורן: יש לי מטרה והמטרה שלי היא באמת להביא תשובות למשפחות.

נורית קורן: עצם העובדה שמצאנו במאגר הדנ"א שלוש משפחות שהצליחו להתאחד.

נורית קורן: אלה דברים גדולים, אני לא מסתכלת על הדברים הקטנים.

<אליהו יצחק: שתי דקות, לא הרבה.

<אליהו יצחק: אני מבקש לקרוא פה משהו, בבקשה מכם.

<אליהו יצחק: בשם ה' נעשה ונצליח.

<אליהו יצחק: כבוד יושבת ראש הוועדה המיוחדת, עורכת הדין וחברת הכנסת נורית קורן, שלקחה על עצמה את האחריות לפתוח את כל פרשת ילדי תימן, מזרח ובלקן והביאה את זה לפתחה ולשולחנה של כנסת ישראל ולהקים ועדה מיוחדת למענם, עם עבודה מתמדת, ללא פחד ומורא, עם צוות מקצועי ומיומן ועשייה רבה, לילות כימים.

<אליהו יצחק: משנכנס אדר מרבין בשמחה ואין שמחה מזו שביום הולדתך בכ"ז בשבט, כ"ז זה כל זה, שב"ט, שיהיו בשורות טובות, זה יום ההצבעה בוועדה למען החוק.

<אליהו יצחק: וביום ד' באדר, שזה יום הזיכרון של ראש ממשלת ישראל לשעבר, מר מנחם בגין, זכית במליאה בהערכה ובהצלחה להעביר את החוק בקריאה שנייה ושלישית.

<אליהו יצחק: בקריאה שנייה זכית ב-50 קולות כמניין 50 שערי בינה ואישה זכתה בבינה כי היא יכולה לעשות כמה דברים ביחד.

<אליהו יצחק: אברהם אבינו, אבי האומה, זכה בבן שקוראים לו יצחק וגם הייתה לו נכדה שקוראים לה בכֹל.

<אליהו יצחק: בקריאה שלישית זכית ב-52 קולות, כמניין בן, ובכֹל זה בת, זה 52.

<אליהו יצחק: שזה מה שאת רוצה לטובת המשפחות, שנעלמו להם ילד או ילדה או אמא שהייתה נשואה בגיל צעיר והשאירה ילד.

<אליהו יצחק: פה עשית נחת רוח לר' עוזי משולם זכר צדיק וקדוש לברכה ותלמידו, שלומי, ולהורים שלא הצליחו לראות את פועלך זה למען ילדי תימן, מזרח ובלקן.

<אליהו יצחק: שאי ברכה והצלחה בכל מכל כל.

<אליהו יצחק: חודש אדר, ראשי תיבות אד"ר, אני ה' רופאך, יהי רצון מלפני בורא עולם שירפא את כל מכאובינו וישלח מזור לנפשנו וגאולה מהר ממש אמן.

<קריאה: אמן.

נורית קורן: אלי, תודה.

נורית קורן: תודה על הדברים המרגשים באמת.

נורית קורן: ישי כהן, בבקשה.

<ישי כהן: אתמול שמעתי את הריאיון שלך ברשת ב' עם אריה גולן, חימם את הלב, ושמעתי שהוא שאל אותך שאלה שלי היא מאוד מאוד מציקה, על ד"ר דב לויטן, מכחיש שואת ילדי תימן.

<ישי כהן: זה לא מסתדר, כל מה שאת אומרת לדוקטורט שהוא עשה.

<ישי כהן: עכשיו אני שואל, אם הוא היה כאן היום והיה שומע את זעקת ההורים והאחים האם הוא היה יכול להכחיש את זה?

<ישי כהן: האם זימנת אותו לוועדות כמו ששמעתי אתמול שאמרת?

<ישי כהן: זימנת אותו פעם אחת, זימנת אותו מספר פעמים?

<ישי כהן: הוא הגיב, הוא סירב?

<ישי כהן: זה מאוד מאוד חשוב.

<ישי כהן: אגב, אני רוצה לומר בפורום הזה, הוא הגיש נגדי תביעת דיבה, לשון הרע, על סכום אסטרונומי, שקיללתי אותו 'בן בליעל', 'בן נעוות המרדות', 'מכחיש מכחיש', ועם כל הפרסומים שיש לנו כאן

<ישי כהן: אז אני מציע שבאמת אולי תכריחי אותו לבוא לכאן בדרך כלשהי.

נורית קורן: אם הוא היה עובד ממשלתי הייתי יכולה, אבל מכיוון שהוא אדם פרטי אני לא יכולה, זה רק להוציא צו הבאה, אבל אני לא ועדת חקירה.

<ישי כהן: יש לך שדולה, תשדלי אותו.

נורית קורן: תדעו לכם שאנחנו פנינו אליו מספר פעמים, בכל מועד שאני נתתי הוא אמר 'אני לא יכול', בסוף אמרנו לו, 'אוקיי, תן לנו את היומן שלך, אנחנו נתאם את הוועדה לפי היומן שלך'.

נורית קורן: ואז הוא אמר 'איך יכול להיות שחברת כנסת מוכנה לשנות את היומן שלה לפי - - -?', אמרתי לו 'כן, כי זה חשוב שאתה תגיע'.

נורית קורן: אנחנו נשלח מכתב נוסף, אנחנו בימים האלה מתכננים לעשות דיון אקדמי, מה האקדמיה חושבת על הסיפור הזה ונראה מה הוא יעשה.

נורית קורן: מעבר לזה אני לא יכולה הרבה חוץ מאשר לצאת נגדו.

נורית קורן: תראו, מאוד חשוב לא להגיע לזה שהוא תובע אותך תביעת דיבה, ואתה לא היחיד.

נורית קורן: צריך לשים לב מה אומרים, בגלל זה אני מאוד מאוד נזהרת.

נורית קורן: אני לא יכולה להוציא על אף אחד שם רע כל עוד אין לי נייר.

נורית קורן: לכן צריך לחשוב טוב טוב, חברים, גם כשאתם מדברים תחשבו.

נורית קורן: היום מקליטים, היום עושים כל מיני דברים, צריך לשמוע אותו, מה הסיבה שהיום הוא אומר הפוך ממה שהוא אמר ב-95'.

<ישי כהן: וחזר בו.

נורית קורן: הדבר היחיד שלא אמרתי אתמול בריאיון זה היה שיש את ועדת כהן קדמי שקבעה ש-53 ילדים אינם ויש את ה-69.

נורית קורן: איך אתה מסביר?

נורית קורן: יש הרבה דברים שלא יודעים, הוא היה יועץ של הוועדה, הוא הכין מסמכים של הוועדה, הוא האחרון, אז באותם שנים הוא אמר שזה קרה, מה קרה לו במשך הזמן שפתאום זה לא קרה?

נורית קורן: זה מה שצריך לשאול.

<ישי כהן: עוד דבר, הוא אמר שיש לו מסמכים רבים מהמוסד, שהוא שהוציא מהם.

<ישי כהן: איך אפשר להוציא מסמכים מהמוסד כשאנחנו לא יכולים להוציא מהארכיון של משרד הפנים?

נורית קורן: כי הוא היה חוקר בוועדה ואני כבר ביקשתי מהגנזך - - -

<ישי כהן: אז הוא מעל בתפקידו וגנב מסמכים.

נורית קורן: תודה, ישי.

נורית קורן: בבקשה, חנה.

<חנה שטרום כהן: חנה שטרום כהן.

נורית קורן: למה את יושבת פה?

נורית קורן: באיזה תפקיד?

<חנה שטרום כהן: אני פסיכולוגית קלינית, אני הגעתי לכנסת כראש פורום פסיכולוגים ועובדים סוציאליים נגד הרפורמה בבריאות הנפש, בעד שירות ציבורי ממלכתי לבריאות הנפש, שיהיה ולא יפגעו בו.

<חנה שטרום כהן: אני סיפרתי את זה באחד הדיונים הראשונים.

<חנה שטרום כהן: אני מכירה את הסיפור עוד מהיסודי, שישבה לידי בת כיתה, משפחה מתימן, והיא סיפרה לי ככה, כשישבנו בכיתה, שאחיינית שלה נעלמה ואמרתי לה 'מה פתאום?' ואז היא נתנה לי את הספר 'עורי תימן'.

<קריאה: 'עורי צפון ובואי תימן'.

<חנה שטרום כהן: ואני השתכנעתי ואני מאז עוקבת וגם עקבתי אחרי הרב משולם.

<חנה שטרום כהן: אני מזועזעת בצורה שלא תתואר.

<חנה שטרום כהן: אני יושבת בוועדה, אני כבר אמרתי, אני מורידה את הכובע, נורית, בפנייך, אין לי מילים להגיד את מה שנעשה פה ואיך זה נעשה.

<חנה שטרום כהן: אני המון שנים פה בכנסת ואני פה בכיתי מהסיפורים הנוראים.

<חנה שטרום כהן: אני רוצה להגיד רק דבר אחד.

<חנה שטרום כהן: שמעתי על אנשים שהצליחו להציל את הילדים בזכות התעקשות.

<חנה שטרום כהן: אני נורא מבקשת להיזהר באמירה הזו, כל הורה שלקחו לו את הילד, את האמא, את מי שלא לקחו, שלא ייצא חס וחלילה בהרגשת אשמה ש'אני לא עשיתי מספיק'.

נורית קורן: חנה, אבל הרבה אנשים - - -

<חנה שטרום כהן: אני יודעת, אני רק מבקשת - - -

נורית קורן: לא, את צודקת.

<חנה שטרום כהן: אני מבקשת לתקן את זה כי אני שמעתי 'התמדה' ו'חיפשו'.

<חנה שטרום כהן: הסיפורים, אמא הלכה או אבא הלך, חודשים, אני שמעתי פה כמה פעמים בוועדה.

נורית קורן: נכון, שנים על גבי שנים.

<חנה שטרום כהן: נכון שממשיכים לחפש, צריך ניסוח אחר.

<חנה שטרום כהן: אני שמעתי את הסיפור על האמא המדהימה הזאת שהייתה מאוד מתוחכמת, זה כמו להגיד בשואה שהלכו כצאן לטבח.

<חנה שטרום כהן: זה לא נכון, אנשים, בשביל לעמוד מול מסע מרושע, מתוכנן, פשע שאין כדוגמתו, היו צריכים להיות לא אדם פרטי.

<חנה שטרום כהן: זה צריך להיות יכולת לא רגילה.

<חנה שטרום כהן: לכן שאף אחד לא ירגיש שאולי הוא לא עשה מספיק.

<חנה שטרום כהן: חשוב להגיד את זה.

נורית קורן: תודה, חנה, תודה שהערת את תשומת לבנו, אבל דעי לך שהרבה מאוד אנשים הלכו לעולמם וקרה מה שקרה, הטראומה הכי גדולה, כי אנשים האשימו את עצמם שהם לא שמרו על הילדים והם לא נלחמו יותר.

נורית קורן: אבל באותו רגע, אני אמרתי קודם, אני לא יודעת איך אנחנו היינו מגיבים, כל מי שיושב פה.

נורית קורן: לא יודעת איך היינו מגיבים.

<חנה שטרום כהן: הם לא הבינו ואיימו עליהם.

נורית קורן: באת לארץ חדשה, איימו עליך, הרגשת נחות, לא יכולת לעשות.

נורית קורן: היו אנשים שהייתה להם קצת יותר תעוזה והם יצאו מהכלל, אין הרבה.

<חנה שטרום כהן: וגם מזל.

נורית קורן: אבל זה הסיפור.

נורית קורן: חנה, אני רציתי להגיד לך את זה באישי, אבל אני רוצה לבקש ממך משהו.

נורית קורן: אני יודעת שאת יושבת בפורום של כל הפסיכולוגים הקליניים, אני רוצה שאתם תתנדבו ותבואו לסייע בטיפול, לעשות שכר מצווה, כמו שעושים בלשכת עורכי הדין או בכל מקום אחר.

נורית קורן: אני לא יודעת אם זה נהוג אצל הפסיכיאטרים, לתת כמה שעות טיפול לאנשים.

נורית קורן: פנו אליי כמה אנשים, אז אני כותבת פה לפרוטוקול, אם אפשר לארגן כזה דבר, אני עדיין לא הצלחתי להביא כסף לדברים האלה.

<חנה שטרום כהן: אני אעשה את זה.

נורית קורן: אם את יכולה ואנחנו נדבר על זה בהמשך.

<חנה שטרום כהן: אני אפיץ את זה בפורום שלנו, של כל הפסיכולוגים הראשיים, בפורום של הפסיכולוגים והעובדים הסוציאליים.

<חנה שטרום כהן: עדיין אני חושבת, אני יודעת שאת עושה מעל ומעבר ואני באמת מלאת התפעלות, אבל חובת המדינה לדאוג את זה.

<חנה שטרום כהן: עד שתשיגי את זה - - -

נורית קורן: חנה, בדיוק, עד שהשגתי את המימון לקח לי קצת זמן, עם האוצר, ורק כשהשר נכנס לעובי הקורה זה קרה.

נורית קורן: אז אני מבקשת שבינתיים - - -

<חנה שטרום כהן: אני אגייס.

<חנה שטרום כהן: בהחלט.

נורית קורן: אחר כך זה יהיה פשוט מקום שאפשר יהיה להשתמש בו בתשלום.

<חנה שטרום כהן: בסדר, אני מוכנה לארגן את זה.

נורית קורן: אני אפנה גם למשרד הבריאות בנושא, אבל מה שהם יאמרו לי, הם יאמרו לי 'הם יכולים לגשת לבריאות הנפש'.

נורית קורן: איך אנחנו נציג אותם?

נורית קורן: עם איזה זד?

נורית קורן: עם איזה קוד?

<חנה שטרום כהן: הם יקבלו באופן שערורייתי, כפי שאת יודעת, אבחנה פסיכיאטרית.

נורית קורן: תודה רבה.

נורית קורן: אבל אני לא רוצה לגרום לאנשים שהם יצטרכו להתחנן ולכן מי שפנה אליי, אני רוצה, אם אפשר, להעניק לו את זה, בסדר?

<חנה שטרום כהן: בהחלט, בהחלט.

נורית קורן: אז אני פה בשביל השירות לאזרח.

<חנה שטרום כהן: אני אעשה את זה ארצי.

נורית קורן: השירות לאזרח, ובגלל זה אני מנסה לגייס עוד אנשים טובים כמוך.

<חנה שטרום כהן: בהחלט כן.

<דורית גאון: נורית, אני רוצה לדעת, לגבי פתיחת קברים, ברגע שיתחילו לפתוח קברים ובאמת לא ימצאו כלום או שבדיקות לא תואמות, מה המגמה תהיה?

<דורית גאון: להמשיך?

<דורית גאון: לעצור במספר קברים, כי אם רואים שבאמת אין - - -

נורית קורן: אנחנו לא יודעים מה יהיה.

נורית קורן: אמיתי, לא יודעים מה יהיה.

נורית קורן: כרגע אני הנחתי תשתית ש-300 משפחות יוכלו לפתוח את הקברים.

נורית קורן: האמת היא שהם יתחילו, אני מאמינה שהם יתחילו קצת להבין בדיוק, כי פותחים קברים בארץ, זה לא שלא פותחים, אבל לא פותחים קברים כל כך ישנים.

נורית קורן: יש להם ידע, הם יודעים עם מה הם הולכים, זה בדיוק מה שאני מתכוונת לעשות היום, אני אקיים ישיבה עם הפרקליטות, אני אקיים ישיבה עם המכון לרפואה משפטית ומשרד הבריאות, כדי לדעת איך הם מתחילים לעבוד.

נורית קורן: הם בטח יוציאו עכשיו נהלים, מה יקרה, איך מתחילים לעבוד קודם עם התביעות שמונחות כרגע.

נורית קורן: אז אני אדע ואני אבקש, גם ממשרד הבריאות, לפרסם את הנוהל, גם הוועדה תפרסם נוהל, שאנשים יידעו בדיוק מה צריך לעשות.

נורית קורן: כרגע, כל מי שירצה לפתוח קבר שיעבור דרך הוועדה, כדי שקודם כל נשיג לו את כל המסמכים.

נורית קורן: זה דבר ראשון.

נורית קורן: יש לי עוד צורות איך אני אפעל ואסייע למשפחות.

נורית קורן: אני באמת פה לסייע למשפחות.

נורית קורן: אנחנו נעשה ככל האפשר להקל על המשפחות ולעשות הכול.

נורית קורן: גם המדינה מבינה את זה, אנחנו בשעת רצון.

<דורית גאון: המקרה שלנו זה בעייתי?

נורית קורן: אני לא יודעת בדיוק.

נורית קורן: אנחנו נראה לאן אנחנו מתקדמים ואני לא יודעת.

נורית קורן: גם אם המקרה שלכם בעייתי, אז ראית איך הם פתרו את זה.

<קריאה: האם המדינה בכלל מכירה בנושא הזה?

<קריאה: מישהו מכיר חוץ ממך?

נורית קורן: אנחנו יושבים פה, מדינת ישראל זה פה, באולם הזה.

נורית קורן: הכרה יש.

<קריאה: כי כל הזמן - - -

נורית קורן: תקשיבי, אנחנו היום נמצאים בשנה אחרת, בתקופה אחרת.

נורית קורן: מאז הכנסת ה-20, מאז שהתחלתי לפעול פה, ראש הממשלה מכיר בזה, ראש הממשלה פתח את הפרוטוקולים, מה שאף ראש ממשלה לא היה מוכן בכלל לטפל בזה והקמנו ועדה בכנסת.

נורית קורן: הכרה יש, אנחנו צריכים לקראת לקיחת אחריות של המדינה ומה שאני עושה פה עכשיו זה הדרך.

נורית קורן: צריך לעשות דרך.

<קריאה: יש עוד מקומות של ניירות שאפשר לחשוף?

נורית קורן: אנחנו עובדים על הכול.

נורית קורן: זה שיש עכשיו את ארכיון המדינה פתוח ואת יכול לפתוח ולראות את כל מי שאת רוצה שם, זה כבר משהו מדהים.

<קריאה: חבל שהרבה הורים כבר הלכו.

נורית קורן: כן.

<אבנר פרחי: דרך אגב, נורית, נדמה לי שהשופט קדמי נפטר באותו יום שפתחו את הפרוטוקולים או באותו שבוע.

נורית קורן: לא, לא.

נורית קורן: הוא נפטר בדיוק כשהוועדה שלי קמה ורצינו להזמין אותו לדיון.

נורית קורן: הוא נפטר באותו יום.

נורית קורן: חברים, אנחנו צריכים להתכנס כדי לסיים.

נורית קורן: אני מניתי עד כה את כל מה שהוועדה עשתה ואני רוצה לומר לכם מה מצאנו בפרוטוקולים כשהפרוטוקולים נפתחו.

נורית קורן: אנחנו מצאנו את הנושא של כתונת פסים, ודיברתי על זה קודם, ש'צים' בעצם הסבו אונייה לתאים קטנים, הביאו אחות ילדים והוציאו את הספינה 'גלילה' לכיוון ארצות הברית.

נורית קורן: אנחנו ניסינו לדעת מי היה על הספינה, בדקנו את הדברים, מאוד קשה, אבל אנחנו עדיין שם, לא אמרנו נואש ואנחנו מנסים לגלות.

נורית קורן: מצאנו שהיו ניסויים רפואיים וניתוחי גופות.

נורית קורן: כינו אותם 'פסולת ביולוגית'.

נורית קורן: ועדת החקירה לא התייחסה לזה, הם עשו הרבה דברים שלא ייעשו.

נורית קורן: היה פתולוג בשם ד"ר אלי ליפשטיין, הוא בדק את הנושא של הפתולוגיה בישראל והוא ראה שהניתוחים נעשו בתנאים לא נאותים, ללא הסכמת המשפחות ואפילו לעתים לא הביאו את מה שנשאר לקבר ישראל.

נורית קורן: את כל הדברים האלה, מתוך המסמכים, אנחנו לא המצאנו שום דבר.

נורית קורן: אני רוצה לומר שאנחנו יודעים בוודאות, וגם לפי הסיפורים, שהמשפחות לא ראו גופה, המשפחות לא קיבלו גופות והיו גם סיפורים שאם הם כבר קיבלו גופה הם קיבלו בובה, או קיבלו גופה עם לא כל האיברים.

נורית קורן: היה לנו גם סיפור שהם קיבלו חבילת סמרטוטים, כאילו זאת הייתה גופה.

נורית קורן: היה נורא.

<קריאה: מישהו פתח קבר עם רגליים של - - -

נורית קורן: יש לנו הישגים באיתור של קברים וגם בחקיקה.

נורית קורן: מה זה איתור קברים?

נורית קורן: אנחנו בעצם סיירנו בבתי עלמין, הגענו לבתי עלמין, ביקשנו מחברה קדישא לתת לנו ניירת וראינו שאין שום הלימה בין הניירת של הקבורה לבין תעודת הפטירה.

נורית קורן: לכן חוקקתי את החוק לפתוח את הקברים.

נורית קורן: אנחנו רוצים לציין שחברה קדישא, כל מקום שהגענו, שיתפו פעולה.

נורית קורן: הם ניסו לתת לנו מסמכים שהיו להם, הם גם ניסו לאתר את הקברים שחיפשנו, כי תמיד באנו לבית העלמין עם משפחות מסוימות כדי למצוא את הקבר.

נורית קורן: גם חברה קדישא ביפו תל אביב, בסגולה ובחיפה, ובירושלים, כבר סיפרתי לכם קודם על הפעילות שלנו מול חברה קדישא שם, באמת גולת הכותרת הייתה אתמול, בחקיקה של החוק ויצאנו לדרך.

נורית קורן: זה בעצם רק חלק אחד, זה פתרון אחד, שאם באמת נפטר הילד, שיהיה קבר לבוא, לספוד לו, לבוא ולדעת שפה קבור בן המשפחה.

נורית קורן: זה בעצם מה שהוביל אותי.

נורית קורן: מסמכי האימוץ.

נורית קורן: הרבה טענו נגדי 'מה את מתעסקת במתים?

נורית קורן: את צריכה לפתוח תיקי אימוץ'.

נורית קורן: אז, חברים, כבר שנה שלמה נפתחים תיקי אימוץ.

נורית קורן: כל משפחה שפונה אלינו אנחנו פונים לברר אם יש לנו תיק אימוץ.

נורית קורן: היה דיון בנושא, בדיון התברר שמ-1948 עד 1965 אושרו בישראל למעלה מ-2,800 צווי אימוץ וזה מספר גדול וענק בהתחשב שהאוכלוסייה הייתה מאוד קטנה באותן שנים.

נורית קורן: לפי חוק האימוץ מי שבעצם רשאי לעיין בתיקי האימוץ זה רק הילד עצמו, רק הוא רשאי לפתוח את תיק האימוץ ולדעת בכלל על האימוץ שלו ומי המשפחה הביולוגית.

נורית קורן: אני הגשתי הצעת חוק, משרד המשפטים קצת חשש לאשר את הצעת החוק ויש לנו מסמך הבנות, יש לנו מתווה, שכל משפחה שפונה אנחנו פונים למשרד לשירות למען הילד והם אומרים לנו אם יש תיק אימוץ או אין תיק אימוץ.

<קריאה: הם בקלות אומרים שאין, אני גם קיבלתי מכתב שאין.

נורית קורן: לך הם ענו?

<קריאה: אני יכולה להאמין להם?

נורית קורן: אני יכולה להגיד שיש לי תיק אחד שהם אמרו שכן.

נורית קורן: אני עוד לא יכולה להרחיב בזה.

<קריאה: אחד?

נורית קורן: בינתיים.

נורית קורן: הגאולה לא באה מהר, הגאולה הולכת בטיפין טיפין.

<קריאה: השאלה אם כן להאמין להם.

נורית קורן: אני פועלת בנושא.

נורית קורן: תאמינו לי שאני לא מניחה לשום דבר, עצם העובדה שאומרים לנו שיש תיק זה כבר גדול.

נורית קורן: אני בימים האלה מניחה את המתווה שתהיה הצעת חוק כדי שנוכל גם לעבוד לפיו, כי אני לא יודעת עד מתי אני אהיה פה.

נורית קורן: זה בנושא הזה.

נורית קורן: אני רוצה לציין שנתקלנו בפרשה על קיום צו ירושה, גם את הנושא הזה סידרנו.

נורית קורן: שמשפחות שלא היו להם תעודות פטירה כמו שצריך לאחים, אז גם מגיע להם חלק מהירושה ופתרנו גם את הנושא הזה.

נורית קורן: ארכיון המדינה, החומרים.

נורית קורן: אנחנו עומדים בקשר ישיר עם ארכיון המדינה, גם חומרים שעדיין לא נפתחו, אנחנו עומדים איתם בקשר ישיר ואנחנו תובעים לפתוח את הפרוטוקולים.

נורית קורן: לא מזמן הם פתחו איזה שהיא קופסה ומצאו שם מסמכים שהכותרת לא הייתה 'פרשת ילדי תימן', אבל המסמכים הראו שהם קשורים לפרשה.

נורית קורן: התיקים האלה נשלחו אלינו, הם יעברו איזה שהוא הליך משפטי וגם הם ייפתחו לקהל.

נורית קורן: ויצ"ו, ארגון ויצ"ו.

נורית קורן: כל הדעות וכל מי שיושב פה סביב לשולחן יודע שוויצ"ו נתן שירות לעלייה, נתן שירות לעולים, הייתה להם פגייה.

נורית קורן: לא הייתה פגייה בבתי חולים והילדים הגיעו אליהם.

נורית קורן: את זה אנחנו תוך כדי הדיון - - - שנה שלמה הם סירבו להגיע לוועדה ואילצנו אותם להגיע לוועדה.

נורית קורן: ברגע שהם הגיעו הם מוכנים לשתף פעולה ומשתפים פעולה.

נורית קורן: הם אמרו שכל משפחה שתפנה אליהם הם מוכנים לתת ניירת.

נורית קורן: רק לאותה משפחה.

נורית קורן: אבל גם אנחנו יכולים לקבל מהם חומרים.

נורית קורן: אני הגשתי הצעת חוק שמדברת על הכרה והנצחה, שיהיה מרכז לחקר והנצחת מורשת יהדות תימן, מזרח והבלקן.

נורית קורן: היה חשוב שיהיה שם מרכז, שהמשפחות תוכלנה לבוא, להביא את כל החומרים לשם.

נורית קורן: יש הצעת חוק שמדברת על להכניס את הנושא לתכנית הלימודים ובמערכת החינוך וגם שיהיה יום מיוחד, יום זיכרון מיוחד, יום זיכרון ממלכתי, יצוין בבתי הספר, יצוין במליאת הכנסת ובכל משרדי הממשלה.

נורית קורן: צריך להגיד שהנושא עלה לסדר היום הציבורי, הבאתי לכאן תערוכה של האומן אמיר אלקיים, 'מימי תימן', מאז הוא עשה כבר שלוש תערוכות, כי כל פעם הוא הצליח למכור את התמונות שהוא אסף.

נורית קורן: ביום ראשון אני מבקרת באולפנה בראש העין, שהתלמידות במסגרת שיעורי אמנות לקחו על עצמן והחליטו שהן מנציחות את הפרשה.

נורית קורן: ראיתי את התמונות, תמונות מדהימות, אני מבקרת שם ביום ראשון, מי שרוצה להגיע מוזמן, אני אתן את הכתובת.

נורית קורן: וצריך להגיד שוב תודה לרינה מצליח, אם היא לא הייתה עושה בתקשורת, בלעדיה לא היינו מגיעים עד פה, ובעצם אלה שני קווים שהלכו במקביל והפרשה קיבלה את התנופה.

נורית קורן: אני רוצה להודות לכל מי שעומל ומסייע לוועדה וימשיך לסייע לוועדה.

נורית קורן: את ראש הממשלה בנימין נתניהו, את יושב ראש הכנסת, מנכ"ל הכנסת, נציגי המשפחות והעמותות שמתמידים להגיע לדיונים, לגנזך רשות האוכלוסין.

נורית קורן: למאיר אמסלם, תודה ענקית וגדולה על כל מה שאתה עושה, זה לא ברור מאליו, מאיר, ואני לא מקלה בזה ראש.

נורית קורן: לגנזך המדינה, ד"ר יעקב לזוביק, לרבקי דב"ש, שהיא ראש היחידה הממשלתית לחופש המידע.

נורית קורן: העובדת הסוציאלית הראשית, אורנה הירשפלד ודבורה שבתאי, שהן מהשירות למען הילד.

נורית קורן: לעורכת דין טליה אגמון ממשרד הבריאות, יצחק ישי מנהל אגף הקבורה במשרד לשירותי דת, לאורית מסמי, משנה למנכ"ל פורום חברה קדישא.

נורית קורן: למשרד לבטחון פנים, רפ"ק ליאור שלו.

נורית קורן: לכל האנשים שסייעו לנו לקדם את הצעת החוק, משרד הבריאות, משרד המשפטים, הרבנות הראשית, ועדת כבוד המת, המשרד לשירותי דת, משרד האוצר והמשרד לבטחון פנים.

נורית קורן: לשרית ארבל, מנכ"לית ויצ"ו, שבאמת גם עושה איתנו.

נורית קורן: ואני צריכה להגיד תודה רבה לשר האוצר כחלון, שבאמת סייע בתקציב ואני מקווה שאנחנו נמשיך איתו עם תקציבים נוספים.

נורית קורן: אני רוצה להודות לעורכת דין נירה לאמעי, שהיא הייתה היועצת המשפטית, היא פשוט עברה לתפקיד אחר והיא הניחה את התשתית של החוק.

נורית קורן: אני רוצה להודות לעורך דין דן מרזוק, שמלווה אותנו, והביא את החוק של הקבורה לאן שהוא הביא אותו.

נורית קורן: להודות לצוות של הוועדה, למירב ולשירלי ולהודות גם לעוזרים הפרלמנטריים שלי, אמיר, קורל ומעיין, שמלווים אותי בכול וכל מה שהם עושים.

נורית קורן: אני רוצה באמת להודות, תודה מיוחדת, לרב רצון ערוסי שמלווה אותי בכל מה שצריך ועשה רבות בוועדת כבוד המת.

נורית קורן: זה חשוב.

נורית קורן: לד"ר הלל שמריהו, ליגאל יוסף, ולהודות לך, אליהו, שאתה מתמיד כל השבוע, ולנחמן מזעקי, ששניהם לא דיברתם, שבאמת אתם כל הזמן באים ומלווים.

נורית קורן: למאיר קורח, תודה רבה, באמת.

נורית קורן: אתה בעצם המיתוס של הפרשה הזו, זה שהניע לפני 30-20 שנה את המעגלים.

נורית קורן: יישר כוח.

נורית קורן: אנחנו נמשיך עד שנגיע להכרה.

נורית קורן: אני רוצה להודות לאברהם מדמון, שאפילו שקשה לו לבוא הוא בא.

נורית קורן: ולהודות לכל המשפחות שהגיעו היום, אם זה לדוד שוקר, ולך, שאול סולימן, לך, אריאל, ברכה, שאת באמת באה כל הזמן וכל הזמן לוחמת.

<קריאה: שכחת את נורית קורן.

נורית קורן: פנחס נגר, רחמים קרוה, כל הזמן מרגש אותי.

נורית קורן: בעזרת ה' שניתן לך תשובה כבר.

נורית קורן: דורית, תודה רבה, תודה רבה לכולכם.

<מירב שמעון: חילקנו לכם דף.

נורית קורן: לפני שאני סוגרת את הדיון, מונח לכם דף עם פעילות של הוועדה ואני הייתי רוצה שתפיצו את זה.

נורית קורן: לא יודעת איך, אבל אלה ההישגים שלנו.

<חנה שטרום כהן: תשלחי במייל, אנחנו נפיץ.

נורית קורן: אתם רוצים את זה במייל?

<קריאות: כן.

נורית קורן: לכולם.

נורית קורן: מי שנמצא פה, תעבירי להם.

נורית קורן: אני רוצה להגיד, אני צריכה להגיד תודה מיוחדת, באמת תודה מיוחדת, לחמותי יונה יוסף, שהיא הניעה את כול והסיפור שלה הוא סיפור שהיא איבדה גם את אחותה גם את שני האחיינים.

נורית קורן: ובאמת למשפחה שלי, לבעלי שמוביל אותי כל הזמן ולוחץ, ולילדים, שבאמת כל הפרשה הזאת מלווה אותנו.

נורית קורן: אנחנו נגיע לחקר האמת.

נורית קורן: אני באמת יוצאת מכאן, עם התמיכה שלכם, יוצאת מחוזקת.

נורית קורן: הדרך עוד ארוכה ואנחנו צריכים לעשות עוד דרך.

נורית קורן: תודה רבה על התמיכה שלכם.

נורית קורן: יום טוב, תודה לכולם, הישיבה נעולה.