ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 20, פרוטוקול מספר 555, 2018-02-12 09:37

יעקב מרגי: בוקר טוב לכולם, אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת, ה-12 בפברואר 2018, כ"ז בשבט התשע"ח.

יעקב מרגי: הנושא: הסעות תלמידים בחינוך מיוחד הנמצאים במשמורת משותפת וגרים בשתי רשויות מקומיות.

יעקב מרגי: אני ברשות

יעקב מרגי: כם אומר כמה מילות פתיחה.

יעקב מרגי: בכלל, בוא נדבר קודם כול מה הן הסעות של תלמידים בחינוך המיוחד או עם צרכים מיוחדים, מה קורה איתם?

יעקב מרגי: למה עוד לא סיימנו איתם?

יעקב מרגי: רצנו, רצנו.

יעקב מרגי: מה אגיד לכם, ששמעון אבני עקץ אותי?

יעקב מרגי: לא, אלא שהמנכ"ל בא ואמר, בוא נחכה עם זה כי אנחנו מובילים את הרפורמה הגדולה.

יעקב מרגי: הרפורמה הגדולה גובשה פחות או יותר, אז פעם עצרנו בגלל שהאוצר רצה עוד סנכרון וכיוונון של כמה סעיפים.

יעקב מרגי: זה בא לסדר היום ואז באו מנהלי מחלקות החינוך ברשויות המקומיות ואמרו, סליחה, יש פה כמה דברים שאנחנו צריכים, ואז נועה, היועצת המשפטית, סיפרה לי את הסיפור על מנהלי המחלקות.

יעקב מרגי: היא אמרה שהם לא הכי מסונכרנים עם מנהלי מחלקות החינוך, אם בכלל היו צריכים, אבל היו צריכים לעדכן אותם ולראות איך זה מחלחל.

יעקב מרגי: ביקשו עוד שבוע-שבועיים.

יעקב מרגי: אמרתי, מאחר ועושים רפורמה, חיכינו.

יעקב מרגי: ברפורמה יש את הסיפור של תקנות הסעות לילדים עם צרכים מיוחדים, שברוך השם אחד ההישגים שיהיו בתוך השינוי שאנחנו עושים, שאם בתקנות השלמנו עם זה שאין ליווי, יתקן אותי שמעון אם אני טועה, שאין ליווי לילדים מגיל 3 עד 5, ברפורמה הקטנה, אני לא אוהב את המילה רפורמה, יכנס סעיף הליווי לילדים עם צרכים מיוחדים גם מגיל 3 עד 5.

יעקב מרגי: עד כאן אמרתי את הדברים פחות או יותר, אבל מאחר ומערכת בתי המשפט לאחרונה ניגשת בגישה חיובית לסוגיה הזו של משמורת משותפת או הורות משותפת, נוצר צורך.

יעקב מרגי: אם ההורים הגרושים או הפרודים חיים ברשויות מקומיות שונות, ולפי הפסק שנפסק, שלושה ימים, לדוגמא, מראשון עד שלישי הוא אצל האבא, סתם אני בוחר, בבאר יעקב, וברביעי, חמישי, שישי, לא יודע מה עם היום השביעי, איך חילקו את היום השביעי, אבל לא משנה, הוא נמצא אצל האימא במודיעין, לו יצויר שהוא לומד במודיעין, מי מסיע אותו מבאר יעקב למודיעין?

יעקב מרגי: בא ראש הרשות של באר יעקב ואומר, מה אתה רוצה ממני?

יעקב מרגי: הוא לא תושב שלי, הוא אצל האימא.

יעקב מרגי: ארנונה האימא משלמת במודיעין.

יעקב מרגי: הוא לומד במודיעין.

יעקב מרגי: כנראה שגם בתי המשפט, גם הרשויות, ונדרשנו לזה בדיונים.

יעקב מרגי: דוגרי?

יעקב מרגי: זה כאב ראש לא קטן.

מאיר כהן: גם המדינה במקרה קיצון לא ערוכה.

יעקב מרגי: לא ערוכה.

יעקב מרגי: משרדים זה המדינה.

יעקב מרגי: אני אומר לכם, זה כאב ראש לא קטן.

יעקב מרגי: בסוף אין מה לעשות, משרדי הממשלה יצטרכו לתת את הדעת, למרות שיש לי דעה אישית כפרנית, אבל היא לא לעניין.

יעקב מרגי: אני לא חושב שהמדינה צריכה במקרה הזה להתחיל להתפצל ולשדד מערכות לרזולוציות כאלה ואחרות, אבל זו דעתי האישית.

יעקב מרגי: אני כובש אותה.

יעקב מרגי: אני חושב שזה חלק מההליך של ההסדרה.

יעקב מרגי: זו דעתי האישית.

יעקב מרגי: לא נדברתי לא עם השלטון המקומי, לא עם משרד החינוך, אבל שוב, דעתי בטלה.

יעקב מרגי: אמרתי, עצבנתי חלק, אבל זה בשביל הדיון.

יעקב מרגי: מאחר וחברי הכנסת שפנו אלי, גם לא נמצאת פה קארין אלהרר.

יעקב מרגי: יש מסמך של מרכז המחקר והמידע של הכנסת.

יעקב מרגי: את רוצה לומר לנו כמה מילים בנושא?

<אתי וייסבלאי: ממש בקצרה.

<אתי וייסבלאי: מרכז המחקר והמידע של הכנסת בדק את הנושא של הסעות תלמידי חינוך מיוחד שהוריהם גרושים או פרודים בהסדר של משמורת משותפת, בשנת 2016, לבקשת חברת הכנסת קארין אלהרר שהגישה אז הצעת חוק בנושא הזה.

<אתי וייסבלאי: בעצם חיפשנו נתונים על תלמידים שההסדר הזה חל עליהם, כלומר הם תלמידי חינוך מיוחד שהוריהם גרושים או פרודים במשמורת משותפת ונזקקים להסעה לשתי רשויות מקומיות שונות, שזה הנושא של הצעת החוק.

<אתי וייסבלאי: פנינו למשרד החינוך שמסר לנו שבעצם אין נתונים בנושא הזה, למרות שבחוזר מנכ"ל משרד החינוך בנושא של הסעות תלמידי חינוך מיוחד, כן יש אפשרות לתלמידי חינוך מיוחד שנזקקים להסעה לשני בתים שונים, לקבל את ההסעה הזאת בימים קבועים בתנאי שהם גרים באותה רשות מקומית.

<אתי וייסבלאי: פנינו גם לרשויות מקומיות, לכל מחלקות החינוך ברשויות המקומיות בשאלה האם יש אצלם ילדי חינוך מיוחד שנזקקים להסדר מהסוג הזה, שהם ביקשו לקבל הסעה לשני בתים שונים והאם הם מקבלים את זה והאם הם באותה רשות או לא באותה רשות.

<אתי וייסבלאי: קיבלנו תשובה ממספר קטן של רשויות מיוחדות, מ-20 רשויות מקומיות, ומתוכן 13 רשויות יש תלמידים שמוסעים לשתי כתובות מגורים.

<אתי וייסבלאי: בתוך אותן רשויות יש גם תלמידים שמוסעים לשתי כתובות מגורים שלא בתוך אותה רשות.

<אתי וייסבלאי: ציינו גם במסמך כי מכיוון שכרגע גם הזכאות להסעות היא לא ברורה והרשויות המקומיות נותנות את ההסעות רק למי שפונה אליהן, אז זה לא מייצג תמונה מלאה של המצב.

<אתי וייסבלאי: כמובן שגם קיבלנו תשובה ממעט מאוד רשויות מקומיות.

<אתי וייסבלאי: זה בעצם מסכם את הדברים שאנחנו יודעים על הנושא.

<אתי וייסבלאי: זה כאמור משנת 2016.

<אתי וייסבלאי: תודה רבה.

יעקב מרגי: מאיר, בבקשה.

מאיר כהן: אדוני היושב ראש, אני חושב שהנתונים האלה משקפים מציאות.

מאיר כהן: בכל מקרה היות ואני נדרשתי לסוגיה הזאת בהיותי ראש עיר, צריך להבין שאפשר בתוך הערים לפתור את הבעיה, אם זה שתי כתובות באותה עיר.

יעקב מרגי: גם באותה עיר, אם אחד מעל 2 קילומטר - - -

מאיר כהן: גם מעל 2 קילומטר אפשרנו היות וזה חינוך מיוחד.

מאיר כהן: הסיפור מתחיל להיות בדרישות של הורים, למשל משמורת משותפת אבל ההורים לא גרים באותו ישוב, אחד גר בדימונה ואחד גר בבאר שבע ואחת גרה בבאר שבע, ושם זה היה סיפור והוצאה גדולה מאוד על הרשויות, וזאת הייתה לוגיסטיקה מטורפת לגמרי.

מאיר כהן: אני חושב שאם משאירים את זה במסגרת אותה עיר, אפשר גם לחוקק ואפשר לחילופין, תקנות, אבל ברגע שזה חורג, זה תקציבי עתק.

יעקב מרגי: עורך דין מנחם גולדין.

<מנחם גולדין: שלום, עורך דין מנחם גולדין, מנהל יחידת המידע ומיצוי הזכויות ב"קשר", הבית של המשפחות המיוחדות.

<מנחם גולדין: אני רק רוצה לשים את זה בפריזמה מסוימת, את הסוגיה שאנחנו דנים, מכיוון שמשמורת משותפת זה לא שאדם קם בבוקר ומחליט, שלום, אני נמצא במשמורת משותפת.

<מנחם גולדין: רובן המוחלט, אני לא מכיר מקרים אחרים, עוברים דרך בתי משפט, מה שנקרא, תיק גירושין, ואני לא יודע מי מכם, כי אני במקרה כן נתקלתי בתיקים כאלה, במאבקים, בדיבורים, בשיח מול השופט בשביל אותה משמורת משותפת.

<מנחם גולדין: מה שאני כן יכול להגיד, שלפחות מהשופטים שאני מכיר, הופכים כל אבן, כל פינה, כל מסמך, כל טענה בכדי להסדיר את המשמורת המשותפת, כי בית המשפט רואה גם את טובת הילד וגם את טובת הילד בתא המשפחתי שלו.

<מנחם גולדין: כשאנחנו מדברים על משמורת משותפת, אנחנו מדברים על זוג שהגיע לבית משפט, עבר שבעה מדורים של גיהנום ובסוף לטובת הילד ולטובת התא המשפחתי שלו החליטו על אותה משמורת משותפת.

מאיר כהן: לא מתווכחים על זה.

מאיר כהן: זה לא הנושא.

<מנחם גולדין: זה כן הנושא, מפני שבחוזר מנכ"ל של משרד החינוך יש סעיף שלא ברור לי מה הסמכות של משרד החינוך לקבוע אותו, לא ברור לי מה החוקיות שלו, שאומר, עכשיו אחרי כל הדבר הזה ואחרי שבית המשפט אמר את דברו ואחרי שקבענו מה טובת הילד וטובת התא המשפחתי שלו, אנחנו עכשיו נחליט שאותם הורים צריכים לגור באותה רשות.

<מנחם גולדין: למה?

<מנחם גולדין: מאיפה?

<מנחם גולדין: מה הסמכות על זה?

<מנחם גולדין: על פי מה זה נקבע ואיך זה לכל רוחות לטובת הילד?

<מנחם גולדין: לא ברור.

<מנחם גולדין: לכן מה שאני מבקש מהוועדה הוא קודם כול לבדוק את הסוגיה הזאת, כי אם אין סמכות, אם זה לא חוקי, אז אפשר בבקשה למחוק.

מאיר כהן: זוג שיש להם משמורת משותפת ואחד גר ביבנה והשני גר בדימונה, אתה מצפה שהמדינה כל בוקר בימים שלישי, רביעי תשלח אוטו ליבנה להביא אותו למוסד בדימונה?

<מנחם גולדין: תראה, יש במדינת ישראל משפחה שהיא לא מתפקדת, והמשפחה שלא מתפקדת במדינת ישראל זו משפחת הרשויות.

<מנחם גולדין: גם אתה צריך לנהל מאבק מסוים מול רשות וגם זה לא תמיד פשוט, וכולנו יודעים אם מקבלים, לא מקבלים או אם צריך חינוך מיוחד ולהוציא את זה הלאה, אבל ברגע שאתה צריך שתי רשויות - - -

יעקב מרגי: תודה.

<מנחם גולדין: הרי אנחנו יודעים שבחינוך המיוחד, וזו נקודה שצריך להגיד, עוברים מרשות לרשות, אז התירוץ הזה שנשלח לשם ונשלח לפה, לא קיים, כי יכול להיות ילד שההסעה שלו מגיעה לרשות אחרת לגמרי, אז איזה מן תירוץ זה?

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: מנשה דלל, בבקשה אדוני.

<מנשה דלל: ברשות אדוני, קודם כול בוקר טוב מכובדי.

<מנשה דלל: אני מנשה דלל, אבא לילד בן 8 שמתחנך במסגרת של חינוך מיוחד.

<מנשה דלל: הילד הוא מושלם.

<מנשה דלל: אנחנו הורים גרושים.

<מנשה דלל: יש כאן מטבע הדברים הורים ופניות שמגיעות ולא מוכנים להיחשף מהפחד שיתייגו את הילד.

<מנשה דלל: הילד שלי הוא מושלם וזה המורה הכי טוב שלי ומכאן אני יוצא.

<מנשה דלל: אדוני, אתה מאתגר אותי ובוא תיכף אני אענה לדברים מאוד חשובים שאתה אמרת.

<מנשה דלל: מזה כשש שנים אני מסיע את הילד הלוך ושוב מהמוסד החינוכי ואל המוסד החינוכי.

יעקב מרגי: בתחום הרשות?

<מנשה דלל: אנחנו, ההורים, גרים בשתי רשויות נפרדות במרחק של כ-20 קילומטר בלבד.

<מנשה דלל: זה כל הסיפור.

<מנשה דלל: יש לזה מחירים פנומנליים ברמת הכנסה, ברמת פרנסה.

יעקב מרגי: אמר מי שאמר, להתגרש זה עסק יקר יותר מחתונה.

<מנשה דלל: את זה אנחנו לומדים רק אחרי.

<מנשה דלל: בנוסף לכל הכאב ראש אנחנו מוצאים את עצמנו, אותם הורים, וזה גברים ונשים, זה חוצה מגזרים רבותיי.

<מנשה דלל: יש כאן תמורות חדשות בתחום ההלכה.

<מנשה דלל: הבית הזה מוביל תמורות.

יעקב מרגי: לעניינו.

<מנשה דלל: לעניינו, הבן שלי מסיים ללמוד בשעה 13:00, נמצא אצלי חצי מהשבוע.

<מנשה דלל: אני נדרש לעזוב בהסכמה או לא בהסכמה של המעסיק את מקום העבודה ב-12:00 כדי חס וחלילה לא לאחר, ולהסיע אותו.

יעקב מרגי: בשלושה ימים או כל השבוע?

<מנשה דלל: בשלושה ימים.

מאיר כהן: זה בתוך מועצה אזורית?

<מנשה דלל: לא, גוש דן, מועצה אזורית גדולה.

<מנשה דלל: אנחנו בגוש דן.

<מנשה דלל: מעבר לזה, אדוני, זה ילד בחינוך מיוחד.

<מנשה דלל: קשה לי מאוד להרים פה את הכרטיס של המסכנות, כי אנחנו לא מסכנים.

יעקב מרגי: לא, בקטע הזה הרשויות מסכנות, צריכות להתמודד.

<מנשה דלל: זה ילד בחינוך מיוחד, שאני אוסף את הילד מאחר ואין "סידור".

<מנשה דלל: הילד חוזר איתי למשרד.

<מנשה דלל: לא רק הנטל אלא גם הילד.

<מנשה דלל: זנחו פה את טובתו של הילד.

<מנשה דלל: לעניין הסבירות, אדוני, חבר הכנסת כהן, במקרה הפרטי שלי הילד לא מנצל את זכאותו להסעה מהמגורים של האימא.

<מנשה דלל: הוא לא צריך, הוא גר בסמיכות.

<מנשה דלל: מביאים אותו, לוקחים אותו.

<מנשה דלל: אין צורך.

<מנשה דלל: במקרה הפרטי שלי, והסיפור שלי הוא סיפור של רבים אחרים, אין כאן גם ניצול, במרכאות או שלא במרכאות של המערכת.

יעקב מרגי: אתה מציג חצי תמונה.

יעקב מרגי: אף אחד לא אומר ניצול, אבל סליחה, בקריטריון היבש, הקר, הילד לא זכאי.

יפעת שאשא ביטון: למה הוא לא זכאי?

יעקב מרגי: כי הוא רשום אצל האימא.

יפעת שאשא ביטון: כי אנחנו מעוותים באיך שאנחנו מתנהלים, לא בגלל שהוא לא זכאי.

<מנשה דלל: אומרת פה מזכירת הוועדה בחוכמה גדולה, למה לא תרשום אותו ביישוב שלך?

<מנשה דלל: אז אדוני, התשובה שאני קיבלתי לפניות הראשונות שלי למשרד החינוך, הייתה - - -

יעקב מרגי: זה לא יפתור את הבעיה.

<מנשה דלל: קודם כול לא יפתור את הבעיה.

<מנשה דלל: שניים, תחליף לו את הכתובת בתעודת הזהות.

<מנשה דלל: זה היה התנאי לזכאות.

יעקב מרגי: נכון.

<מנשה דלל: אדוני, החלפתי את הכתובת לילד בתעודת הזהות, בהנחה שיש הסכמה של האימא.

יפעת שאשא ביטון: לא יתנו לו ללמוד בבית הספר - - -

יעקב מרגי: לא יתנו לו.

<מנשה דלל: מה המשמעויות של עקירה של ילד בחינוך המיוחד למסגרת חדשה?

<מנשה דלל: עד שיתרגל לפרצופים, עד שיתרגל למסגרת.

<מנשה דלל: אדוני, יוצרים פה מציאות שהיא נוגדת את הרוח שיוצאת מהבית הזה, של בית עיקרי.

<מנשה דלל: אני לא הורה משני, אני הורה מעורב.

<מנשה דלל: אנחנו בעידן אחר.

<מנשה דלל: בחוזר המנכ"ל, שאתה שואל למה לא אישרו את הזכאות, יש חוזר מנכ"ל משנת 2013 טרם כל התמורות.

<מנשה דלל: הוא ארכאי היום לנוכח הפסיקה של העליון, לנוכח מה שהבית הזה מוליך בחוכמה.

<מנשה דלל: אז לבוא ולעשות לי כתשובות לפניות שלי למערכת המכובדת הזאת העתק-הדבק מחוזר מנכ"ל ולהגיד לי, אתה לא עומד בתנאים?

<מנשה דלל: רבותיי, הילד אצלי במשמורת משותפת ימים קבועים בשבוע.

<מנשה דלל: מאוד חשוב לי לומר את זה, אומרים שאין אדם קונה את מקומו בגן עדן אלא כשהוא נמצא לפני כס מלכות.

<מנשה דלל: אתה אדוני, גבירתי, אני יודע שעזבת עכשיו דיון בוועדה והגעת לכאן.

יפעת שאשא ביטון: באתי מקריית שמונה, ארבע וחצי שעות בשביל להגיע בשעה הזאת.

<מנשה דלל: קניתם את מקומכם מבחינתי ומבחינת הילד שלי.

<מנשה דלל: קניתם את מקומכם מעצם הנכונות, מעצם זה ששמתם את המדוכה.

<מנשה דלל: תש כוחנו, חברים במשרד החינוך.

יעקב מרגי: בבקשה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה כבוד היושב ראש.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לומר משהו.

יפעת שאשא ביטון: אני הגעתי לכאן כשאני אמביוולנטית, כשאני מאוד מתלבטת, וגם בשיח שהיה לי עם חבר הכנסת מאיר כהן, אמרתי, איפשהו צריך לשרטט את הגבול, כי אנחנו גם לא רוצים שהילדים יטורטרו מרחקים מאוד גדולים.

יפעת שאשא ביטון: שוב, ככל שאני צוללת פנימה לפרטים, אני מזהה שאנחנו מדברים לא בשני קולות, בהרבה מאוד קולות בבית הזה.

יפעת שאשא ביטון: מצד אחד אנחנו כן במקום של הורות שוויוניות.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מייחלים כולנו גם ברגעים הכי קשים של חזקת הגיל הרך, שכל ההורים במדינת ישראל יצליחו לבדם להגיע להסכמות, שהם באמת רואים את טובת הילד ובאמת מצליחים לנהל חיים משותפים, זאת אומרת הורות משותפת גם אחרי הגירושין, והנה כשזה קורה אנחנו עמוסי בירוקרטיה.

יפעת שאשא ביטון: אני שומעת את המרחק של 20 קילומטרים ואני רגע מרימה גבה, ואז אני בכלל נזכרת שבכלל שהרבה מאוד ילדי החינוך המיוחד במדינת ישראל, גם כאלה שהם לא ילדים להורים גרושים, נוסעים הרבה מאוד פעמים, כבוד היושב ראש, לא 20 קילומטר, גם 40 ו-50 קילומטר, כי אנחנו יודעים שהמענים - - -

יעקב מרגי: כן, אבל ההגדרה של חינוך מיוחד היא הרחבה לעומת מה שאת מכוונת.

יפעת שאשא ביטון: לא, אז אני אגיד לך בדיוק לאן אני מכוונת.

יפעת שאשא ביטון: גם 40 ו-50 קילומטרים והם ילדי חינוך מיוחד, כי התפיסה היא תפיסה אזורית.

יפעת שאשא ביטון: לאן אני בעצם מכוונת, כבוד היושב ראש?

יפעת שאשא ביטון: שאנחנו חייבים פעם אחת לצאת באמת מהפרדיגמות האלה של בית עיקרי, הורה עיקרי.

יפעת שאשא ביטון: הרי אנחנו נמצאים בהורות משותפת, הרי הילד באמת חולק את השבוע פעם אצל האימא ופעם אצל האבא.

יפעת שאשא ביטון: מבחינתו יש לו בית ספר, יש לו חיים.

יפעת שאשא ביטון: יש לו מסגרת חיים אחת וצריך לקחת אותו למסגרת החיים הזו, וזה לא משנה מאיזה בית הוא יוצא בבוקר, אם זה מהבית אצל האב או מהבית אצל האם, לכן אני חושבת שכן, גם משרד החינוך וגם הרשויות המקומיות צריכות להתגייס לסיפור הזה אם אנחנו באמת רוצים להביא שינוי אמיתי.

יפעת שאשא ביטון: אם אנחנו רוצים להמשיך לשבת ולדבר כאן כל הזמן על כמה זה חשוב, אבל כשזה מגיע לרמת המעשה אנחנו כולנו מושכים ידיים, זה סיפור אחד, אבל אם אנחנו רוצים גם להתחיל לתרגם את כל התפיסות שאנחנו מביאים הנה למעשים, זה כבר סיפור אחר וזה חייב את ההתגייסות של כולנו.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לומר לך משהו.

יפעת שאשא ביטון: כבוד היושב ראש, אני נתקלת בסיטואציה הזו.

יפעת שאשא ביטון: יש לי הרבה מאוד פניות לא רק בין ישובים, לפעמים גם באותו ישוב.

יפעת שאשא ביטון: אתה יודע, לא נוח להם עכשיו להתחיל לטרטר את נהג ההסעות ולהגיד לו בבוקר, חלק מהשבוע הזה אתה תאסוף ברחוב הזה ובחלק אחר ברחוב אחר או בתוך מועצות מקומיות, ואני חושבת שמפה צריכה לצאת הקריאה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו חייבים לילדים האלה את ההתארגנות הזו והגיע הזמן שנעשה אותה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: פיליפ מרכוס, בקשה.

<פיליפ מרכוס: פיליפ מרכוס, שופט בדימוס בבית משפט לענייני משפחה.

<פיליפ מרכוס: אני באתי לכאן כדי להתייחס למונח שמופיע בכותרת, "משמורת משותפת".

<פיליפ מרכוס: במחקרים שפורסמו לאחרונה יש הרבה תפיסות לגבי משמורת משותפת.

<פיליפ מרכוס: יש מדינות שמספיק שהילד מבלה 25% מהזמן אצל הורה אחד.

<פיליפ מרכוס: יש מדינות אחרות שלא זוכה הילד לכינוי משמורת משותפת, אלא אם כן זה 50-50 בדיוק, לכן אני מציע שבכותרת של הדיונים האלה תפסיקו לדבר על - - -

יעקב מרגי: הורות משותפת.

<פיליפ מרכוס: תפסיקו לדבר על משמורת משותפת.

<פיליפ מרכוס: כפי שאמרה חברת הכנסת שאשא-ביטון, שהיא יושבת ראש ועדת זכויות הילד, המינוח כרגע צריך להיות שהילד, יש לו שני הורים, אם הם חיים ביחד ואם הם חיים בנפרד.

<פיליפ מרכוס: יש לו שני בתים.

<פיליפ מרכוס: הבית אצל האבא זה הבית שלו.

<פיליפ מרכוס: הבית אצל האימא זה הבית שלו.

יעקב מרגי: השופטים בפסיקה שלהם, מה אומרים, הורות משותפת או משמורת משותפת?

<פיליפ מרכוס: יש תפיסות שונות בעניין הזה.

יעקב מרגי: מאחר ואתה בדימוס אני כובש את תוכחתי.

<פיליפ מרכוס: מה שאני מנסה להוביל גם במישור השיפוטי, שאם יכתבו את המונחים האלה, משמורת משותפת, לפחות יגידו מה המרכיבים של המשמורת משותפת, מי אחראי להחלטות האלו ואחרות.

<פיליפ מרכוס: אני אוסיף עוד מילה אחת.

<פיליפ מרכוס: חובת החינוך, עקרונית, היא על ההורים.

<פיליפ מרכוס: אמנם המדינה לקחה לעצמה בחקיקה לחייב הורים לשלוח את ילדיהם למוסדות חינוך.

<פיליפ מרכוס: אליה וקוץ בה.

<פיליפ מרכוס: אם המדינה לוקחת על עצמה את האחריות הזאת, היא חייבת גם לדאוג למימון מתאים ולכן הדיון הזה הוא מצער מאוד משום שהמדינה לא השכילה עדיין להבין שאם רוצים שהילדים יהיו במוסדות מתאימים לחינוך מיוחד, כי אז צריך לשים את היד בכיס.

<פיליפ מרכוס: הוויכוח כאן הוא, כך אני רואה מהדיון שהיה בעשר הדקות האחרונות, כיס של מי?

<פיליפ מרכוס: או שזה יהיה של משרד החינוך והסכומים יועברו לרשויות המקומיות או שיהיה הסדר, וזה לא כל כך מסובך לעשות הסדר כזה, איך בדיוק יחלקו את הנטל.

<פיליפ מרכוס: בסופו של דבר זה כסף שלי, שאני משלם מיסים עדיין, לכן אני קצת מתרעם מהצורך בדיון כזה.

יעקב מרגי: אתה יודע, יש לי את הפריבילגיה בדיון הזה להיות קצת פילוסוף.

יעקב מרגי: אל תגבשו מזה את העמדה שלי.

יעקב מרגי: בגלל שאתה משלם מיסים, חובה שלי לשמור עליהם, לכלכל אותם נכון ובחוכמה.

<פיליפ מרכוס: נכון.

יעקב מרגי: זה לא חד צדדי, זה לא שחור לבן.

יעקב מרגי: אוקי, תודה.

יפעת שאשא ביטון: הרבה פעמים זה לא רק עניין של כסף וזה גם לא עניין של כסף, זה עניין של התארגנות.

יפעת שאשא ביטון: פשוט לא רוצים להתעסק עם הפרוצדורות, כי המימון ממילא נמצא גם בתוך הרשות.

יעקב מרגי: זה גם כסף.

יעקב מרגי: מיכל, בבקשה.

<מיכל מנקס: אני מודה על הדיון הזה.

<מיכל מנקס: אנחנו, מרכז השלטון המקומי פנה למשרד החינוך בנושא בנובמבר 2016 ולצערי נענינו בשלילה.

<מיכל מנקס: בקשתנו הייתה ללכת עם קביעת בית משפט זה או אחר.

<מיכל מנקס: אני לא אקרא לזה בשמות כי אני לא רוצה לטעות, אבל במקרים בהם הובהק שהילד חי במשך מחצית השבוע אצל אימו ובמחצית השבוע השני אצל אביו - - -

יעקב מרגי: כל הסדר בבית משפט.

<מיכל מנקס: כל הסדר שהוא כביל והילד ישן בבית הוריו באשר הוא, אנחנו סבורים שאותה רשות מקומית שבה הוא מתגורר צריכה לדאוג להסעתו למוסד אליו הוא שובץ.

<מיכל מנקס: שמעתי שיכול להיות מקרים באמת קיצוניים של הורים שמתגוררים במרחקים.

<מיכל מנקס: אני מניחה שנצטרך אולי להסדיר מרחק מינימלי או מקסימלי - - -

יפעת שאשא ביטון: נכון, גם לטובת הילד.

<מיכל מנקס: בדיוק, כי גם טובת הילד וזה גם מתיישב נכון עם התקנות שאנחנו רוצים להוציא לפועל, אבל חד משמעית דעתנו ועמדתנו היא, ומעבר לכך אך אתמול חידדתי ורעננתי את הדבר.

<מיכל מנקס: דיברתי עם כשבעה יושבי ראש ועדות השמה והם סבורים כמוני.

<מיכל מנקס: לא רק שמשרד החינוך מסרב לעשות, ואני רוצה להסביר, מדובר בתיקון טכני בתוכנת מחשבים ותו לא, משום שהכסף, הרשות המקומית ממילא משלמת לפחות חלק ניכר ממנו.

<מיכל מנקס: מגדיל לעשות חוזר המנכ"ל ונותן לרשויות - - -

יעקב מרגי: אני רוצה להבין איך זה לא עולה כסף.

<מיכל מנקס: לא אמרתי שזה לא עולה כסף.

יעקב מרגי: את אמרת שלא עולה כסף.

<מיכל מנקס: לא אמרתי שלא עולה כסף.

<מיכל מנקס: אני אומרת שהרשות המקומית נושאת בסכום לא מבוטל מההוצאה, זאת אומרת, אנחנו לא כרגע מבקשים לעשות איזשהו שינוי שישית את ההוצאה על מישהו אחר.

<מיכל מנקס: ברור לרשויות המקומיות שההוצאה בגין הסעתו היא הוצאה שאנחנו לוקחים עלינו, אלא שהמצב שקורה היום הוא מצב שאינו לטובת אף אחד.

<מיכל מנקס: לא רק זה, מגדיל לעשות משרד החינוך ובחוזר המנכ"ל נותן לרשויות להתגרש גם הן או להיכנס לתהליך גירושין גם הן, מדוע?

<מיכל מנקס: משום שצריך עכשיו לקבוע מי הרשות השולחת, מי הרשות הנושאת בעלויות או בתשלום למלווה, מי מעסיקה את המלווה?

יעקב מרגי: הסוגיה של אגרות חינוך עוד לא הוכרעה ויש קרבות ניטשים.

<מיכל מנקס: האגרות לא.

יעקב מרגי: יש עדיין רשויות שקרבות ניטשים ביניהן.

יעקב מרגי: נוסיף להן עכשיו גם את ה - - -.

<מיכל מנקס: משום שמתירים לרשויות להתכתש.

<מיכל מנקס: לא צריך להוסיף, אפשר להיות מאוד ברורים.

<מיכל מנקס: הרשות תדאג למסלול ביום שהוא גר, במקום שהוא גר.

<מיכל מנקס: הרי בית הספר הוא אותו בית הספר.

<מיכל מנקס: לא משנים את בית הספר.

<מיכל מנקס: המלווה תהיה מלווה שהרשות מכירה ומעסיקה.

<מיכל מנקס: ניקח סתם שתי רשויות סמוכות אפילו, הרצליה ורעננה לצורך העניין.

<מיכל מנקס: לא הגיוני שעיריית רעננה תעסיק מלווה למסלול ששלושה ימים בשבוע תאמר לעובדת שלה, את עכשיו הולכת בכלל לעיר אחרת, אוספת את הילד וכו'.

יפעת שאשא ביטון: כל רשות צריכה לדאוג במסגרת הימים שהוא נמצא שם.

<מיכל מנקס: יש פה בלגן שאפשר להסדיר בקלות.

יעקב מרגי: בבקשה, חבר הכנסת סעד סאלח.

סאלח סעד: בוקר טוב, גם אני כמו חברת הכנסת יפעת, יצאתי מוקדם מאוד בשביל להגיע לוועדה הזאת ולהגיד כמה דברים.

סאלח סעד: תראו, אני חושב שהילד לא אשם בזה שהוא צריך לגור עם שני הוריו.

סאלח סעד: זה לגיטימי, זה בסדר, קורה.

סאלח סעד: מאות משפחות מתגרשות.

סאלח סעד: אני לא רוצה להגיד לך אלפים.

סאלח סעד: אני מדבר על בעיות של הילדים עצמם שיש להם מצוקה ברשות המקומית, בהסעה.

סאלח סעד: אני חושב שהילד כאן נופל קורבן.

סאלח סעד: אנחנו כאן בממסד בכנסת, במשכן, בשלטון המקומי, בכל מקום חייבים לתת מענה הולם והוגן כמו שצריך לילדים האלה שלא יסבלו.

סאלח סעד: גם הוריהם, אותו הורה שצריך לעזוב את מקום העבודה, בין אם זה באישור, בין אם זה לא באישור, לפספס יום עבודה או חצי יום עבודה, הוא גם לא צריך לטפל בזה.

סאלח סעד: יש רשות מקומית שצריכה לטפל בהסעתו, אם זו הרשות המקומית הנוכחית שהוא רשום בתוכה או הרשות האחרת שצריך לגור עם ההורה האחר בחצי השבוע השני.

סאלח סעד: אני חושב שכאן אנחנו צריכים לתת מענה.

סאלח סעד: אם מדובר בעניין של תוכנה, עניין של טופסולוגיה או ענין טכני.

סאלח סעד: אני חושב שאנחנו צריכים לתת מענה הולם כמה שיותר מהר, שהילדים האלה באמת יקבלו את המענה ההולם בצורה מהירה ביותר, שלא יסבלו יותר, כי גם ככה ילד בחינוך מיוחד, אני לא רוצה להגיד לכם שהוא סובל, אבל הוא באמת סובל, גם הוא, גם המשפחה שלו.

סאלח סעד: אנחנו צריכים לתת להם את הדברים המקסימליים שנפחית מהם את הסבל גם בגלל שהילד נמצא בחינוך מיוחד.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: למרות מה שאמרתי בפתיח, כבר לפני כשמונה חודשים הייתה פנייה שלי למנכ"ל משרד החינוך בסוגיה הזו של הורות משותפת, אבל הם לא עשו לי העתק-הדבק, אבל הערכתי שזה - - - עורכת דין קרן הורוביץ.

<קרן הורוביץ: עורכת דין קרן הורוביץ ממרכז רקמן לקידום מעמד האישה, באוניברסיטת בר אילן.

<קרן הורוביץ: אנחנו מלווים נשים בהליכי גירושין.

<קרן הורוביץ: אנחנו חיים היום במציאות שיש היום יותר ויותר הסדרי ראייה נרחבים.

<קרן הורוביץ: הילדים מבלים חלק מהזמן פה וחלק מהזמן שם.

יפעת שאשא ביטון: הסדרי שהות.

יפעת שאשא ביטון: הסדרי ראייה זה - - -

<קרן הורוביץ: לא ניכנס לזה עכשיו.

<קרן הורוביץ: בשורה התחתונה, זו מציאות שנמצאת בשטח.

<קרן הורוביץ: יש עלויות למציאות הזו.

<קרן הורוביץ: מדינת ישראל, כדי להיערך עבור המציאות הזאת צריכה להבין מה גודל התופעה.

<קרן הורוביץ: אין היום נתונים כמה ילדים ישנים באיזה בית.

<קרן הורוביץ: אנחנו ניסינו לבקש מהלמ"ס שיכניס שאלה לסקר החברתי, שישאל את ההורים כמה ימים בשבועיים ישן אצלכם ילד, כי זה עכשיו ההסעות ומחרתיים זה יהיה הנחות בארנונה ומחרתיים זה יהיה דיור ציבורי.

יעקב מרגי: אני אגיד לך משהו שולי.

יעקב מרגי: הרי צריכת מים היא לפי כמה נפשות בבית.

<קרן הורוביץ: צריך לתת את זה בשתי הרשויות או רק ברשות אחת, את ההנחה.

יעקב מרגי: רציתי לגרות את המערכות.

יעקב מרגי: אני חושב שגם בתי המשפט בקטע הזה.

יעקב מרגי: רוצים לשנות מגמה?

יעקב מרגי: רשויות, למרות שאסור בתכלית האיסור להתערב בתחום של רשות אחרת, אבל לדבר לפחות, להפנות.

יעקב מרגי: יש שינוי מגמה.

יעקב מרגי: אי אפשר לפסוק פסיקה שמתעלמת בכלל מההוויה הישראלית.

יפעת שאשא ביטון: היא לא מתעלמת, זאת ההוויה הישראלית, רק ההוויה הישראלית צריכה להתאים את עצמה הלכה למעשה - - -

<קרן הורוביץ: זה מה שאני מנסה להגיד.

<קרן הורוביץ: יש מציאות והמציאות השתנתה ממה שהיה לפני 20 שנה.

<קרן הורוביץ: עכשיו אנחנו צריכים להתאים את המערכות למציאות החדשה, וכדי להתאים את המערכות אנחנו צריכים לפחות שיהיה לנו בסיס ידע.

יעקב מרגי: אין.

יעקב מרגי: מסכים איתך.

<קרן הורוביץ: אז הוועדה הזו צריכה לקרוא ללשכה המרכזית לסטטיסטיקה להתחיל לברר כמה זמן ילדים חולקים את השבוע, כמה זמן הם נמצאים פה - - -

יפעת שאשא ביטון: אני מסכימה למידע, ויופי, ואם יש שני ילדים כאלה, אז לא ניתן להם את המענה?

יפעת שאשא ביטון: ואם יש 200,000 ילדים כאלה, אז גם לא ניתן להם כי זה יקר?

<קרן הורוביץ: אחרי שיש נתונים, המדינה צריכה לבוא ולהתכנס ולהחליט כמה היא מתקצבת כל דבר.

<קרן הורוביץ: היא צריכה לקבל החלטות ואי אפשר לגלגל את הכול לבתי המשפט.

יעקב מרגי: בינתיים בתי המשפט מגלגלים אלינו את הבעיה.

יפעת שאשא ביטון: זו לא בעיה.

יפעת שאשא ביטון: ילד נמצא עם שני ההורים שלו.

יעקב מרגי: לא בעיה, בסדר, עכשיו סמנטיקה.

יעקב מרגי: נו, בחייכם.

יעקב מרגי: תקשיבו טוב, אני חוזר לדיונים של חזקת הגיל הרך.

יעקב מרגי: רוצים לעשות שינוי?

יעקב מרגי: אי אפשר לעשות שינוי מאיזה אפילו לא גחמה, שאיפה וחלום שהיה למישהו לשנות משהו.

יעקב מרגי: צריך לעשות שינוי כולל והשינוי הכולל הזה לא מתקיים.

יעקב מרגי: יש עוד טלאי ועוד טלאי ועוד טלאי.

יעקב מרגי: הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, הוריתי לה.

יעקב מרגי: מאיפה היא תביא את הנתונים?

יעקב מרגי: אין להם רוח הקודש.

יעקב מרגי: שאלתי.

יעקב מרגי: הם לא קיבלו רוח הקודש בסעיף תקציב.

יעקב מרגי: הם צריכים לדלות את המידע הזה, ממי?

יעקב מרגי: הסוגי מתחילה בבתי המשפט.

יעקב מרגי: שבית המשפט יורה להורים להירשם, להביא אישור שנרשמו.

יעקב מרגי: צריכה גם להיות אחריות.

יעקב מרגי: אי אפשר לזרוק את זה ואחר כך להתחיל לחפש את המידעים האלה.

יעקב מרגי: בתי המשפט, עם כל הכבוד, רוצים לקבוע.

יעקב מרגי: אני חושב ששינוי המגמה הוא מבורך.

<מנחם גולדין: שופטים לא קובעים, החוק קובע.

יעקב מרגי: לא, החוק לא קבע כלום.

יעקב מרגי: החוק לא קבע שצריך להתגרש.

יעקב מרגי: החוק קבע שמי שרוצה להתגרש, הולך לבית משפט.

<מנחם גולדין: סליחה, מי שהיה בבתי משפט למשפחה ורואה מה הורים גרושים צריכים לעבור, מה, השופט לא קובע מה טובת הילד?

יעקב מרגי: השופט, מרגע שהוא אישר - - -

<מנחם גולדין: הוא לא קובע.

<מנחם גולדין: הוא אומר להם, בבקשה, אני מתחנן, אל תתגרשו - - -

יעקב מרגי: השופט אישר הסדר, בסדר?

<מנחם גולדין: אבל כשהוא מאשר את ההסדר, הוא מאשר גם את המרחקים.

יעקב מרגי: סלח לי אדוני, כשנקיים דיון אקדמי-פילוסופי, תתווכח איתי.

<מנחם גולדין: זה לא אקדמי.

יעקב מרגי: אל תתווכח איתי עכשיו.

יעקב מרגי: אתה עורך דין מלומד, תעתור נגד המדינה שהיא לא - - - .

יעקב מרגי: תודה, תסיימי בקשה.

<קרן הורוביץ: אני רק אומרת שצריך ללכת ולבדוק נושא-נושא בכל מה שקשור להורות משותפת ולהפוך אותם לישימים.

<קרן הורוביץ: זה אומר לעבור נושא-נושא ולבדוק איפה ההוצאות ומה צריך להחליט בכל נושא.

יעקב מרגי: גם אם אני הורה, זה מה שהפריע לי עורך דין גולדין.

יעקב מרגי: תורי ללשכה המרכזית לסטטיסטיקה להתחיל לאסוף נתונים, מאיפה היא תאסוף אותם?

יעקב מרגי: הם לא קיימים.

<קרן הורוביץ: הם פונים למשפחות.

יעקב מרגי: זה לא זה.

יפעת שאשא ביטון: כבוד היושב ראש, זה בכלל בעיניי לא הסיפור.

יפעת שאשא ביטון: אי אפשר לשנות הכול.

יפעת שאשא ביטון: גם כשאתה הולך עכשיו ואתה מחליט שאתה עובר דירה, אתה לא קונה את הריהוט ואחר כך הולך לראות - - -.

יפעת שאשא ביטון: אתה מתחיל בשלבים, ואנחנו מתחילים לעשות פה מהפכה חברתית ולשנות תפיסות בשלבים, ואם בית משפט בא ואומר לנו, כן, הנה, יש פה הורות משותפת, המערכות צריכות להתחיל להתארגן בהתאם, אז עכשיו זה משרד החינוך ואחר כך זה רשות המים ואחר כך זה החשמל, ואנחנו צריכים להתחיל לבנות את זה.

יפעת שאשא ביטון: הדברים לא נעשים בקסם.

יפעת שאשא ביטון: זה כמו לעשות שלום.

יפעת שאשא ביטון: זה לא חתמת שלום ומחר בבוקר השמיים ורודים.

יפעת שאשא ביטון: הדברים האלה נבנים ואנחנו צריכים להבין שגם זה ייבנה וככה להתייחס לזה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: לירון אשל, בבקשה.

<לירון אשל: אדוני, ממש בקצרה כי הדברים באמת נאמרו פה כבר.

<לירון אשל: האבא דיבר פה מדם ליבו ואנחנו גם פוגשים פניות כאלה, אני אגיד פניות אבסורדיות, של באמת הורים שגרים בשתי רשויות שסמוכות מבחינה גיאוגרפית, כמו שאמרנו, הרצליה ורעננה, פניות כאלה ונגרם נזק בלתי הפיך לילד.

<לירון אשל: מה קורה עם ילדים שאבא שלהם לא יכול לצאת ב-12:00 או ב-13:00 להוציא אותם מבית ספר?

<לירון אשל: איזה נזק בלתי הפיך נגרם לאותו ילד?

יעקב מרגי: למה אתם לא אומרים באותה נשימה, מה יהיה בפריפריה שהמרחק הוא - - -?

<לירון אשל: קל וחומר, אדוני, ואני אומרת, אנחנו יודעים גם כמה רגישות יש.

יפעת שאשא ביטון: צריך להגביל.

יעקב מרגי: אי אפשר להגביל.

יעקב מרגי: אם פותחים, פותחים הכול.

יעקב מרגי: אי אפשר להגביל.

יעקב מרגי: אני לא אוביל העדפה של אוכלוסייה אחת על פני אוכלוסייה אחרת.

יעקב מרגי: אם רוצים להוביל שינוי, עושים שינוי מושלם.

יעקב מרגי: ריקועי פחים לא יהיה.

יעקב מרגי: אני לא אפתור את הבעיה לגוש דן.

יעקב מרגי: הפריסה של מוסדות לחינוך מיוחד בגליל ובנגב ובפריפריה הגיאוגרפית היא פריסה גדולה.

יעקב מרגי: אם משנים תפיסה, משנים תפיסה לגמרי.

יפעת שאשא ביטון: לא, זה ברור, אבל ילד בדימונה לא ילמד בקריית שמונה.

יעקב מרגי: את תתפלאי לשמוע שילד מאופקים לומד באשדוד בגלל שאין מוסד מתאים.

יעקב מרגי: חינוך מיוחד.

יעקב מרגי: הורים גרושים.

<לירון אשל: אדוני, אני רק אוסיף עוד משפט אחד.

<לירון אשל: אנחנו יודעים בפרט בחינוך המיוחד כמה רגישות יש בהתאמה הספציפית של המסגרת לילד הזה.

<לירון אשל: זה לא ילד שיכול להשתלב בכל בית ספר אחר ולעשות איזשהו מעבר בין בתי הספר בשל קשיים כאלה.

<לירון אשל: אנחנו חושבים שלא אמורה להיות אבחנה לכל עניין הרשויות.

<לירון אשל: כן צריכים לקבל את המענה המתאים להם.

<לירון אשל: הם כן צריכים לקבל את ההסעות בשני המקומות, ושוב, כמו שאמרו פה, בעצם אנחנו במציאות משתנה ואנחנו צריכים להתאים את כל המערכות.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: לפני משרד החינוך, המ.מ.מ.

<אתי וייסבלאי: רק רציתי להוסיף בנוגע לנתונים, שמשרד החינוך יודע.

<אתי וייסבלאי: בתי ספר אוספים מידע מן הילדים במקרה של הורים גרושים או פרודים, על ההסדרים של המשמורת המשותפת, כך שאילו היה רוצה, הוא היה יכול לתת נתונים בנושא הזה.

יפעת שאשא ביטון: בדגש על אם הוא היה רוצה.

יפעת שאשא ביטון: אני אגיד את מה שאתם לא יכולים להגיד.

יעקב מרגי: משרד החינוך, בבקשה.

<שמעון אבני: קוראים לי שמעון אבני, אני מנהל אגף הסעות במשרד החינוך מזה כשלוש שנים.

יעקב מרגי: כפי שהבנתי, בתי המשפט כבר עשור פוסקים הורות משותפת.

יעקב מרגי: עשור זה הרבה זמן.

<שמעון אבני: קודם כול, אנחנו כמשרד עובדים לפי חוזר מנכ"ל.

<שמעון אבני: כשאני בא להתנהל, אני עובד לפי חוזר מנכ"ל.

יעקב מרגי: שמעון, תעצור.

יעקב מרגי: כשבאים חברי כנסת ואומרים, למה השר לא פה, המנכ"ל, אני אומר בעקביות, מבחינתי כל מי שהגיע ממשרד החינוך הוא השר, הוא המנכ"ל, הוא המשרד.

יעקב מרגי: כשאתה אומר לי, אני עובד לפי חוזר מנכ"ל, זאת אומרת, מה אתה רוצה ממני?

יעקב מרגי: יש את המשרד.

יעקב מרגי: לא, אתה המשרד.

יעקב מרגי: אתה נפתלי בנט, אני אדרוש ממך.

יעקב מרגי: חוזר מנכ"ל, זה אתם כתבתם אותו.

יעקב מרגי: לא קניתם אותו ולא נגזר עליכם, לא הלכה למשה מסיני.

יעקב מרגי: הדיון פה זה אם אנחנו משנים את חוזר מנכ"ל או לא משנים את חוזר מנכ"ל.

יעקב מרגי: אני בא ואומר, הדיון פה יהיה אם נורה ונבקש לשנות את חוזר מנכ"ל או לא.

<שמעון אבני: אני אומר שוב, למרות שאני יודע שחוזרי מנכ"ל הם סדין אדום כאן - - -

יעקב מרגי: לא הבנת אותי, אם כך, אבל אני לא אתאמץ להסביר לך.

<שמעון אבני: אני עובד לפי חוזר מנכ"ל.

<שמעון אבני: יש חוזר מנכ"ל ומה שכתוב בחוזר מנכ"ל ככלל, אני צריך לבצע.

<שמעון אבני: בחוזר המנכ"ל נכון להיום, ילדים להורים גרושים לצורך העניין, צריכים לעמוד בארבעה קריטריונים כדי לקבל הסעה.

<שמעון אבני: הראשון הוא, שהילד זכאי להסעה, זאת אומרת, במקום שבו הוא גר, ברשות שבה הוא נרשם וקבעה איפה הוא צריך ללמוד הוא זכאי להסעה.

<שמעון אבני: הקריטריון השני, שיש משמורת משותפת.

<שמעון אבני: זה קובע בית משפט.

<שמעון אבני: מה זה משמורת משותפת, אני לא נכנס לזה, אבל שקיימת משמורת משותפת.

<שמעון אבני: השלישי, שיש ימי הסעה קבועים, והרביעי, זה שהם גרים באותה רשות.

<שמעון אבני: אלה ארבעת העקרונות שאם הם מתקיימים, הילד זכאי להסעה.

<שמעון אבני: אני מבין שיש פה בעיה.

<שמעון אבני: אגב, זה עלה למנכ"לית בוועדת הסעות עליונה, וזה נכון שחוזר המנכ"ל הוא לא תורה מסיני ואנחנו עושים שינויים ונעשו המון שינויים בשנה האחרונה בחוזר המנכ"ל, שאני הכנסתי, שינויים חדשים והרחבות בנושאים.

יעקב מרגי: לכן לא קיבלתי את התשובה.

יפעת שאשא ביטון: רגע, זה אומר, אתה מכניס את השינויים, אז זה בידיים שלך.

<שמעון אבני: אם תיתנו לי לסיים, אז אני אוכל לדבר.

יעקב מרגי: שמעון, קח את הזמן.

יעקב מרגי: אם אתה בסוף תוביל אותנו לחוף מבטחים, קח את הזמן.

<שמעון אבני: קודם כול, זה עלה למנכ"ל וזה עלה למנכ"לית הקודמת.

<שמעון אבני: המשרד דן ובודק את זה מדי יום ביומו.

<שמעון אבני: הנושא הזה מורכב מאין כמוהו לא בהיבט של הביצוע שלו.

<שמעון אבני: האמירה שהמערכות הטכנולוגיות הן אלה שמובילות היא לא אמירה נכונה.

<שמעון אבני: אגב, עשיתי פיילוט.

<שמעון אבני: עם המערכות הטכנולוגיות שלי באיזושהי מניפולציה שאני צריך להפעיל עליהן, אני יודע לעשות את זה.

<שמעון אבני: אני לא אצטרך עכשיו להיכנס ולעשות איזה שינוי רדיקלי במערכות המחשוב של המשרד.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו יודעים.

יפעת שאשא ביטון: איפה הבעיה?

<שמעון אבני: אני אסביר לך את הבעיה.

<שמעון אבני: אגב, אני חושב שהאמירה של המרכז לשלטון המקומי היא ממש לא משקפת.

יפעת שאשא ביטון: השלטון המקומי עושה את זה ביום-יום שלו.

יפעת שאשא ביטון: אני הייתי שם.

יפעת שאשא ביטון: אי אפשר להגיד כלום על השלטון המקומי בעניין הזה.

יפעת שאשא ביטון: הייתי שם, עשיתי את זה בידיים שלי.

יפעת שאשא ביטון: אני יודעת בדיוק איך זה עובד.

<שמעון אבני: אני אומר לך שזה הרבה יותר מורכב ממה שמנסים לצייר בחדר הזה.

יפעת שאשא ביטון: אגב, אצלנו כן נתנו במשמורת משותפת.

<שמעון אבני: אני רציתי להיכנס לעשות איזושהי בדיקה, כי בסוף צריך להביא לסוגיה הזאת כסף.

<שמעון אבני: יש X כסף, צריך עכשיו X Y. אני לא יודע אם זה מיליון שקל, עשרה מיליון שקל, 100 מיליון שקל, ולעשות בסוף את ההתאמות בהיבט הזה שצריך להוציא הנחיות לשטח איך להסיע את הילדים האלה.

<שמעון אבני: אני רוצה נתונים.

<שמעון אבני: מה זה נתונים?

<שמעון אבני: מאחר ויש פה גם עלויות כספיות, אני רוצה לדעת על כמה ילדים מדובר, איפה הם מתגוררים, באיזה מוסדות.

יפעת שאשא ביטון: תאספו אותם.

<שמעון אבני: איך אני אאסוף אותם?

יפעת שאשא ביטון: שמעון, הילדים אצלך במערכת.

יפעת שאשא ביטון: כמו שיש לכם נתונים על כמה ילדי חינוך מיוחד וכמה ילדי שילוב וכמה ילדים מוסעים - - -

<שמעון אבני: אין את הנתונים.

<שמעון אבני: אני אומר לך באחריות, אני בדקתי.

<שמעון אבני: אין במשרד החינוך נתונים של ילדים במשמורת - - -

יעקב מרגי: פתרתי לך את הבעיה.

יעקב מרגי: קח ייעוץ חינם.

יעקב מרגי: כמה ילדים יש לנו בחינוך המיוחד, מוסעים?

<שמעון אבני: לא זוכר את המספר המדויק, אבל יש.

יעקב מרגי: 30,000?

<שמעון אבני: נניח.

יעקב מרגי: קח 30,000.

יעקב מרגי: אתה מוציא קמפיין בתקשורת – מאחר ומשרד החינוך קשוב לצרכים של ההורים של הילדים המיוחדים ומאחר ויש זה וזה וזה.

יעקב מרגי: אני מטיל את החובה על ההורים.

יעקב מרגי: הנה, לא עליך.

יעקב מרגי: נותן 30 יום, 60 יום לכל הורה שמסיע את הילדים מכוח פסק דין חלוט של הורות משותפת, יבוא, ידווח לרשות המקומית, יקבל הסעה אם הוא זקוק, בחינוך המיוחד.

יעקב מרגי: תעשה את זה.

<שמעון אבני: לא יכול.

יעקב מרגי: הנה, אני מטיל את זה על ההורים, לא עליך.

יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת מרגי, זה לא ימי הביניים פה.

יפעת שאשא ביטון: משרד החינוך בנוי עם שרי אלפים ושרי מאות ושרי חמישים ושרי עשרות.

יפעת שאשא ביטון: אתם יכולים לאסוף את הנתונים האלה מבתי ספר, למחוזות, מהמחוזות אליכם, ואם אתם רוצים, יש גם דרגי ביניים.

יפעת שאשא ביטון: תקשיבו, אנחנו לא כאלה עתיקים.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו אמנם בפיזית לפעמים נראים עתיקים.

יעקב מרגי: אני הרחקתי לכת, אמרתי, זורק את זה על ההורים, לא עליך.

יעקב מרגי: אתה יודע מה, אם אני אתאמץ, אני אתן לך עכשיו פתרון עוד יותר.

יעקב מרגי: פשוט צריך לרצות לעשות את השינוי המיוחל.

יפעת שאשא ביטון: חד משמעית, בדיוק.

יפעת שאשא ביטון: זה הסיפור.

יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת מרגי, נגעת בנקודה.

יפעת שאשא ביטון: צריך לרצות.

<שמעון אבני: כל עוד לא יהיו הנתונים, לא ניתן יהיה - - -

<מיכל מנקס: אבל אתה לא יכול לשבת פה כמו פטרון ולהגיד, אין לי נתונים, ישחקו הנערים לפניי.

יפעת שאשא ביטון: אני אאסוף לך אותם.

יפעת שאשא ביטון: אני מוכנה לתרום את הלשכה שלי בשביל זה.

יעקב מרגי: שמעון, אתה יודע למה הפסקתי אותך בהתחלה?

יעקב מרגי: אני מרגיש תמיד איתך דז'ה וו, כי אני מראש יודע מה אתה הולך לומר.

יעקב מרגי: תקשיב שמעון, אף אחד לא אמר פה שאתה פועל בניגוד להוראות חוזר מנכ"ל.

יעקב מרגי: ממך מצפים לשמוע עכשיו, כן, התקיימו דיונים בשנה האחרונה, בשנים האחרונות ואכן אנחנו לקראת פתרון לסוגיה.

יעקב מרגי: תגיד את העמדה.

יעקב מרגי: אתה לא אומר את העמדה.

יעקב מרגי: אתה אומר, יש לי קושי, אני לא יכול.

יעקב מרגי: קושי ולא יכול ואין לי נתונים לא נתפסים בוועדות הכנסת.

יעקב מרגי: אתה הריבון, אתה אמור לעשות את זה.

יפעת שאשא ביטון: במיוחד ממי שצריך לאסוף את הנתונים.

יעקב מרגי: אני מתפלא עליך.

יעקב מרגי: אתה לא פעם ראשונה.

<שמעון אבני: מה שאני מנסה להגיד, זה האם יש גוף כמו משרד הפנים, כמו משרדים - - -

יעקב מרגי: לא, לא.

יפעת שאשא ביטון: אתם יותר יעילים מהם.

<שמעון אבני: דרכם אפשר יהיה להגיע.

יפעת שאשא ביטון: שמעון, משרד החינוך יכול לעזור למשרד הפנים במקרה הזה, זה מה שאני מנסה להגיד לך.

יפעת שאשא ביטון: יש לכם יותר מידע מאשר להם.

יעקב מרגי: שמעון, הנתונים אצלך.

יעקב מרגי: תשב, תדבר עם השלטון המקומי, אתה פה מוצא פתרון בשבועיים.

יפעת שאשא ביטון: נכון, גם דרכם אפשר להעביר.

<שמעון אבני: זאת סוגיה שתצטרך לעלות למנכ"ל.

<שמעון אבני: אני בסוף לא יכול לפנות למחוזות ולבקש - - -

יפעת שאשא ביטון: אתה יכול הכול.

<שמעון אבני: לא.

יפעת שאשא ביטון: אתה יכול הכול.

יפעת שאשא ביטון: אתם הריבון.

יפעת שאשא ביטון: אתם משרד החינוך.

יפעת שאשא ביטון: הכול אתם יכולים, ואם קשה, אני אבוא לעשות את זה.

<שמעון אבני: בשביל זה יש הנהלה בכירה במשרד, ואם ההנהלה תחליט שאוספים עכשיו נתונים - - -

<קריאה: אבל גם ההנהלה הבכירה יודעת - - -

<שמעון אבני: הם מכירים.

<שמעון אבני: אמרתי, היו דיונים על זה אצל המנכ"ל והמנכ"לית.

יעקב מרגי: שמעון, אתה יודע כמה ילדים מוסעים יש בחינוך המיוחד?

יעקב מרגי: 52,000.

יעקב מרגי: זה המספר.

יפעת שאשא ביטון: שמעון, אם מחר יגדל מספר המוסעים?

יפעת שאשא ביטון: אנחנו יודעים הרי שיש אינפלציה.

יפעת שאשא ביטון: כל שנה מצטרפים עוד ילדים למשפחה.

<שמעון אבני: אנחנו הולכים לאוצר ומבקשים תוספת תקציב.

יעקב מרגי: שמעון, תודה.

יעקב מרגי: אני צריך לשמוע מכם, א', אם יש נכונות וזה צריך לעלות X כסף, אם יש כיסוי או אין כיסוי.

יעקב מרגי: יש הסכמה, אין הסכמה.

יעקב מרגי: תאמרו מה המדיניות של המשרד.

יעקב מרגי: יש לכם קושי?

יעקב מרגי: סליחה, זה לא מעניין אותי.

יעקב מרגי: גם לי יש קשיים.

יעקב מרגי: אתה יודע עם מה אני מתמודד פה?

יעקב מרגי: עם הצרות שאתם מגלגלים לשולחן שלי.

יעקב מרגי: אני לא אומר קשה לי ואני לא מקיים דיונים.

יעקב מרגי: שמתי את הדברים בכנות, בצורה הכי ברורה בתחילת הדיון.

<שמעון אבני: אבל אני לא יכול להגיד אם יש קושי.

יעקב מרגי: שמעון, אתה הבן אדם.

יעקב מרגי: אף אחד אחר סביב השולחן לא הוא.

יעקב מרגי: אתה.

<שמעון אבני: אז אתה טועה.

יעקב מרגי: אתה הבן אדם.

<שמעון אבני: אתה טועה.

יפעת שאשא ביטון: אז תביא את השר, שהשר יגיד אם הוא רוצה לתת מענה לילדים שלנו או לא, אם זה הסיפור.

<שמעון אבני: מה שאני אומר, זה שאני מוכן ללכת למנכ"ל משרד החינוך בהצעה שנפנה למחוזות, מהמחוזות, אלפים, מאות, עשרות, למנהלי בתי הספר שיעבירו לנו את הנתונים לגבי מספר הילדים שהם - - -

יעקב מרגי: תעשה איך שאתה רוצה, מה שאתה רוצה.

יעקב מרגי: אני בסיכום אומר לך כמה ימים ייקח לך לאסוף את הנתונים.

יעקב מרגי: איך שתאסוף אותם, זבש"ך.

יעקב מרגי: אתה יודע בראשי תיבות מה זה?

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: בבקשה, אילן.

<אילן שי: אני רוצה להזכיר שיש בחינוך המיוחד שתי קטגוריות של זכאות להסעה.

<אילן שי: יש את הקטגוריה של אותם תלמידים עם מוגבלויות שהם בשכיחות יותר נמוכה, מוגבלויות יותר קשות, שמקבלים זכאות מבלי שנבדק לגביהם קריטריון המרחק, וזו קבוצה יותר קטנה מבין כלל התלמידים בחינוך המיוחד, ויש את אותם תלמידים בחינוך המיוחד שאין להם זכאות אוטומטית להסעה, אבל מוסעים ומתקיים לגביהם קריטריון המרחק.

<אילן שי: אם לגבי קבוצת התלמידים הזאת שכתוצאה משני הבתים, מבקשים שהם יקבלו הסעה בגלל שאחד הבתים הוא רחוק יותר, אז אין הבדל בין הקבוצה הזאת לבין החינוך הרגיל, ואז זה אומר לא רק בחינוך המיוחד.

<אילן שי: אם רוצים להכיל כלל כזה, זה לא רק על החינוך המיוחד.

<אילן שי: זה אומר כלל של הסעה לילדים במשמורת משותפת, גם בחינוך הרגיל.

יפעת שאשא ביטון: ילדים בחינוך המיוחד מוסעים 20 קילומטר.

יפעת שאשא ביטון: אגב, מוסעים גם פחות ומוסעים גם יותר, ולא רק בעלי המוגבלויות.

יפעת שאשא ביטון: אני יכולה לתת לכם את כל האפיונים שמוסעים.

<שמעון אבני: אגב, הילדים עם הלקויות הקלות מקבלים פר תלמיד, זאת אומרת, את מבינה שאני צריך לתת עשרה שקלים לרשות מקומית, היא כנראה לא מבינה את זה, והוא יצטרך עכשיו להסיע עם עשרה השקלים האלה במאות שקלים ביום.

יפעת שאשא ביטון: אתם לא נותנים עשרה שקלים.

<שמעון אבני: בוודאי שאני אתן עשרה שקלים.

יפעת שאשא ביטון: אתה רוצה לספר לי איך אתם נותנים את זה?

יפעת שאשא ביטון: שמעון, בחייך, אתה יכול לספר את זה פה למי שלא מכיר את המערכת, לא לי.

יעקב מרגי: אילן אמר דברים שהם דברי טעם.

יעקב מרגי: אני אומר לך, אני מראש כשדיברתי על סוגיה של הורים פרודים או שני בתים, תקראו לזה איך שאתם רוצים, משמורת משותפת, הסוגיה היא סוגיה רחבה ואני אומר לכם בכנות, לאו דווקא ילד בחינוך מיוחד.

יעקב מרגי: מרחק של 20 קילומטר, לאו דווקא ילד בחינוך מיוחד, לכן כשהתחלת ואיך שהתחלת, לא רציתי, אבל שוב, כבודך, נתתי לך להמשיך.

יעקב מרגי: אנחנו לא שם במה שאתה הצגת לי את הקשיים שלך.

יעקב מרגי: אנחנו לא שם בכלל.

יעקב מרגי: הדבר שצריך לקרות זה קודם כול ברמת מטה, רמת שר, מנכ"ל.

יעקב מרגי: קבל החלטה, מתמודדים עם זה, לא מתמודדים עם זה, בעד, נגד.

יעקב מרגי: אני צריך לדעת את זה.

יעקב מרגי: אני אגיד לך מה הוועדה תחליט.

יעקב מרגי: בסוף אני אכתוב לכם ואני אומר לכם, קשיים זה לא ממין העניין.

יעקב מרגי: תפתרו אותם.

יעקב מרגי: כנסו להידברות עם הרשויות המקומיות.

יעקב מרגי: בסוף הם מבצעים את המשימה הזו.

יעקב מרגי: יושבת פה פונקציה בכירה במרכז השלטון המקומי שאומרת לך, אנחנו נכונים לאתגר.

יעקב מרגי: זה אתגר לא פשוט.

יעקב מרגי: אנחנו נכונים לאתגר, כנסו לזה.

יעקב מרגי: אני פה שומע סיפורים מסיפורים שונים ואתם באים לדיון שכותרתו הייתה ממוקדת.

יעקב מרגי: סלח לי, דבר כזה, היית צריך קודם כול לשבת עם המנכ"ל המלומד שלכם, מר שמואל אבוהב, להגיד לו, שמע, זו בעיה.

יעקב מרגי: אתה מנהל המחלקה.

יעקב מרגי: אתה היית צריך לדפוק לו בדלת, שמע, אני צריך תשובות לסיפור הזה.

יעקב מרגי: זה דבר, עשור דופקים לי בדלת ואני לא עונה.

יעקב מרגי: אתם באים לי פה, מסבירים לי, חוזר מנכ"ל, וקשה לי לאסוף נתונים ואין נתונים.

יעקב מרגי: ככה לא באים מוכנים לדיון, ואני מנסה לא לנזוף כבר תקופה ארוכה בנציגי משרד החינוך, אבל ככה לא באים לדיון, תסלחו לי.

יעקב מרגי: יש מישהו שרוצה להוסיף לפני שאני מסכם?

יפעת שאשא ביטון: אני רק מבקשת שבסיכום כן תהיה דרישה ממשרד החינוך לטפל - - -

יעקב מרגי: אני לא הייתי ברור עד עכשיו?

יעקב מרגי: חיה הראל, בבקשה.

<חיה הראל: אני רציתי לשאול שאלה.

<חיה הראל: חיה הראל, האגף לחינוך מיוחד.

<חיה הראל: אם הייתה אפשרות בשלטון המקומי לשני הורים לכתוב את הילד כמי שגר אצלם, כמו שנאמר כאן, האימא הייתה צריכה להסכים לגרוע אותו ואז הוא העביר אותו.

<חיה הראל: אם אפשר היה שילד אחד יהיה רשום אצל שני ההורים מתוקף אותה החלטת בית משפט בשתי רשויות.

<חיה הראל: הלא ממילא אם הוא רשום ברשות ב', רשות ב' גם צריכה להסיע אותו.

<יהודית גידלי: אבל צריך לשלם ארנונה בשני מקומות.

<חיה הראל: היא משלמת ארנונה.

<יהודית גידלי: בשני מקומות.

יעקב מרגי: הארנונה לא ממין העניין.

יעקב מרגי: עזבי את זה, לא היית צריכה.

יעקב מרגי: ההורה הוא לגיטימי והוא משלם ארנונה.

יעקב מרגי: לא שייך.

יעקב מרגי: זה לא היה ממין העניין.

יעקב מרגי: חיה, בואי תקשיבי, את יודעת מה את עשית עכשיו, במילים אחרות?

יעקב מרגי: אמרת לשמעון אבני, אתה מקשקש, המידע מצוי והמידע זמין.

יעקב מרגי: הרי כל ילד נרשם בתחילת שנה, במיוחד הילדים המיוחדים האלה שאנחנו דנים בהם היום, שכל שנה יש להם את אי הוודאות ואם יש להם הסעה ואין להם הסעה.

יעקב מרגי: יתכבדו, וההורים הם די אחראים, כי הוא סובל מזה.

יעקב מרגי: הוא יבוא עם פסק הדין.

יעקב מרגי: השלטון המקומי אומר, רבותיי, תשדדו אצלכם את הנהלים, את המערכות, את שיטות התקצוב ואנחנו נבצע, ואת זה אני לא שומע.

יעקב מרגי: סיכום.

יעקב מרגי: אני לא רוצה להיות חד צדדי.

יעקב מרגי: כמה זמן סביר תחזרו אלי עם תשובות?

יעקב מרגי: אילן, שמעון, חיה.

<שמעון אבני: תשובות על מה?

יעקב מרגי: על בדיוק הכותרת של הדיון.

<שמעון אבני: אני צריך את אישור המנכ"ל כדי להתחיל בעבודה.

יעקב מרגי: אני מדבר עכשיו עם אבוהב.

יעקב מרגי: אני לא את שמעון אבני.

יעקב מרגי: אתה לא מבין?

<שמעון אבני: אני לא אבוהב.

יעקב מרגי: אז אל תבוא לדיונים יותר.

<שמעון אבני: אז אני לא אבוא לדיונים.

יעקב מרגי: לך תגיד למנכ"ל, אם אתה לא נותן לי מנדט - - -

<שמעון אבני: אני לא יכול לדבר בשם המנכ"ל.

יעקב מרגי: אתה בא לדיון שכותרתו הסעות תלמידים חינוך מיוחד הנמצאים במשמורת משותפת.

יעקב מרגי: לא באת לספר לי מה אתה עושה.

יעקב מרגי: מה שאתה עושה אני יודע.

יעקב מרגי: אני אחליט.

יעקב מרגי: 30 יום מהיום יש דיון פה בוועדת החינוך בסוגיה הזו.

יעקב מרגי: אני מבקש להגיע לדיון הזה עם מדיניות השר והמנכ"ל, לפעול ברוח הפסיקה שקיימת בעשור האחרון בסוגיה של ילדים, ולעת עתה ילדים בחינוך המיוחד שחיים בשני בתים על פי פסק דין חלוט של בית המשפט.

יעקב מרגי: אם יש מדיניות לאמת זאת, אני מקווה תוך 30 יום להגיע לכאן עם נוהל מסודר, מתואם עם השלטון המקומי.

יעקב מרגי: תודה רבה, הישיבה נעולה.