ועדת החוקה, חוק ומשפט, כנסת 20, פרוטוקול מספר 556, 2018-02-14 09:00

ניסן סלומינסקי: בוקר טוב, לחברי חברי הכנסת, בוקר טוב לאנשי הממלכה, אנשי בתי הדין, ארגונים שונים, משרדים שונים.

ניסן סלומינסקי: נשאר לנו חוב מהפעם הקודמת - לפחות לפי מה שנשאר ברישומים מהפעם הקודמת על הנושא הראשון, נשארה אחת שלא הספיקה לדבר לקראת הסוף, עו"ד מרים זלקינד, שדולת הנשים.

ניסן סלומינסקי: אם תרצי, תוכלי לדבר כהשלמה, לאחר מכן, אנחנו נמשיך.

ניסן סלומינסקי: אני רק אומר שהדיון היום, אנחנו ננסה להתקדם.

ניסן סלומינסקי: יש כן הבנות לפחות עם הח"כים החרדים שבטח כל אחד תקוע בפקק שלו, אבל יגיעו.

ניסן סלומינסקי: אפשר להגיד, בגדול, חזרו להבנות הראשונות שיכול להיות שזה יקל על הרבה אנשים פה, אולי לפחות לקריאה ראשונה, ויכול להיות שזה יקפיץ.

עודד פורר: הנוסח הזה משקף את ההבנות שאתם הגעתם אליו?

ניסן סלומינסקי: הם יגידו.

ניסן סלומינסקי: יכול להיות שחלק מפה התנגדו לזה, ואפילו יכול להיות שחלק מפה התנגדו לזה, אבל אנחנו נתקדם כמה שנוכל להתקדם.

ניסן סלומינסקי: אנחנו לא עומדים עם סטופר, ולכן, שיהיה בניחותא, אף אחד לא הולך לחטוף שום דבר.

<מרים זלקינד: אני משדולת הנשים בישראל.

<מרים זלקינד: לאחרונה ממש אנחנו קיבלנו ספוילר איך תיראה סמכות הבוררות של בתי הדין בעניינים אזרחיים, כשבית הדין הרבני בירושלים נתן פסק דין שאישר גט אם אשה לא תתלונן על האונס שביצע בה בעלה, והתירוץ של בית הדין היה, שהאשה חתמה על ההסכם מרצונה הטוב, והיא כמובן חששה מעגינות.

<מרים זלקינד: אני חושבת זה טיב התוצאות שנראה כשבית דין לא מחויב למשפט הישראלי, וזה טיב ההסכמה המדוברת.

<מרים זלקינד: הבעיות בהצעת החוק שמונחת על השולחן בכל הנוסחים שהגיעו, כפי שהבענו את דעתנו מספר פעמים, העובדה שהסכמה לא יכולה להתקיים בין צדדים שיש ביניהם פערי כוחות מובנים, וגם כל ההצעות הטובות של הייעוץ המשפטי שעשה עבודה מאוד רצינית פה לוועדה, לא יפתרו אותה כשמדובר במערכת בלתי שוויונית מיסודה, במיוחד בדיני עבודה שיש פערי כוחות כל כך גדולים בין הצדדים.

<מרים זלקינד: החריגה מהסמכות העניינית שיש כאן, אי אפשר לפתור אותה.

<מרים זלקינד: עובדה שאין שום דרך לערער על החלטות הבוררות הזו, ואין לבתי המשפט המחוזיים יכולת לפקח על פסקי הבוררות, גם צריכה לפסול את הצעה זו מלכתחילה.

<מרים זלקינד: אתם מבקשים לקחת מוסד שמדיר נשים באופן מוחלט משירותיו, שאחראי על טרגדיה המתמשכת של עגינות וסרבנות גט.

<מרים זלקינד: שפוסל נשים לעדות, שמסתמך כל כולו על מערכת משפטית שבמובהק נגד נשים, ולהרחיב את הסמכויות שלו באמצעות סיסמאות כמו הסכמה, והחרגות של נושאים אלה ואחרים.

<מרים זלקינד: בדיונים הקודמים דובר כאן על פטרונות שאנחנו פטרוניים כלפי קבוצות אוכלוסייה שרוצות להתדיין באופן מסוים.

<מרים זלקינד: דובר על ליברליזם אלים, אבל אני לא יכולה לחשוב על פטרונות גדולה יותר מאשר שקבוצה על טהרת הגברים מחליטה יום יום על חייהם של מאות אלפי נשים לפי חוקים של גברים מימי הביניים.

<מרים זלקינד: הצעת החוק הזו לא יכולה לעבור, חייבים להתנגד לה.

<מרים זלקינד: תודה.

ניסן סלומינסקי: תודה.

ניסן סלומינסקי: אני רוצה רק לומר שאנחנו לא באים לדבר על עצם החוק שמקנה סמכות ייחודית לבתי הדין בנושא מסוים, כל החוק הזה לא דן על הנושא הזה בכלל, וכל התחום הזה לא נמצא בכלל בחוק.

מרב מיכאלי: זה לא משנה.

מרב מיכאלי: מעמד נשים, הוא מעמד נשים.

ניסן סלומינסקי: אני אתן לך לדבר, אם תרצי.

ניסן סלומינסקי: אבל אמרתי שכל הנושא הזה מוחרג לחלוטין מהחוק.

ניסן סלומינסקי: אנחנו נראה שעוד דברים נוספים יהיו מוחרגים מהחוק הזה.

ניסן סלומינסקי: אבל אני אחכה רק שחבריי מגישי החוק התגברו על הפקקים.

ניסן סלומינסקי: אני אבקש מהייעוץ המשפטי שיקרא את סעיף 2.

ניסן סלומינסקי: נבקש לאחר מכן מחבר הכנסת אורי מקלב, שיאמר את מה שדיברנו בסעיף (א) לגבי דיני עבודה, ונראה אם אכן הגענו להבנות.

<גור בליי: רק למקד איפה אנחנו נמצאים.

<גור בליי: מה שהוקרא זה בעצם סעיף 1, שעסק בנושאים שנכנסים בגדר החוק, שהוא מנוסח על דרך השלילה – עניין אזרחי זה עניין שאינו אחד מאלה.

<גור בליי: אז יש לי רשימה של דברים שמוצאים מגדר האפשרות לעשות לגביהם בוררות בבתי הדין, וזה הסעיף שבאמת הוקרא ושעליו היה מחלוקות בעיקר לגבי הנושא של דיני עבודה שזה סעיף קטן 6.

<גור בליי: מה שאני אקריא עכשיו זה את הנוסח שהועבר על ידי הממשלה.

<גור בליי: לנו יש כל מיני הסתייגויות מהנוסח הזה שמפורטות, זה מה שמופיע בפניכם.

<גור בליי: אבל זה הנוסח שהועבר אלינו על ידי הממשלה – סעיף 2 – בוררות בהסכמה.

<גור בליי: ה) בתחילת דיון בהליך בוררות לפי חוק זה יבהיר בית הדין לבעלי הדין כי זהו הליך בוררות ולא הליך שיפוט.

<גור בליי: זהו הנוסח, כפי שאמרתי, לנו יש הערות שונות לסעיפים.

ניסן סלומינסקי: זה הנוסח של המדינה.

ניסן סלומינסקי: על הנוסח הזה ישנן גם הבנות.

מרב מיכאלי: הבנות בין מי למי, אדוני, זאת השאלה?

ניסן סלומינסקי: יכול להיות שההבנות ביניהם הן יותר טובות מכולן.

אלעזר שטרן: ניסן, החוק הזה הוא מדבר גם על גברים ונשים?

ניסן סלומינסקי: לא בתחום האישי, הוא בכלל מוחרג מפה.

אלעזר שטרן: האם יכול להיות מציאות ששתי נשים, או אשה אחת, לא משנה מה - - -

ניסן סלומינסקי: נניח שכנים.

ניסן סלומינסקי: בוא ניקח את הנושא שהוא מבחינת כולם, נניח שכנים.

ניסן סלומינסקי: שתי נשים, מתעורר סכסוך על איפה יעבור הגדר, נניח, בין שתי החצרות.

ניסן סלומינסקי: ונניח שתיהן רוצות ללכת לברר את הסכסוך בבית דין, במקום ללכת לרב המקומי או משהו, ללכת לברר את זה בבית דין שקיים במקום.

ניסן סלומינסקי: הן חתמו שתיהן שהן רוצות ללכת בנפש חפצה, אז הן יכולות ללכת לבית הדין לברר.

אלעזר שטרן: אני אגיד לך למה אני שואל את זה.

אלעזר שטרן: זאת אומרת, האם יכול להיות שאנחנו שולחים פה, זה לא שאנחנו מאפשרים.

אלעזר שטרן: אתה יודע שאנחנו שולחים, בגלל שיש אישה אמיצה אולי, אבל רוב הנשים הן לא מספיקות אמיצות בתוך הקהילה שלהן שאם יגידו – בואו לדין תורה, הן יגידו, לא, אנחנו הולכים למשפטי אקו"ם, כמו שהם נקראים אצל חלק מהנשים, או מה שאומרים על בית המשפט וכל הדברים האלה - למה אני שואל את זה?

אלעזר שטרן: זאת אומרת, האם אנחנו לא מעמיקים פה באמת את האי-שוויוניות הזאת שאתה שולח נשים למקומות שהן יכולות להיות רק מהצד של הנידונים ולא מהצד של הדנים.

ניסן סלומינסקי: אני לא חושב.

ניסן סלומינסקי: יש גם היום אלטרנטיבות נוספות.

אלעזר שטרן: אתה פותח את זה לדיון?

ניסן סלומינסקי: לא.

מיכאל מלכיאלי: אגב, שתי נשים יכולות ללכת לאישה.

ניסן סלומינסקי: אמרתי, יש אלטרנטיבות.

מיכאל מלכיאלי: אלעזר מוטרד.

ניסן סלומינסקי: אלעזר, יכולות ללכת, נניח, לבית דין של קרליץ, שהוא בית דין פרטי לדיני ממונות או לכל מה שיהיה, או לבית דין של ארץ חמדה.

אלעזר שטרן: תן לי לחדד את מה שאמרתי.

אלעזר שטרן: למרות שיש פה אפשרות, למרות שעל פניו זה מותנה ברצונם החופשי, אני חושב שגם אתה וגם אני מבינים, ואולי עוד כמה מסביב לשולחן שזה לא בדיוק רצון חופשי של האשה ללכת - - -

בצלאל סמוטריץ': - - -

ניסן סלומינסקי: בצלאל, בוקר טוב.

ניסן סלומינסקי: אז אולי לא שמעת, כי באת מאוחר.

ניסן סלומינסקי: בוועדה הזו דברי חכמים בנחת נשמעים, ואחד לא מתערב בדברי השני.

ניסן סלומינסקי: אם מישהו ירצה לומר משהו, הוא יבקש את אישור רשות הדיבור, והוא יאמר ונשמור את זכויותיו לומר את דברו.

ניסן סלומינסקי: אנחנו מקווים שהוא ישמור על זכויותיו של האחר כשהאחר מדבר.

ניסן סלומינסקי: אלעזר, אנחנו עוד נדון בנושא של ההסכמה.

אלעזר שטרן: אני רק רוצה להגיד שאני מקווה שברור לנו - - -

ניסן סלומינסקי: אם זה קהילה מהסוג הזה, אז ללכת לבית הדין של הרב קרליץ, זה איום הרבה יותר חזק מאשר ללכת לזה, זה ההיפך, זה יכול לתת להם פתרון אולי יותר נוח אם דווקא רוצים.

אלעזר שטרן: כן, רק שהרצון החופשי פה הוא לא רצון חופשי.

אלעזר שטרן: זה מה שרציתי להגיד.

ניסן סלומינסקי: אורי, קראנו את סעיף 2, ואמרו שלגבי סעיף 1, בישיבה הקודמת היה דיון ארוך מאוד ומרתק בנושא של דיני עבודה.

ניסן סלומינסקי: אמרתי שאני רוצה, אם יש לכם גם שיחות שקיימנו, אנחנו עוד לא אמרנו כלום.

ניסן סלומינסקי: אז אם יש לך מה לחדש בנושא הזה, אז אני אעשה את זה.

אורי מקלב: אני רק אגיד במילה אחת, על אף שאמרנו, וגם הייתה הצהרה של בתי הדין, שכל הדיון בהסכמה בבית דין רבני בענייני עבודה זה יהיה צמוד ומקביל לחוק לדיני עבודה שקיים כיום, לא הולכים לשנות, גם אם הפסיקה מלכתחילה ההסכמה בין המתדיינים יהיו במקביל לחוק דיני העבודה הקיים, כך שלא צריך לשנות את זה, זאת הייתה הסכמה, וזה, אני גם חושב שבתי הדין אמרו וגם הדיינים אמרו.

מרב מיכאלי: הם פשוט לא יודעים דיני עבודה.

<שמעון יעקבי: - - -

אורי מקלב: עו"ד יעקבי, בתוך הטופס שתהיה הסכמה, ואם הדיון יהיה על דיני עבודה, יהיה כתוב בתוך הטופס גם.

אורי מקלב: אלה לא הדברים - - -

מרב מיכאלי: שאלה למר מקלב.

אורי מקלב: בוררות בין שני אנשים שמדברים על החוק לא על החוק הקיים.

מרב מיכאלי: אם תהיה לפי דיני עבודה, למה שזה לא יהיה בבית דין לעבודה?

מרב מיכאלי: אם אדוני מסכים, אז למה שזה לא יהיה בבית דין לעבודה?

מיכאל מלכיאלי: בתי הדין הרבניים הרבה יותר ידידותיים למשתמש.

מרב מיכאלי: הם פשוט לא מבינים בדיני עבודה.

מרב מיכאלי: אין להם מושג בדיני עבודה, הם לא למדו דיני עבודה, זה לא בשביל זה הם התקבלו להיות דיינים.

מרב מיכאלי: הם התקבלו להיות דיינים בגלל ההבנה שלהם בהלכה, לא בדיני עבודה, עם כל הכבוד.

מרב מיכאלי: אבל מר מקלב, הרי אדוני הוא כל כך בן-אדם הגיוני.

אורי מקלב: הם דנים על ההסכמה על מה היה - - - צריך להבין שדין ודברים בין שניים, או בהסכמה לבוררות בין שניים, זה לא אומר שהם רבים אחד עם השני.

אורי מקלב: שניהם רוצים לברר אצל מישהו שמקובל עליהם בהסכמה, הוא לא מתווכח.

אורי מקלב: גם אם דיני עבודה קיימים, עדיין יש בין שני אנשים שהם רוצים לדעת מה נקרא הסכמה שלי.

אורי מקלב: במסגרת של הדבר הזה הפוך, יכול להיות שהוא רוצה לתת, הוא אומר, אני לא רוצה לקבל ממך אם לא מגיע לי על פי דין תורה.

אורי מקלב: מה נעשה?

אורי מקלב: יש אנשים שגם היושר שלהם והרצון שלהם לברר איך מתנהלים זה לא בגלל שמישהו תובע מי שלא רוצה לתת להם.

אורי מקלב: מי שרוצה לתת להם, ועם כל זה אומר, אני לא מוכן לקבל כסף שלא שלי, שלא מגיע לי, לכן יש בוררות.

אורי מקלב: אם על טופס כזה, אם הדיון בתוך בית הדין הרבני זה על דברים שלא סותרים, לא עומדים בסתירה לדיני עבודה קיימים, לא צריך להיות - - - אבל מכיוון שאתה אומר שאתה רוצה להתקדם בעניין הזה, גם את העניין הזה הסכמנו שבדיני עבודה היום אנחנו נצביע בקריאה הראשונה.

אורי מקלב: אנחנו מוכנים גם בעניין הזה לקריאה ראשונה, לא לדון בסעיף הזה, בסמכות של בתי הדין, אנחנו לקריאה שנייה ושלישית.

ניסן סלומינסקי: מה פירוש?

ניסן סלומינסקי: רק תסביר לי.

ניסן סלומינסקי: הכוונה שבדיני עבודה יוצא גם כן כמו דיני אישות?

ניסן סלומינסקי: דיני עבודה גם יוצאים מזה.

אורי מקלב: בשלב הזה כן.

ניסן סלומינסקי: בסדר.

ניסן סלומינסקי: פתחת בדבר אחד וסיימת בדבר אחר.

אורי מקלב: כן.

אורי מקלב: אין כאן שום עניין - - -

בצלאל סמוטריץ': זה אומר שבדברי ההסבר צריך לכתוב שהדבר הזה ידון - - -

אורי מקלב: אני בטוח, אם אני אשכנע – חברת הכנסת מרב מיכאלי, על מה, איזה דברים, ואני אביא דוגמאות שאנשים רוצים לברר משהו, ולמה לא יביאו לבית דין לעבודה, למה לבורר מותר?

אורי מקלב: יש אנשים היום שבדיני עבודה הולכים לבוררות - למה?

אורי מקלב: הרי יש בית דין לענייני עבודה.

אורי מקלב: בכל אופן יש אנשים - - - על המקרה הזה הולכים לבית הדין, מה הבעיה?

אורי מקלב: כמה בתי דין לעבודה שהולכים לבוררות, אז זה צריך דווקא לבוא בבית דין לעבודה?

אורי מקלב: ואם אני מלכתחילה הולך לבוררות, מה רע בזה?

אורי מקלב: אין קשר בין הדברים שנאמרים להצעת החוק.

אורי מקלב: אומרים דבר והיפוכו לאורך כל הדיון הזה, זה חלק מהדברים.

אורי מקלב: אבל אנחנו אמרנו בשלב הזה, אנחנו נוכל לעשות דיון הרבה יותר רחב.

אורי מקלב: נוכל להביא טופס שמביא דוגמה למה ההסכמה עם בתי הדין, ונראה.

ניסן סלומינסקי: אורי, אם אני אסכם את דבריך, אז במלים פשוטות הסעיף הזה, סעיף 6 בכל מה שקשור לדיני עבודה יוצא מהחוק לקריאה ראשונה.

ניסן סלומינסקי: בסדר.

ניסן סלומינסקי: אם כך, אין על מה להעיר על זה, וכו', זה יוצא נקודה.

בצלאל סמוטריץ': לא, אבל יש פה עוד חברים בוועדה חוץ מחבר הכנסת מקלב, לא?

ניסן סלומינסקי: כרגע אני מדבר על המציע.

אורי מקלב: אדוני היושב ראש, דעתי הייתה אחרת.

אורי מקלב: גם לפרוטוקול, דעתי הייתה שונה בעניין הזה.

אורי מקלב: אבל הייתה הסכמה לפיה אני מצטרף למציע.

ניסן סלומינסקי: בסדר, הבנתי.

<גור בליי: רק מבחינת הנוסח, שזה יהיה, מה שבעצם ההצעה שמדובר, יהיה כתוב בסעיף 6 – "עניין הנמצא בסמכותו של בית הדין לעבודה" - והסייפא יורדת.

עודד פורר: אני חייב לומר, אדוני, ואני אומר את זה לחברים שלי גם בקואליציה.

עודד פורר: אל תכניסו את הצעת חוק הזו עכשיו לתוך המקרים הפרטניים, ונגיד, אולי במקרה הזה כן, במקרה הזה לא.

עודד פורר: כי זה לא רק השאלה של אי השוויון אם הוא קיים או לא קיים.

עודד פורר: ואני אומר את זה, עם כל הכבוד לדין העברי שהוא חשוב כמקור השראה במשפט הישראלי, ודנו על זה בחוק אחר שאתה הגשת.

עודד פורר: יש פה בחקיקה הזו הפניית גב לכל המפעל הציוני, עד כדי כך, ואני אומר לכם את זה מהסיבה הפשוטה, שבראשית הציונות, שבראשית העניין נתנו סמכויות בנושאים מסוימים לבית הדין הרבני מתוך ראייה מהן הסמכויות ולקחו את נושא הנישואין והגירושין, ושמו את זה בסמכות ייחודית של בית הדין הרבני.

עודד פורר: אגב, אני חושב שיש היגיון גם בחלק מההחלטה הזו.

עודד פורר: אבל קבעו את הגדרות מתוך הבנה שבמדינת ישראל יש מערכת דינים אחת בסופו של דבר.

עודד פורר: יש בית משפט אחד.

עודד פורר: אני לא מכיר עוד מדינה שכל אחד יש לו בית משפט לעצמו, וכל אחד עושה מה שהוא רוצה.

עודד פורר: בסוף, הוא בוחר לאיזה בית משפט ללכת.

עודד פורר: בעולם העסקים – וכשאנחנו מכניסים עכשיו נושאים של ממונות, בעולם, מה שנקרא, החופשי, קבוצות האוכלוסייה השונות נפגשות זו עם זו – חילונים נפגשים עם חרדים, ודתיים נפגשים עם דתיים יותר ודתיים פחות, וכל הקבוצות נפגשות ועולות סוגיות כאלה ואחרות.

עודד פורר: בדיוק בשביל העניין הזה, צריכה להיות מערכת דינים אחת.

עודד פורר: שוו בנפשכם, ארגון עסקי משמעותי שנשלט על ידי בעל שליטה חרדי, וטוב שכך, אין לי שום בעיה במובנים האלה.

עודד פורר: אבל הוא רק יכניס לכל חוזה ההתקשרות אתו, לכל מי שירצה להתקשר אתו, עצמאי או ספק שבדיני בוררות הם יילכו לבית הדין הרבני.

עודד פורר: באופן טבעי, ואני אומר לכם את זה גם כמי שניהל עסק קטן – כל עסק קטן נמצא בנחיתות בשלב הראשון, הוא יחתום על כל חוזה שיגידו לו וכל סעיף שיכניסו שם, כי הוא רוצה את העבודה הזו, הוא צריך את הפרנסה הזו.

עודד פורר: בשלב הזה, אני אומר לכם, שאנחנו בהצעת החוק הזו, אם היא תתקדם, נותנים לגיטימיות ללחץ חברתי וכלכלי ואידיאולוגיה.

עודד פורר: ואני רוצה לשאול גם את החברים שלי הדתיים, חובשי הכיפה.

עודד פורר: יש אדם דתי שאם מישהו יבקש ממנו לדון בבית דין או בדין תורה, יגיד לו, בוא עכשיו לדין תורה, הוא יוכל בפרהסיה להגיד, אני לא מוכן ללכת לדין תורה?

אורי מקלב: הוא יכול ללכת לאן שהוא רוצה.

עודד פורר: הוא יוכל לעשות את זה?

עודד פורר: או שיהיה עליו לחץ חברתי וכלכלי מסביבו.

עודד פורר: אורי, אתה יוצר פה שתי מערכות דינים, ושתי מערכות של בתי משפט במדינה אחת, והופך את הדין הדתי לא לאבן שואבת ולהשראה במשפט הישראלי, אלא לדין מחייב, וזה הממלכה, זה דין ממלכתי, זה בית דין ממלכתי.

עודד פורר: יבוא משקיע זר תשמע, וגם יתחילו להגיד לו, תשמע, אבל יש פה, אחד רוצה את הסעיף הזה, ואחד רוצה את הסעיף הזה – מה אני אגיד להם?

עודד פורר: איך אני אסביר למשקיע זר שיש פה אנשים שרוצים בית דין אחר - יש פה שני בתי דין, יש פה דין אחד.

עודד פורר: איזה מין מסר אנחנו משדרים גם כלפי חוץ.

עודד פורר: מדינה שיש בה כמה בתי דין - למה?

עודד פורר: כי עכשיו יש קבוצה שרוצה לקבל לעצמה אוטונומיה.

עודד פורר: אדוני, יש עוד קבוצות במדינת ישראל שיידרשו את האוטונומיה מחר בבוקר מיד עם חקיקת החוק הזה.

עודד פורר: גם בית הדין השרעי ירצה את האוטונומיה הזו.

עודד פורר: למה רק בית הדין הרבני יקבל את האוטונומיה הזו?

עודד פורר: ומחר תבוא התנועה הרפורמית ותגיד, גם אנחנו רוצים להקים בית דין לעצמנו לענייני ממונות - בית דין ממלכתי.

עודד פורר: חברים, אתם לוקחים פה עניין שהוא עניין של בחירה.

עודד פורר: בבוררות אין שום בעיה שכל אחד ילך לאיזה בורר שהוא רוצה, ויעשו בוררות.

עודד פורר: יש בוררות בדין הישראלי שאפשר לעשות אותה בכל צורה שהיא.

עודד פורר: ויש את בתי הדין הממלכתיים – אני אומר את זה לחברים שלי בבית הדין הרבני, אתם ממלכתיים, תבינו את זה, אתם הממלכה.

עודד פורר: אז מה לממלכה יש שני בתי דין?

מיכאל מלכיאלי: בחלק מהממלכה יש גם חרדים.

עודד פורר: בממלכה יש חוק אחד, מיכאל.

עודד פורר: וכשהחוק נותן סמכות, נותן להם סמכות בעניין אחד ללכת לפי הדין, ואי אפשר ללכת ולפתוח את זה למקומות אחרים.

עודד פורר: ואני אומר לכם, בסוף, אגב, כפי שקרה בחלק מהחוקים האחרים שאתם קדמתם.

עודד פורר: אתם תראו שמהסיפור הזה רק תפגעו, ורק תייצרו פה עוד קבוצות ועוד עניינים ועוד פירוד.

עודד פורר: ואני אומר לך אדוני, אם הצעת החוק הזו תתקדם, המשמעות שלה היא קץ הממלכתיות במדינת ישראל, אפשר למחוק את המלה הזו, את המלה שממלכתי אפשר למחוק אותה, עד כדי כך.

עודד פורר: ואני מבקש ממך, ואני אומר את זה עכשיו בשם כל סיעת ישראל ביתנו, לא להתקדם בחקיקה הזו, לא להצביע עליה, היא מנוגדת להסכמים הקואליציוניים אתנו.

עודד פורר: זו שבירה של הסטטוס קוו בכל קנה מידה.

עודד פורר: אני מבקש ממך, דיונים אתה יכול לקדם, אין שום בעיה, תקיימו דיונים כמה שאתם רוצים.

עודד פורר: אני מבקש ממך לא להעלות את הנושא הזה להצבעה.

ניסן סלומינסקי: תודה לך.

רחל עזריה: הממשלה תומכת עם הסכמות.

עודד פורר: לא, אני רק רוצה להגיד משהו לגבי ההסכמות, רחל.

עודד פורר: אין שום משמעות לזה שתכניסו את העניין הזה, או את העניין ההוא.

עודד פורר: יש פה פריצה משמעותית, ושבירה של כל הממלכתיות שמדינת ישראל הזו בנתה בשבעים שנה לטוב ולרע.

רחל עזריה: עודד, כשאני אומרת משהו שעוזר לטיעון שלך, אל תתפרץ עליי.

רחל עזריה: לא, כי זה היה רק עם הסכמה, ואנחנו צריכים להגיע להסכמות פנים קואליציוניות.

ניסן סלומינסקי: אמרתי שלא?

ניסן סלומינסקי: את ראית שמנסים לעשות.

ניסן סלומינסקי: רבותיי, יש אפשרות ללכת לפי הסדר.

עודד פורר: אני גם לא אתפלא אדוני, שאם אתה תעלה את זה להצבעה, כנראה שאנחנו לא נראה פה אולי את חברי הכנסת מהרשימה המשותפת מצביעים, כי אולי הם ירצו בשלב הבא להגיש את בית הדין שלהם, ואחר כך יהיה להם תמיכה מצדדים אחרים.

אורי מקלב: זו הבעיה שלך.

ניסן סלומינסקי: אורי, לא לרדת לרמות האישיות.

אורי מקלב: אני מרגיש מחמאה מאוד גדולה, שכל הממלכתיות כלפי הדין הרבניים עוברים - - -

ניסן סלומינסקי: אורי, זה לא מכובד.

ניסן סלומינסקי: דיברת, אני אתן לך זכות עוד פעם.

ניסן סלומינסקי: יש כאלה שבכלל לא דיברו.

ניסן סלומינסקי: אני אתן לבצלאל, ואחר כך נלך לפי הסדר.

מיכאל מלכיאלי: תודה, אדוני היושב-ראש, כשאני שומע את הרחש בחש של המתנגדים, אז אם היינו שומעים על בתי הדין, אני חושב שגם אנחנו היינו יכולים מבתי הדין לקבל תשובות.

מיכאל מלכיאלי: אבל כשאני שומע - התחיל עם זה אלעזר, ועודד, ידידי המשיך עם זה.

מיכאל מלכיאלי: כל הזמן מדברים על הלחץ הפנים חרדי שכאילו אנשים יחתמו בכפייה.

מיכאל מלכיאלי: צריכים לזכור דבר אחד, כן, אדם דתי לא רוצה מרצונו החופשי ללכת לבתי משפט.

מיכאל מלכיאלי: כשאדם תובע אותי לבית משפט, ואני חייב ללכת לבית משפט, גם זה נעשה בכפייה.

מיכאל מלכיאלי: גם כשאני צריך ללכת לבית משפט, אני גם לא רוצה ללכת, אלא מה, אין לי ברירה.

עודד פורר: זה החוק - אז אתה רוצה שיהיה שני חוקים.

מיכאל מלכיאלי: כשאדם דתי הולך לבית משפט, זה גם נעשה בכפייה, כמו שעודד אומר, אבל זה החוק.

מיכאל מלכיאלי: באים מגישי הצעה, ואומרים, כשאני כאדם דתי רוצה ללכת מרצוני לבית הדין, ואז מגיעים כל המתנגדים ואומרים לא, זה לא מרצונך, אלא זה בכפייה.

מיכאל מלכיאלי: ואני אומר, איך יכול להיות יכול שאדם שהוא לא מעורה בתוך החברה הדתית, יכול להכתיב לחברה כאילו אנחנו אנשים – אתה יודע מה, לא יודע איך להגדיר את זה, כאילו סתומים, כאילו אנשים בלי דעה שמכתיבים לנו מה לעשות, זה השיח שיש כאן בוועדה.

מיכאל מלכיאלי: אני חושב שאתה כיושב-ראש, צריך להפסיק את השיח הזה, בגלל שזה שיח שלא מכבד את החברה הדתית.

מיכאל מלכיאלי: אני כאדם שמעורה בחברה, אומר לך, שהרבה מחכים לרגע הזה שהחוק הזה יאושר.

מיכאל מלכיאלי: לא מגיע לנו ללכת כל הזמן לבתי דין פרטיים.

מיכאל מלכיאלי: אנחנו משלמים מסים כמו כולם, מגיע שהמדינה תממן לנו בתי דין כמו שאנחנו רוצים.

עודד פורר: תעשו תמיכות.

ניסן סלומינסקי: בבקשה, חבר הכנסת בגין.

זאב בנימין בגין: אני אמרתי את הדברים בדיונים הקודמים.

בצלאל סמוטריץ': אני רוצה להגיד אמירה עקרונית, ואחר כך אמירה ספציפית ביחס לסוגיה של דיני עבודה.

בצלאל סמוטריץ': ברמה העקרונית - יש בעיניי המון צביעות.

בצלאל סמוטריץ': לא נוח לי לומר את זה, עודד, יש בעיניי המון צביעות והתנגדות לחוק הזה.

בצלאל סמוטריץ': החוק הזה לא רק שהוא לא מפורר את הממלכתיות, להיפך, הוא מונע אותה.

בצלאל סמוטריץ': זה נכון שהוא מעגן בתוך הממלכתיות הזו גם את המרכיב היהודי – כמובן באופן וולונטרי.

בצלאל סמוטריץ': אני לא מצליח להבין את הכפייה החילונית שמבקשת לא לאפשר לשני אנשים שרוצים מרצונם החופשי להתדיין בהתאם להשקפת עולמם לא לעשות את זה.

בצלאל סמוטריץ': הנאורות הליברית הזאת, אני מתחיל לקרוא לו בזמן האחרון – הליברליזם הפונדמנטליסטי, שהוא כל כך נאור וכל כך פתוח וליברלי, שהוא לא יעז להרשות למישהו אחר שחושב אחרת לחיות על פי אמונתו.

בצלאל סמוטריץ': אנשים דתיים, אגב, לא רק דתיים, לדעתי, גם הרבה אנשים שאינם דתיים שיבינו שבמערכת של דיני התורה, יש הרבה יותר צדק, הרבה יותר הוגנות, ואולי גם מזה מפחדים.

בצלאל סמוטריץ': יכול להיות שהפחד הגדול של חבריי שאינם דתיים הוא מהעובדה שכאשר אנחנו נפתח את מערכת בתי הדין גם לדיני ממונות, פתאום כולם יראו שמערכת בתי המשפט היא מערכת כושלת, שמתעסקת בעיקר בקומבינות.

בצלאל סמוטריץ': אני אומר את זה כעורך דין, במשחקים ותרגילים וקומבינות שבין עורכי הדין.

בצלאל סמוטריץ': צדק ומשפט במערכת המשפט האזרחית הישראלית הם שני קווים מקבילים שלא נפגשים.

בצלאל סמוטריץ': הפחד הוא ש"טעמו וראו כי טוב השם".

בצלאל סמוטריץ': פתאום אנחנו נפתח את האופציה לאנשים, ופתאום יראו גם אנשי עסקים, גם אנשים פרטיים יבואו ויראו מערכת הרבה יותר יעילה, הרבה יותר זריזה, הרבה יותר אמתית וצודקת שבה דברים - - - .

רחל עזריה: בצלאל, אתה מאמין לעצמך?

בצלאל סמוטריץ': בוודאי, חד משמעית.

בצלאל סמוטריץ': אני מאמין לעצמי מאוד, ואולי זאת החרדה שלכם, יכול להיות, כי אחרת אני לא מצליח להבין, איך אפשר למנוע משני אנשים פרטיים - - -

רחל עזריה: היית פעם עם מסורבת בגט בבית הדין הרבני?

מרב מיכאלי: לא צריך להיות עם מסורבת גט, אפשר להיות סתם עם אשה.

בצלאל סמוטריץ': איך אפשר למנוע משני אנשים בוגרים - - -

מרב מיכאלי: בוא נגיד בהסכמה.

מרב מיכאלי: בוא נגיד את מלת הקסם בהסכמה אם לא למדנו מהי הסכמה.

ניסן סלומינסקי: מרב, ממש לא, אני לא רוצה את זה.

בצלאל סמוטריץ': הפטרנליזם הקיצוני והמוגזם שבו מתייחסים כאן חברי כנסת לאזרחי ישראל כחבורת מטומטמים שהם לא מסכימים, ולא יודעים מה הם מסכימים, וכופים אותם - תתביישו לכם שזה היחס שבו אתם מתייחסים, זה האופן שבו אתם מתייחסים לאזרחי מדינת ישראל.

בצלאל סמוטריץ': אני שוב חוזר ואומר.

בצלאל סמוטריץ': שני אנשים שמרצונם החופשי רוצים לדון בהתאם לאמונתם, ולהשקפת עולמם, זה הדבר הטבעי ביותר, הטריוויאלי.

בצלאל סמוטריץ': אגב, גם היום – למה כל הטיעונים של המתנגדים לא מתחילים בכלל?

בצלאל סמוטריץ': שני אנשים, בני ואני – לבני אין אוטו, אז קשה לדפוק לו את האוטו.

בצלאל סמוטריץ': אבל נגיד שדפקתי לו את האוטובוס - - -

זאב בנימין בגין: יש לי.

זאב בנימין בגין: אבל כבר אי אפשר לדפוק אותו מרוב שהוא דפוק.

בצלאל סמוטריץ': בקיצור, עקפתי אותו בתור לאוטובוס.

בצלאל סמוטריץ': תיקפתי את הכרטיס לפניו, ושנינו חתמנו בהסכמתנו שאנחנו הולכים לבורר שידון על פי דין תורה.

בצלאל סמוטריץ': מותר לנו גם היום לעשות את זה.

בצלאל סמוטריץ': מותר גם לשנינו עובד ומעביד, למרות שמתקיימים בהם יחסי עבודה ויסוד ההסכמה הוא מוטל בספק, מותר להם היום לחתום על הסכם שהם הולכים לבוררות שתדון אותם על פי דין תורה.

בצלאל סמוטריץ': אגב, אני עושה את זה לאורך כל הדרך.

בצלאל סמוטריץ': אצלי אין דבר כזה, בכל ההסכמים שחתמתי בחיי, גם כאשר קניתי בית מקבלן, הכנסתי סעיף שאנחנו הולכים לבוררות על פי דין תורה, זה נעשה מרצון חופשי.

בצלאל סמוטריץ': אתם יודעים מה, גם פעם אחת נזקקנו לזה, וזה בסדר גמור, תאמינו לי יעיל ומהיר ואפקטיבי פי מאה מלהתגלגל שנים בבתי משפט ולשלם הון תועפות לעורכי דין.

בצלאל סמוטריץ': אז למה ללכת לבורר רגיל על פי דין תורה אני יכול, ושם, אלא אם כן יכול להיות שמרב מיכאלי רוצה לחוקק חוק שאומר, אסור בשום פנים ואופן, אנחנו נחריג עכשיו בחוק הבוררות דין תורה כי אין יסוד הסכמה.

בצלאל סמוטריץ': כי יגידו שזה ערכאות של אקו"ם, יעשו קמפיין כי אתה גר בחברה דתית.

בצלאל סמוטריץ': כל הטיעונים שאמרתם עכשיו, תקפים גם ביחס למי שהולך להתדיין בבוררות פרטית על פי דין תורה.

מרב מיכאלי: לא נכון.

מרב מיכאלי: זה לא אותו דבר.

מרב מיכאלי: אתה משקר בכוונה, כאילו באמת, זה דבר מדהים.

מרב מיכאלי: אתה משקר ביודעין בצורה ממש מדהימה.

בצלאל סמוטריץ': אם אני טועה, תאירי את עיניי, אני לא קראתי לך שקרנית.

בצלאל סמוטריץ': אני לא אמרתי שאת משקרת.

ניסן סלומינסקי: סליחה, בצלאל.

ניסן סלומינסקי: אני מבקש, אני לא רוצה לנהל דיון שאני אתחיל להוציא אנשים החוצה, זה לא מכובד.

ניסן סלומינסקי: זה לא מתאים.

ניסן סלומינסקי: בואו נתאפק כל אחד ונשמע את השני.

ניסן סלומינסקי: כל אחד שידבר, תאמינו לי, לאחרים יש הרבה מה להגיד.

ניסן סלומינסקי: אני אנסה להשתיק גם את האחרים, וניתן לו את היכולת לדבר.

מרב מיכאלי: אני מציעה שהוא התאפק מהכפשה, רעיון טוב.

ניסן סלומינסקי: מרב, באמת, עשי לי טובה.

בצלאל סמוטריץ': לכן אני לא רואה שום הגיון בין לשלול מאנשים שרוצים בהסכמתם המלאה והחופשית להתדיין על פי השקפת אמונתם.

בצלאל סמוטריץ': יש לי הצעה לחבריי הדתיים, יש אלטרנטיבה.

בצלאל סמוטריץ': אם מאוד לא רוצים, יש כאן טענה.

בצלאל סמוטריץ': קרא אותה חבר הכנסת פורר, אנחנו במערכת ממלכתית, יש אך ורק מערכת דינים אחת.

בצלאל סמוטריץ': אז בהחלט יכול להיות שאנחנו נתחיל נצטרך לחוקק חוקים כלליים שיחולו על הציבור הכללי, ולאט לאט נתחיל להכניס את הדין העברי, ואת דין תורה במערכת המשפט הכללית.

עודד פורר: עד עכשיו לא ניסית לעשות את זה, נכון, בצלאל?

<קריאות: - - -

בצלאל סמוטריץ': לא, ממש לא.

ניסן סלומינסקי: יעל ועודד, אני מבקש, אני אתחיל להוציא.

בצלאל סמוטריץ': הרי אני לא רוצה את זה.

בצלאל סמוטריץ': למה אני לא רוצה את זה, כיוון שלי אין עניין לכפות.

בצלאל סמוטריץ': בעזרת השם, יבוא יום, עם ישראל כולו יראה את האור ויחזור בתשובה, וכולם ידונו על פי דין תורה.

עודד פורר: - - -

ניסן סלומינסקי: עודד, נו, מה יש?

ניסן סלומינסקי: בחייך.

ניסן סלומינסקי: אני לא מבין.

ניסן סלומינסקי: אתם לא מסוגלים לשמוע פעם דעה הפוכה מהדעה של כל אחד?

בצלאל סמוטריץ': הם נורא סובלניים, ניסן.

עודד פורר: אי אפשר לשמוע דברים שהם לא נכונים.

ניסן סלומינסקי: כן אפשר.

בצלאל סמוטריץ': ניסן, הם סבלניים, הם נאורים וליברליים, ולא מוכנים לשמוע דעה חונקת.

ניסן סלומינסקי: עודד, מה שאמרת, תאמין לי, שהיו כאן כאלה שקפצו פי אלף יותר ממה שהוא אומר.

ניסן סלומינסקי: אבל כל אחד יגיד את זה בזמנו, אחרת אין לזה ערך.

ניסן סלומינסקי: זה סתם, הוא עכשיו יחזור עוד פעם על מה שהוא צריך להגיד, כי הוא רוצה להביע רעיון מסוים, סתם גרמנו להפרעות, לא מכובד.

ניסן סלומינסקי: גם לא מתנהגים מכובד כך.

בצלאל סמוטריץ': אף אחד לא יכפה עלינו להתדיין שלא על פי אמונתו, אגב, זאת גם הלכה, זה לא עניין של השקפה ואמונה.

בצלאל סמוטריץ': אנחנו נעמוד על זכותנו וחרותנו ודמוקרטיה חופשית וליברלית להתדיין ולקבל שירותים מהמדינה שיאפשרו לנו להתדיין על פי אמונתנו, זה בדיוק ההבדל.

בצלאל סמוטריץ': אני לא רוצה ללכת להיות חייב ללכת לבורר פרטי.

בצלאל סמוטריץ': אני רוצה שמדינת ישראל כפי שהיא מעניקה שירותים לאדם חילוני שרוצה להתדיין על פי הדין המעוות הקיים, זאת זכותו, זה מה שהוא רוצה והמדינה מעניקה לו את הזכות הזאת ומעמידה לרשותו - - -

עודד פורר: אז שהמדינה תעמיד גם למישהו רפורמי להתדיין לפי - - - הרפורמי?

עודד פורר: בצלאל, אתה גם בעד זה תומך?

ניסן סלומינסקי: רגע, עודד.

עודד פורר: הוא אומר שהוא רוצה שכל אדם יוכל להתדיין לפי השקפתו.

עודד פורר: האם אדם רפורמי יכול ללכת לבית דין רפורמי - - -

ניסן סלומינסקי: עודד, אתה לא מבין שאתה לא שואל.

ניסן סלומינסקי: דיברת.

ניסן סלומינסקי: אין לך זכות אישור.

ניסן סלומינסקי: אם תרצה לדבר אחר כך עוד פעם נעשה עוד, אבל אי אפשר ככה.

עודד פורר: אני נגד זה ונגד זה.

בצלאל סמוטריץ': עודד, חבר הכנסת בגין רק מזכיר שהבחירות הן לא בחודש הבא, אז אפשר לעשות דיון נורמלי.

בצלאל סמוטריץ': אני בעד שכל אדם יוכל לדון על פי אמונתו, ולחיות על פי השקפתו - זו דעתי.

בצלאל סמוטריץ': גם אני הייתי אדם דתי ומאמין, רוצה לדון על פי השקפתי.

בצלאל סמוטריץ': מאחר ויש לנו מערכת בתי דין רבניים מפוארת, שיש בה גם כשלים, וצריך לתקן אותם וזה בסדר.

בצלאל סמוטריץ': חלק מזה גם משרד האוצר צריך להכניס יד לכיס ולתת תקנים, וחלק מזה כנראה גם בתי הדין צריכים להשתפר וזה בסדר גמור, אף אחד לא חסין מביקורת.

בצלאל סמוטריץ': זו בהחלט טובה.

בצלאל סמוטריץ': אני בהחלט רוצה את האופציה וולונטרית, כי אמרתי קודם, האלטרנטיבה היא שאנחנו נתחיל לדחוף לאט לאט את החוקים שלנו, לא נראה לי שזה מה שאתם מעדיפים.

בצלאל סמוטריץ': בהמשך לנייר שקראתי, לא זוכר בדיוק מי שלח לי, נדמה לי מישהו מההסתדרות, וגם בהמשך להערות של הלשכה המשפטית שנמצאים כאן בדף לפנינו.

בצלאל סמוטריץ': תראו, אני יכול לקבל את זה שבמסגרת יחסי עובד מעביד, יסוד ההסכמה לוקה בחסר.

בצלאל סמוטריץ': יש מערכת יחסים לא – מה שכן ברור, שכאשר הסתיימה מערכת יחסי העבודה, כבר אין יחסי עובד מעביד, אז יסוד ההסכמה חוזר להיות כמו בין שני אנשים רגילים.

בצלאל סמוטריץ': לכן, אני מציע שאנחנו נחריג - בתי הדין לא יהיו מוסמכים לדון בדיני עבודה רק תוך כדי, אבל כן הם יהיו מוסמכים לדון בדיני עבודה, ככל שכבר הסתיימו יחסי עובד מעביד, ובתנאי שלא מדובר בהסכם שנחתם כאשר חלו ביני לבין יחסי עובד מעביד.

בצלאל סמוטריץ': שלא יהיה מצב שבו המעסיק מחתים את העובד כשהוא נכנס לעבודה על זה שהוא מתחייב לדון אתו בבית הדין על פי דין תורה, למרות ששוב גם היום אפשר לעשות את זה.

מרב מיכאלי: אז למה זה רלבנטי - - -

בצלאל סמוטריץ': נניח שאני עבדתי אצל בני בגין, שהוא נורא נוח, כי הוא אדם מאוד נעים.

בצלאל סמוטריץ': עבדתי אצל בני בגין, ויחסי העבודה בינינו נגמרו, ועכשיו יש בינינו סכסוך שנוגע לעבודה - אני חושב שמגיע לי יותר פיצויים, הוא חושב שמגיע לי פחות פיצויים, ועכשיו אנחנו רוצים לחתום על הסכם שאנחנו הולכים בהסכמה לבית הדין הרבני.

בצלאל סמוטריץ': אין בינינו יחסי עובד מעביד.

בצלאל סמוטריץ': הוא כבר לא נהנה משום מעמד.

בצלאל סמוטריץ': יסוד ההסכמה שלי הוא אמתי לחלוטין, שלם לחלוטין.

בצלאל סמוטריץ': עוד פעם, זה לא שהוא החתים אותי בתקופת העבודה על הסכם, ואז גם אם אנחנו אחרי סיום יחסי העבודה, עדיין יכול להיות שיסוד ההסכמה נשען על אותו הסכם שהוא החתים אותי קודם כאשר יסוד ההסכמה שלי לא היה - - - אבל בהנחה שיחסי העבודה בינינו נגמרו, וכבר אין בינינו יחסי עובד מעביד, ועכשיו מתגלה הסכסוך, ועכשיו אנחנו מגלים דעתנו, פה יסוד ההסכמה הוא זהה בדיוק לכל יסוד ההסכמה במערכת יחסים בין שני אנשים אחרים, ואז אני לא חושב שיש בעיה שילכו לבית הדין הרבני.

בצלאל סמוטריץ': אני חוזר ואומר, גם היום וגם בתוך כדי יחסי עבודה, ככל שלא מדובר על דין - - - יכולים ללכת לכל בורר פרטי.

בצלאל סמוטריץ': אז אם יסוד ההסכמה תוקף ביחס לבורר פרטי, אז למה לא דרך בתי הדין?

בצלאל סמוטריץ': אני עד היום לא מצליח להבין – למה לבורר פרטי כן, ולבית הדין הרבני לא.

בצלאל סמוטריץ': אלא אם כן, רוצים להילחם בבית הדין הרבני ולפגוע בו סתם.

ניסן סלומינסקי: אני מבקש.

ניסן סלומינסקי: נכון לרגע זה, אנחנו מוציאים את דיני העבודה.

ניסן סלומינסקי: התיקון שבצלאל רוצה להגיד, יוכל לבוא אם תרצה לתיקון לקראת שנייה ושלישית.

בצלאל סמוטריץ': אני רק מבקש שבדברי ההסבר יהיה כתוב.

בצלאל סמוטריץ': הנושא הזה נשאר במחלוקת והוא יידון.

ניסן סלומינסקי: כרגע זה יוצא.

ניסן סלומינסקי: אני מציע לחבריי לא להתייחס כרגע לנושא שהוא יצא, בלי קשר, הסכמה או לא.

ניסן סלומינסקי: אז מי שירצה, ידבר על חלק עקרוני.

ניסן סלומינסקי: ההיפך, אני גם מבקש אם הוא ירצה להתייחס לסעיף 2.

רחל עזריה: תודה רבה.

רחל עזריה: האמת היא, שאנחנו קיבלנו עכשיו דוגמה למורכבות.

רחל עזריה: חבר הכנסת גפני, כשאתה העלית את הצעת חוק הזו, אני מאוד לא אהבתי אותה.

רחל עזריה: אני חושבת שהיא מפוררת את המרקם של החברה הישראלית.

רחל עזריה: זה בעצם הגדרה שלכל קבוצה אמור להיות איזשהו בית משפט או בית דין משלו.

רחל עזריה: אני לא חושבת שככה מדינת ישראל צריכה להתנהל.

רחל עזריה: אני חושבת שאנחנו קבוצות שונות שלומדות לחיות ביחד.

רחל עזריה: אני חושבת שהיה את הגישה הרב תרבותית של שנות התשעים שבעצם כל קבוצה תחיה בנפרד, ולכל אחד יהיה את סט הערכים שלה, ואנחנו בעצם לא נוכל להיפגש.

רחל עזריה: אנחנו רואים לאן זה הביא אותנו, אני לא חושבת שזה טוב, אני לא חושבת שזה טוב לא לדתיים, לא לחילוניים, לא חרדים, אני אגיד גם לא לערבים, זה לא טוב לאף אחד.

רחל עזריה: אני חושבת שהמטרה שלנו זה לייצר את הממלכתיות, ואת השיפוט.

רחל עזריה: הצעת החוק הזו מחזירה אותנו אחורה לתקופה שהייתה בלי חקיקה, ואז בעצם בגלל שהייתה ערכאה של בית משפט העליון היא נגמרה, ואני חושבת שבאמת, טוב שהיא נגמרה בהקשר הזה.

רחל עזריה: אגיד לך, חבר הכנסת גפני.

רחל עזריה: כשאתה הצעת את זה, אמרתי לך, תקשיב, יש פה המון בעיות של מה ההגדרה של הסכמה.

רחל עזריה: עכשיו מגיע חבר הכנסת בצלאל סמוטריץ מסביר, בעצם, למה גם מה שאמרתי שיכול להיות שאפשר להוציא ולהגיד שאין את דיני העבודה שזה בעצם בסדר, כי אז לפחות יהיה את העקרונות של הסכמה, אני רואה איך זה יזחל מהדלת האחורית.

רחל עזריה: תראו, יש לנו מערכת דמוקרטית.

משה גפני: אני אבל אמרתי לך שזה יוצא.

רחל עזריה: אבל הנה, תראה, הוא כבר מנסה להחזיר את זה עוד לפני שזה - - -

ניסן סלומינסקי: לא שייך.

רחל עזריה: בטח שייך.

ניסן סלומינסקי: אם מישהו ירצה לא לקבל את ההסכמות וכל זה, מה זה קשור?

ניסן סלומינסקי: חבל לדבר על משהו שהחלטנו להוציא אותו.

משה גפני: אני הסכמתי.

רחל עזריה: אני יודעת.

ניסן סלומינסקי: רחל, חבל לדבר על משהו שלא קיים.

רחל עזריה: לא חבל, אנחנו בפרלמנט ואנחנו מדברים.

רחל עזריה: אם אני רוצה לומר דברים, אז בסדר, אפשר לשמוע אותם.

רחל עזריה: אפשר לומר גם שוב.

משה גפני: לא.

משה גפני: שלא יישמע מדברייך כאילו אני אמרתי דבר לא נכון.

משה גפני: אני אמרתי שהיושב ראש הודיע שזה יוצא.

רחל עזריה: נכון.

רחל עזריה: אני כן חייבת לומר שבדיון הקודם לא היה ברור שזה יוצא.

רחל עזריה: אז צריך לעבוד מאוד קשה כדי לוודא שלפחות הדברים שהסכמנו עליהם באמת התחוללו.

רחל עזריה: מה שקורה עכשיו, שגם הדברים שהסכמנו עליהם, אנחנו מגלים שבעצם הם עלולים להתחולל בצורה חלקית, כי אנחנו נראה חברי ועדה שמעוניינים לשנות גם את ההסכמות שעשינו ולומר, רגע, עובד מעביד עד לתאריך - - -

בצלאל סמוטריץ': לא הבנתי.

בצלאל סמוטריץ': אסור לי להעלות - - -

רחל עזריה: האמת היא שלא.

ניסן סלומינסקי: הוא לא חבר ועדה.

ניסן סלומינסקי: שנית, מותר לו להגיד מה שהוא רוצה.

משה גפני: סיכמנו להוציא את זה.

רחל עזריה: יש פה הרבה מאוד בעיות.

רחל עזריה: אני רוצה לומר שדיברתי עם כמה דיינים בימים האחרונים בבית הדין הרבני.

רחל עזריה: שאלתי אותם מה עמדתם, בכל זאת, הם בסוף אלה שהולכים לשאת בנטל, הכול יגיע אליהם.

רחל עזריה: הם הצטרכו להתמודד.

רחל עזריה: כבוד היושב-ראש, תופתע לשמוע, אני לא יודעת אם תופתע, הם לא רוצים את זה.

רחל עזריה: אומרים, אנחנו לא הגענו לבית הדין הרבני כדי להתחיל לעסוק - הוא עשה לי ככה, והוא עשה לי ככה.

רחל עזריה: בינינו, הייתה חברה בוועדת תכנון ובנייה בעירייה - ככה זה נראה.

רחל עזריה: בדיוק דיני ממונות זה כזה, ולא בשביל זה הם באו לבית הדין הרבני.

רחל עזריה: הם רוצים לעסוק בדיני אישות, בנושאים שלשמם הם הגיעו להיות דיינים.

רחל עזריה: זה הנושא המרכזי, לשם הם הגיעו.

רחל עזריה: אז אני לא יודעת מה אומרים לכם, ואני לא יודעת אם אתם מדברים עם הדיינים, אבל זה מה שדיינים אומרים.

רחל עזריה: ברגע שמרימים טלפון ושואלים מאחורי הקלעים, לא לפני כולם, הם אומרים, זה יוסיף לנו עומס, יש לנו גם ככה עומס.

רחל עזריה: אנחנו קודם מקבלים את החבטות מהציבור על זה שאנחנו לא מצליחים לעמוד בקצב, ויש את המסורבות גט ואין את הדיונים.

אורי מקלב: - - -

ניסן סלומינסקי: תנו לדובר לסיים את דברו.

ניסן סלומינסקי: רחל, אל תתייחסי, תאמרי את דבריך.

רחל עזריה: אני כן אתייחס, כי אני לא אוהבת את הנימה ולא אוהבת את הגישה.

רחל עזריה: אורי, אני ניהלתי ארגון למסורבות גט.

רחל עזריה: אני מכירה את בית הדין הרבני כמו את כף היד שלי.

רחל עזריה: הדבר השני, הנחת העבודה שמי שלא מצדד בארגון במלואו, אלא חושב שמותר לו להעביר ביקורת, הופך אוטומטית לצד אחד של המתרס, או צד שני של המתרס, או מי שנראה כך, או שנראה אחרת, אתם מערערים על היכולת שלו לדון בנושא בצורה רצינית.

רחל עזריה: בואו נסכים שכולנו פה במטרה אחת - לגרום לכך שחיי היום יום של אזרחי מדינת ישראל יהיו טובים יותר.

רחל עזריה: אתה חושב שהדרך זה דרך שנייה.

רחל עזריה: אתה חושב - - - בוררות, ואני לא חושבת כך.

אורי מקלב: לא, רק לתקן את הדימוי.

רחל עזריה: אין לתקן את הדימוי, זה לא עניין של דימוי.

רחל עזריה: זה לא דימוי, זה בעיות אמתיות שיש בבית הדין הרבני.

רחל עזריה: זה לא עניין של דימוי.

רחל עזריה: זו בעיה שבית הדין הרבני החליט לקחת את הפסיקה שלו מהרשד"ם.

רחל עזריה: פוסק יחידאי שאף אחד לא פוסק לפיו בשביל הנושא של מסורבות הגט, ולכן יש כל כך הרבה מסורבות גט במדינה שלנו.

רחל עזריה: זה בכלל לא קשור לדימוי, לא קשור לתקנים, זו הבעיה הגדולה שלנו.

בצלאל סמוטריץ': פוסקת הראשית של הדור...

רויטל סויד: בצלאל, עדיף שלא תדבר בנושא הזה.

ניסן סלומינסקי: סליחה, רויטל, מרב, אני אתחיל להוציא.

רויטל סויד: פסיקת הרשד"ם אל תדבר כי כל הדיינים - - - שלך, לא מקבלים את זה.

בצלאל סמוטריץ': לכן מה, לכן פה הוועדה תפסוק?

רחל עזריה: זה עניין של פסיקה.

ניסן סלומינסקי: בצלאל, אני אתחיל להוציא החוצה.

רחל עזריה: הבעיה הגדולה בבית הדין הרבני, זה שאין לאף אחד - - -

ניסן סלומינסקי: תתמקדי בנושא.

רחל עזריה: אני אסביר.

רחל עזריה: בבית הדין הרבני אין לאף גורם שום סמכות להגדיר מהם הכללים שלפיהם נפסקות ההלכות.

רחל עזריה: לעומת זאת, בבית המשפט יש לנו הפרדת סמכויות.

רחל עזריה: אנחנו פה יושבים, מחוקקים את החוקים שעל פיהם נפסקות ההלכות בבית משפט.

רחל עזריה: לעומת זאת, בבית הדין הרבני – 70 פנים לתורה, ההלכה היא מאגר אינסופי.

רחל עזריה: אדם נכנס, הוא לא יודע איך הוא יוצא.

רחל עזריה: הוא לא יודע איך התייחסו לנשים, הוא לא יודע איך התייחסו לעולים מברית המועצות שאינם יהודים.

רחל עזריה: הוא לא יודע איך התייחסו לקהילות שונות, וזה מאוד תלוי בדיין ובאיך הוא מחליט באותו רגע, או לא באותו רגע, מה תפיסת עולמו.

רחל עזריה: לעומת זאת, בבית משפט היכולת לפסוק לפי תפיסת עולמך היא הרבה יותר מוגבלת, שכן אם יעשו משהו, אנחנו נחוקק את החוק בהתאם - זו הבעיה.

רחל עזריה: ברגע ששני אנשים בוגרים, הולכים לבוררים, אתם יודעים מה, זה בכלל לא ענייני.

רחל עזריה: שני אנשים רוצים ללכת לאיזשהו בורר, בסדר, שיהיה להם לבריאות.

רחל עזריה: אבל שמדינת ישראל תגדיר שהשיטה הזו היא השיטה הנהוגה במדינת ישראל, וגם זה אומר, כבוד היושב-ראש, שאנחנו מוותרים הרבה מאוד מהסמכות ומהכוח שיש לנו במערכת הדמוקרטית שלנו ושיש לנו פה בכנסת, כי אנחנו אומרים, יש בעצם בתי משפט שאף אחד לא יכול להגדיר על פי מה הם פוסקים.

רחל עזריה: אני חוזרת ואומרת, יהיו עוד קבוצות שגם ירצו דבר כזה, כי זה יכול להיות מאוד נוח.

רחל עזריה: אני אישה דתיה, אני חושבת שאנשים לא מודעים למורכבות הזאת.

רחל עזריה: עד שאני ניהלתי ארגון למסורבות גט, אני אהבתי את בתי הדין הרבניים.

רחל עזריה: אני הייתי בטוחה שכל מקום שבו יש דיון הלכתי יהודי, הפסיקות יהיו תמיד פסיקות שאני מרגישה בנוח איתן על פי אמה שהתחנכתי עליו.

רחל עזריה: אני אגיד לך אפילו יותר מזה.

רחל עזריה: אתה יודע כמה מסורבות גט הגיעו אלינו אחרי שהיו שנתיים, שלוש בדיונים בבית הדין הרבני.

רחל עזריה: שאלתי, למה אין לכם עורך דין?

רחל עזריה: אז הם אמרו, מה זאת אומרת זה רבנים.

רחל עזריה: היה ברור לנו שנבוא, נגיד להם את האמת, ובזה זה ייגמר.

רחל עזריה: הוא היה אלים, הוא אנס את הילדים - זה היה ברור לנו.

רחל עזריה: זה לא שופטים, זה רבנים.

רחל עזריה: הבלבול הזה, זו הבעיה שלנו באירוע הזה.

רחל עזריה: ברגע שזה הופך להיות עם סמל של מדינת ישראל, ושזו שיטה, וזו שיטה לגיטימית, וברגע שאני יכול להיכנס לחוזים העתידיים זו בעיה.

רחל עזריה: יש פה שני מהלכים אפשריים.

רחל עזריה: מהלך אחד – תקשיבו חברים, זה מורכב לנו מדיי, לא בעת הזאת.

רחל עזריה: אנחנו בכל זאת עם שנמצא בשלבי התפוררות, באמת, זה קרה לנו גם בבית ראשון, בית שני, גם אנחנו פה עכשיו, כל קבוצה מושכת לכיוון אחר.

רחל עזריה: יכול להיות שלא בשלה העת, כלומר, להוריד מסדר יום.

רחל עזריה: אפשרות שנייה, להתחיל לשים את כל הבלמים והאיזונים כדי לוודא שהחוק הזה יהיה חוק מדויק יותר.

רחל עזריה: אני מודה, חבר הכנסת פורר, שזו השיטה שנקטתי.

רחל עזריה: אני רוצה לומר, שכאשר אני התנגדתי, הייתי יחידה בקואליציה שבכלל ניהלה על זה דיון.

רחל עזריה: אני חושבת שאנחנו צריכים לשבת בפנים בקואליציה, ולראות עם מה אנחנו יכולים לדון בכלל, או בקואליציה או בוועדה.

רחל עזריה: אבל אני חושבת שיש פה בעיות קשות שאנחנו בעצם לא נתנו עליהן את הדעת.

רחל עזריה: תודה רבה.

ניסן סלומינסקי: שתי הערות.

ניסן סלומינסקי: כמו שאת דיברת עם דיינים, אני מניח שגם אחרים.

ניסן סלומינסקי: אני לפחות דיברתי עם דיינים, זה נכון, חלק גדול מתנגד לזה.

ניסן סלומינסקי: אבל הוא מתנגד מסיבה אחרת לגמרי.

ניסן סלומינסקי: הוא רוצה שזה ייכנס לדין, לסמכות המהותית שלהם, הייחודית שלהם.

ניסן סלומינסקי: הם רוצים שזה ייכנס, כמו שיש להם את הסמכות הייחודית, הם אומרים, שיהיה להם גם סמכות לא כבורר, אלא סמכות בנושא הזה.

ניסן סלומינסקי: אני אומר אז יש דיינים ויש דיינים, או יש אוזן ויש אוזן, זה דבר אחד.

ניסן סלומינסקי: דיברתי עם דיינים מספיק בכירים.

ניסן סלומינסקי: אני אומר שוב.

ניסן סלומינסקי: זה נכון, גם דיבר על זה הרב דייכובסקי.

ניסן סלומינסקי: הוא אמר במפורש שהוא נגד, אבל מהסיבה ההפוכה, שהוא חושב שזה צריך להיכנס כחלק מהסמכות שלהם, לא כבורר, אלא חלק מהסמכות, לא כמשהו ביניים של בורר שזה פחות מכובד נניח.

ניסן סלומינסקי: אז צריכים לפעמים אולי שים לב לנוהל.

רחל עזריה: אתה כאילו מייעץ לי?

ניסן סלומינסקי: לא.

ניסן סלומינסקי: אמרתי שלי מותר כיושב-ראש מותר להעיר.

<מוריה דיין: רק דייכובסקי אמר את זה מראש בתמורה לביטול מראש הסמכויות.

ניסן סלומינסקי: עוד הערה אחת.

ניסן סלומינסקי: זה נכון שבהלכה יש מגוון של דעות והדיינים פוסקים.

ניסן סלומינסקי: אני אבל לא ראיתי שבבית משפט יש מה שנקרא – אני יודע שעל חוקים שאנחנו חוקקנו והיה לנו מגמה מסוימת, מהרגע שהגיע לבית משפט, השופט מפרש את זה כהבנתו, וזו זכותו.

רויטל סויד: על אחת כמה וכמה כשאין חוק.

ניסן סלומינסקי: לא רק זה, אם זה שופט בעליון, אז מאותו רגע זה נהפך לחוק.

ניסן סלומינסקי: אם זה שופט במחוזי או בשלום, אז הוא אומר ככה, מחר בית משפט מחוזי אחר יכול לפסוק אחרת לגמרי באותו נושא.

ניסן סלומינסקי: יש מגוון של דעות, ואין כזה דבר שיש.

ניסן סלומינסקי: החוקים שלנו, איך אומרים, תראי איך השופטים לוקחים.

ניסן סלומינסקי: אנחנו הרי יודעים, אני לא רוצה לדבר על בג"צים.

רחל עזריה: - - -

ניסן סלומינסקי: רחל, אני לא רוצה להיכנס.

ניסן סלומינסקי: הרבה פעמים אומרים לי, זה כוחו של בית המשפט, וזה כוחו של שופט עליון שיכול לבוא ולנתח, בסוף יוצא לו מסקנה הפוכה אולי ממה שאנחנו התכוונו, ואת אומרת, נחזור ונתקן.

ניסן סלומינסקי: כשבאים לחזור ולתקן, אתם הראשונים שתגידו, אין חוק עוקף מה שנקרא.

רחל עזריה: זה לא עניין של עוקף בג"צ.

רחל עזריה: זה לא נכון.

ניסן סלומינסקי: לא זה לא עוקף.

ניסן סלומינסקי: בסדר.

ניסן סלומינסקי: שנדע שבכל מערכת משפט את חייבת לתת, ואת נותנת לשופטים מגוון אחרי ההלכה.

רחל עזריה: - - - ויש גט מעושה, זה פשוט הפוך.

ניסן סלומינסקי: תנסו להתייחס גם למה שנקרא בסעיף 2.

ניסן סלומינסקי: בבקשה, היועץ המשפטי.

ניסן סלומינסקי: התייחסות לסעיף 2.

<גור בליי: כמו שכבר התייחסנו בישיבות קודמות, וגם כתבנו בהערות שלנו לנוסח.

<גור בליי: אני חושב שאין מחלוקת שתנאי הסף הבסיסי ביותר לקבלת סמכות של בתי הדין לדון כבוררים בהקשר הזה, זה בעצם הסכמה של הצדדים, זה ברור ומוסכם.

<גור בליי: יש לזה בעצם שני היבטים להסכמה – גם הצורך לוודא שהצדדים מבינים בעצם את מלוא המשמעויות שיש להסכמה שלהם.

<גור בליי: גם הצורך לוודא שמדובר בהסכמה אמתית וחופשית שלא מושפעת מכל מיני לחצים כאלה ואחרים.

<גור בליי: הרגישות המיוחדת זה נכון תמיד, כמובן בבוררות או בכל סיטואציה של הסכמה.

<גור בליי: הרגישות המיוחדת פה נובעת מהעובדה שאנחנו במצב חריג שבו בעצם ערכאה של המדינה, ערכאה ריבונית, דיינים של בתי דין רבניים שהם גורם ממלכתי, שיושבים מתחת לסמל המדינה, במקום שהוא בכובעו האחר הוא מוסד ממלכתי של המדינה שמגיעים אליו לא מתוך הסכמה בהכרח, אלא כמו בית משפט אחר.

<גור בליי: אותם גורמים הם בכובע אחר, הם כובע שמגיעים אליהם מתוך הסכמה.

<גור בליי: הדבר הזה משפיע כמובן גם על איך המתדיינים עלולים לתפוס את הסיטואציה כסיטואציה שהיא לא בהכרח נתונה להסכמתם, אלא משהו שמחויבים לו, למרות שכמובן בסיטואציה הזאת זה כן הסכמה.

<גור בליי: זה קשור לתודעה העצמית של הדיינים עצמם שהם רואים עצמם כגורם שיפוטי.

<גור בליי: ולכן, יש פה רגישות מאוד גדולה בהיבט הזה שהיא שונה מהמצב הרגיל שבוררות חופשית שהולכים לבורר שאדם הולך אליו במגזר הפרטי, וזה משהו שצריך לתת את הדעת עליו.

<גור בליי: באיזה צורה לתת את הדעת?

<גור בליי: – פה יש הערות קונקרטיות בסעיף 2 שאנחנו חושבים שהן רלבנטיות והן נגזרות מתוך מה שאמרתי עכשיו.

<גור בליי: קודם כל, אנחנו חושבים שצריך אישור ועדת החוקה לאופן ניסוח טופס ההסכמה בסעיף 2(א)(1) בגלל הרגישות של נושא ההסכמה הזאת שיובא בפני הוועדה.

<גור בליי: לכאורה, טופס זה לפעמים דברים טכניים, פה בגלל שההסכמה היא בלב העניין, אנחנו חושבים שהדבר הזה צריך להיות מובא בפני הוועדה.

<גור בליי: דבר נוסף שאנחנו סבורים, שראוי להחריג פה את הנושא של קטינים מהחוק קליל.

<גור בליי: אני חושב שיש רגישות מיוחדת תמיד בכל הנוגע לזכויות של קטינים, גם בהקשרים נורמטיביים אחרים, נותנים להם זכויות והגנות מיוחדות.

<גור בליי: ולכן, בהקשר הזה אנחנו חושבים שראוי גם פה להוציא את האפשרות של ההתדיינות בבוררות בבתי הדין באמצעות קטינים.

<גור בליי: אנחנו חושבים שלא כדאי להיכנס בהקשר הזה למקום שהוא מלכתחילה אנחנו פה.

<גור בליי: בסופו של דבר, זה חוק חדש, שמנסה להיכנס לתחום מאוד באופן כללי למשהו שמעורר שאלות וקשיים לא פשוטים, אז עדיף לא להיכנס לאותם אזורים שהם האזורים היותר רגישים.

<גור בליי: זו הערה שנייה.

<גור בליי: ההערה שלישית שלנו, זה להוריד את סעיף 2(ג).

<גור בליי: אסביר במה מדובר.

<גור בליי: על-פי סעיף 2 ההצעה היא ש-2(ב) אומר, שגם אם הצדדים חתמו בעבר על הסכם בוררות, בגלל כל הרגישות, והנושא של ההסכמה פה שהיא מאוד רגישה שדיברתי עליה, הם צריכים לחתום באופן אקטואלי על הסכמה, להגיד, אנחנו מסכימים להתדיין בפני בית הדין, כמו שכתוב ב-2(ב) – "פנייה לבית הדין תוגש בצירוף טופס בוררות החתום על ידי כל הצדדים הנוגעים בדבר, אשר ייחתם בסמוך להגשת הבקשה לבית הדין".

<גור בליי: זאת אומרת, תהיה הסכמה אקטואלית – עכשיו אנחנו רוצים ללכת לבית הדין לדון כבורר.

<גור בליי: אנחנו חושבים שבקונטקסט הזה יש משהו שעלול להיות בעייתי בלפגום בהסכמה אם מאפשרים בסעיף (ג), גם אם אין הסכמה משני הצדדים, שצד אחד יכול ללכת לבית הדין, ואז הצד השני גם אם הוא לא הסכים, יקבל מכתב מבית הדין שאומר לו, האם אתה מסכים - מדוע?

<גור בליי: בגלל ששוב, מכתב מהסוג הזה שיוצא מבית דין רשמי של המדינה, עם סמל המדינה, עם כל הרשמיות, וכל הפורמליות של הדבר הזה, עלול לגרום למצב, שאדם הרגיל שלא בקיא בכל הדברים האלה, יסבור שהוא חייב לעשות את זה, שההסכמה שלו בעניין הזה עלולה להיפגם, פשוט כי אתה אזרח שומר חוק.

<גור בליי: אתה מקבל משהו עם סמל המדינה, אומר לך, פתחו נגדך הליך בבית דין של המדינה האם אתה מסכים.

<גור בליי: הנטייה העתידית עלולה להיות – בוודאי שאני מסכים.

<גור בליי: בהקשר הזה זה עלול להשליך גם נושא ההסכמה.

<גור בליי: לכן אנחנו סבורים שלא ראוי להותיר את 2(ג) צריך ששני הצדדים יבואו ביחד בהסכמה, בלי שיש איזשהו מכתב מגורם רשמי שמעודד אותם להסכים.

<גור בליי: הדבר האחרון הוא באמת, מה שכבר יש ב(ה) אנחנו חושבים שטיפה צריך להוסיף לו, הנושא שבתחילת הדיון יעביר בית הדין, כי זה הליך בוררות ולא הליך שיפוט.

<גור בליי: יצירת ההיכר הזה שזה הליך בוררות ולא הליך שיפוט, שזה כמובן לא דבר טריוויאלי, כי זה דיין שהוא יושב בכובעו האחר כן כשופט בבית דין שכן עושה תפקיד שיפוטי.

<גור בליי: אנחנו חושבים שצריך גם לקבוע איזושהי הסמכה לשר לקבוע הוראות נוספות ליצור היכר כזה.

<גור בליי: זאת אומרת, שתהיה הבחנה מאוד ברורה ומאוד חזקה – בין עכשיו אני יושב בכובעי הממלכתי, ועכשיו אני יושב בכובעי כבורר.

רויטל סויד: באמת גור, כאשר מגיע מתדיין לבית הדין, הניואנס הזה של בוררות או שיפוט לא ברור לו.

רויטל סויד: הוא לא מבין את המשמעות של זה.

רויטל סויד: הוא מגיע לשם, בין אם זה וולונטרי ובין אם לא.

ניסן סלומינסקי: זה יהיה חלק מהדיבור שלך.

רויטל סויד: אי אפשר לומר בוא נתקין תקנות כאשר מלכתחילה - - -

<גור בליי: אני מסכים שיש פה קושי.

<גור בליי: מוסכם גם על היוזמים, דובר שכן הצטרף סעיף (ה) שאומר שבתחילת דיון בהליך הבוררות יעביר בית הדין לבעלי הדין כי זה הליך בוררות ולא הליך שיפוט, הוא מחויב להעביר את זה.

<גור בליי: אנחנו חושבים שאפשר בהחלט לחשוב על עוד דברים, שאולי יוסדרו אפילו בחקיקה משנית לגבי איך הדבר הזה התנהל, איזה מתנהלים.

יוליה מלינובסקי: לא, הוא לא התנהל.

יוליה מלינובסקי: הוא לא יהיה.

ניסן סלומינסקי: את יש לך זכות דיבור עוד מעט, אז תוכלי לומר את כל מה שאת רוצה.

ניסן סלומינסקי: נשמע אותך בכבוד רב.

זאב בנימין בגין: אני רוצה להבין.

זאב בנימין בגין: אדם מן היישוב, אתה אומר כדי שיבין את ההבדל בין הליך שיפוטי לבוררות – למה אנחנו מניחים שמישהו יכול להבין את זה?

זאב בנימין בגין: אני מברך על הסכמות שהתקבלו כאן.

זאב בנימין בגין: אבל אני לא רוצה להשלות את עצמי.

זאב בנימין בגין: אני אדבר על עצמי.

זאב בנימין בגין: אני בגיר.

זאב בנימין בגין: אני שנים רבות בארץ, ואני דובר עברית סבירה.

זאב בנימין בגין: תשאל אותי מה ההבדל בין הליך בוררות לבין הליך שיפוט, אני אומר לך, אני לא יודע.

ניסן סלומינסקי: זכית שאתה לא פה ואתה לא פה.

יוליה מלינובסקי: פסק דין שאי אפשר לערער עליו.

יוליה מלינובסקי: בוררות בהסכמה אין עליו - - -

ניסן סלומינסקי: בני, אם בצלאל היה לידך, הוא היה אומר בדיוק הפוך.

ניסן סלומינסקי: אני לא מכיר בן אדם שלא מבין את ההבדל בין זה לזה.

ניסן סלומינסקי: כל אחד לפי הבנתו.

מרב מיכאלי: בצלאל אומר הרבה דברים לא נכונים בכוונה.

רחל עזריה: הוא גבר על...

מרב מיכאלי: הוא עשה קריירה מלהגיד דברים לא נכונים - - -

ניסן סלומינסקי: יש לך זכות דיבור שאתה יכול לחדש אותה.

זאב בנימין בגין: בעניין זה אני אומר לך, כי אתה מדבר על משפטנים.

זאב בנימין בגין: שמעתי מאבי מורי כמה פעמים על פלוני ועל אלמוני.

זאב בנימין בגין: לא רק שהוא לא משפטן, הוא מאוד לא משפטן.

<גור בליי: אני אשלים.

<גור בליי: במענה להערה של חבר הכנסת בגין, בדיוק החשש הזה הוביל אותנו לחשוב ש-2(ג) הוא בעייתי בוודאי יש בו משום חשש ליצירת בלבול מהסוג הזה כשפונים אליך.

<גור בליי: ככל שמשאירים את זה בלי 2(ג), רק עם 2(ב), הצדדים אמורים לבוא כשהם חותמים ביחד על הסכמה משותפת, אז לכאורה, זה יכול לתת מענה בהיבט הזה.

<גור בליי: אבל אנחנו סבורים שאין דיי בכך.

<גור בליי: לכן בהחלט צריך לחשוב על דרכים נוספות שבאמצעותם בית הדין יבהיר לצדדים את מהות ההליך שבו הם נמצאים.

<גור בליי: ב-2 (ה) יש הצעה מסוימת, אבל היא בהחלט לא שלמה.

<גור בליי: אנחנו חושבים שצריך לעבות אותה - להבהיר בצורה הכי ברורה את אופי ההליך, זו בהחלט שאלה.

<גור בליי: וזו בהחלט שאלה שמלווה את כל העניין הזה בהקשר הזה.

זאב בנימין בגין: אני מוכן לשאול שאלה נוספת, האם זה באמת חשוב.

זאב בנימין בגין: גור, היות שהנחתי היא כציבור רגיל לא יבין גם כאשר יסבירו לו, אז עכשיו אני הולך לראשית הדברים.

זאב בנימין בגין: אני שואל, למה זה כל כך חשוב?

זאב בנימין בגין: במה חשיבות ההבדל לצורך היומיומי, לצורך התוצאות של הדיון, שזה הליך בוררות – אני אומר את זה לגבי הליכים רגילים.

זאב בנימין בגין: הרי בית משפט לעתים קרובות עכשיו, אני קורא בעיתון, פונה לצדדים ואומר, תלכו לגישור, תלכו לבוררות, תגמרו את זה לא אצלי וכן הלאה.

זאב בנימין בגין: לגבי אנשים רגילים אותו דבר.

זאב בנימין בגין: אני אומר את זה לחיוב, מבחינת אלה שרוצים בחוק הזה.

זאב בנימין בגין: אז יכול להיות שבאמת אין חשיבות.

משה גפני: אני חבר הכנסת המציע.

<גור בליי: בעניין הזה אני חייב להבהיר.

<גור בליי: אני חושב שמאוד חשוב שצדדים יבינו סיטואציה שבה הם יוצאים בעצם ממערכת החוקים הרגילה וממערכת שבו בית המשפט - - -

משה גפני: הם יוזמים את זה.

מרב מיכאלי: צד אחד יוזם את זה, לא שניים.

<גור בליי: זכותם של מתדיינים של בעלי דין, שבית המשפט יפסוק לפי הדין, לפי החקיקה הקיימת, לא רק בהקשר של בוררות.

<גור בליי: בית המשפט צריך לדון אפילו על דרך הפשרה.

<גור בליי: יש 79(א) לחוק בתי המשפט.

<גור בליי: אפילו את זה, כי צד יכול להגיד, סליחה, אני לא מוכן.

<גור בליי: אני רוצה שבית המשפט יכריע על פי הדין הקיים.

<גור בליי: כל מצב שבו אתה יוצא מזה אפילו לא לבוררות, אלא אפילו לזה שבית המשפט יפסוק על דרך הפשרה, או יעשה בצורה שהיא לא לפי החקיקה הקיימת של המערכת הממלכתית, חייבים שהצדדים יסכימו לכך, קל וחומר, כאשר בעצם יוצאים לבוררות בערכאה אחרת שהיא לא ערכאה הממלכתית הרגילה, שמבחינתם יש להם זכות שהיא תפסוק בעניינם.

<גור בליי: הם יכולים לעשות את זה כמובן, ללכת לבורר פרטי, אבל שוב, בנתון לזה שהם מסכימים ומבינים את המשמעות של ההסכמה שלהם.

זאב בנימין בגין: אז השאלה היא הסכמה לבוררות בתנאים האלה של דין תורה, זה שני דברים שונים.

<גור בליי: ודאי.

<גור בליי: צריך גם הסכמה לזה וגם הסכמה לזה, לשני הדברים גם יחד.

ניסן סלומינסקי: יעל, אני שואל אותך.

ניסן סלומינסקי: רק יכול להיות שאם משה ידבר כמציע, כאחד ממציעי החוק, יכול להיות שיגיד שיש חלקים בחוק הזה שייצאו ממנו, אז זה יחסוך מאתנו להתייחס אל זה.

ניסן סלומינסקי: אז יכול להיות שכדאי שניתן לו לדבר קודם, ואחר כך תדברי את.

יעל כהן-פארן: אני רוצה לשכנע אותו.

ניסן סלומינסקי: יכול להיות שהוא כבר משוכנע.

ניסן סלומינסקי: יעל, להערכתי, בחלק מהדברים הוא יורד, יירדו.

ניסן סלומינסקי: תשמע אותו קודם.

משה גפני: רק אם היא מסכימה, אני לא כופה את דעתי.

משה גפני: תודה רבה.

משה גפני: אני מודה לך, יעל.

משה גפני: אני באתי לכנסת לפני 30 שנה, הרבה זמן, ובאתי מהכולל, התחילו להסביר לי חברי כנסת ותיקים שהיעד שלי צריך להיות שאני אהיה ממלכתי.

משה גפני: חברי כנסת ותיקים מאותם שנים היו, הם הסבירו לי שאני צריך שאני אהיה ממלכתי, שאני יתרגל לעניין הזה של שילוב של הציבור החרדי בתוך המערכת הממלכתית, ולא לכפות דעות.

משה גפני: אמרו לי הרבה דברים, ואני לאט, לאט, התחלתי להבין מה התכוונו.

רויטל סויד: אבל ככה אתה ממלכתי?

משה גפני: זה מה שהסבירו לי ואני התחלתי.

מרב מיכאלי: קראתי שאתה לא יודע מה זה סלפי.

מרב מיכאלי: כל האתרים החרדים רוגשים ורועשים שאדוני לא יודע מה זה סלפי.

משה גפני: חברי חבר הכנסת מקלב ואני, בעקבות מה שהיה במשך חודשים, אני יכול להביא הרבה דוגמאות, אין לי זמן וזה לא הנושא כאן, ואני רוצה לדבר לגופו של החוק כאן.

משה גפני: אנחנו הגענו למסקנה לאחר שבמשך כל השנים הייתה אפשרות לדון על-פי דין תורה בדיני ממונות, מבחינת בתי הדין הרבניים, זאת הייתה האפשרות, עד שהגיע בית המשפט בעקבות עתירה, בית המשפט בעצם בסוף אמר שאי אפשר לעשות את זה אם הכנסת לא מחוקקת, זה צריך להתבסס על איזשהו דבר מבחינת החוק.

משה גפני: אני לא מתייחס למה ששמעתי קודם והתעצבנתי.

משה גפני: אני מתגבר על יצרי.

משה גפני: בית הדין פוסק לפי 70 פנים לתורה, ובית המשפט פוסק למי מה שהכנסת חוקקה.

משה גפני: אני הייתי באירוע ביום שני בקונגרס, והיה ברק שדיבר לפניי, ואני דיברתי אחריו – פוסקים על פי פסיקות של דין תורה.

משה גפני: באים שני אנשים, ואמרו לי, הציבור החילוני הוא ציבור מאוד ליברלי ואני מקנא בהם, אני גם רוצה להיות ליברלי, למה שאני לא אהיה ליברלי?

משה גפני: מה זה ליברלי, למדתי עם השנים.

משה גפני: שני אנשים בגירים, אומרים - אנחנו בדיני ממונות רוצים לדון על פי דין תורה.

משה גפני: לא רוצים ללכת לדון על פי דין חילוני, אלא על פי מה שהתורה קבעה.

משה גפני: מה עושים בין שני אנשים שיש להם דין ממוני?

משה גפני: אני רוצה לדון על פי דין תורה.

משה גפני: אני רוצה שתזכרו גם את הכלל הנוסף, אני לא רוצה ללכת לבית דין פרטי, אני רוצה ללכת למדינה.

משה גפני: אני חלק מהמדינה, שכנעו אותי שאני צריך להשתלב, אני צריך להיות ממלכתי, חבר הכנסת מקלב ואני הגשנו חוק.

משה גפני: פתאום, אני מתחיל לשמוע מלים – אני רוצה להגיד לך, אדוני היושב-ראש, אני במשבר, זאת אומרת, כל מה שאמרו לי עד היום היה שקר.

משה גפני: אל תהיה ממלכתי.

משה גפני: לך לבית דין פרטי, תעשה בוררות.

משה גפני: אני רוצה את סמל המדינה.

משה גפני: אני רוצה שזה יהיה על פי הכללים שאנחנו קובעים בחוק.

משה גפני: הייתי בטוח שבאמת יהיה פה חרדי.

משה גפני: אני חרדי, אורי מקלב חרדי.

משה גפני: אנחנו לא רוצים ללכת לבית דין של הרב נסים קרליץ, או ללכת לבית דין בירושלים שיש בתי דין פרטי, אני רוצה ללכת למדינה.

משה גפני: אני רוצה שהמדינה תאפשר לי, אם אנחנו שני אנשים רוצים, יוזמים ומבקשים.

משה גפני: אז התחילו להגיד שיש בעיות עם הנושא של דיני עבודה וקטינים ולהסביר.

משה גפני: אמרתי לך ואחרי זה אמרתי גם לרחל עזריה – לישראל ביתנו לא אמרתי יותר כלום, מפני שהבנתי שזאת הנחיה מפלגתית.

משה גפני: לא הבנתי איך חמישה אנשים יש להם בדיוק את אותם נימוקים על אותו דבר, מבלי שכל אחד חושב אולי משהו אחר.

מרב מיכאלי: ביהדות התורה חבל על הזמן, יש מגוון דעות.

מרב מיכאלי: ..

משה גפני: אני מציע שתקראי את שלושת העיתונים ותראי אם יש מגוון דעות הרבה יותר מאשר אצלכם.

מרב מיכאלי: פוליטיקה זה סיפור אחר...

משה גפני: תלמדו מאתנו איך מנהלים חיים ציבוריים - בוחרים יושב-ראש ומדיחים אותו, אצלנו הוא נשאר הרבה שנים....

משה גפני: אדוני היושב-ראש, דיברו אתי, אמרתי, אני מוותר על הכול.

משה גפני: אני מודיע לוועדה שלא ידברו בשמי, אני מוותר על הכול, אני רוצה רק את העיקרון.

משה גפני: אני רוצה שאם שני אנשים בגירים יוזמים, מה שהיועץ המשפטי של הוועדה אמר, אני מקבל הכול.

משה גפני: יוזמים ואומרים אני רוצה לדון בדיני ממונות בהסכמה, שנינו יחד על-פי דין תורה בבית דין רבני של המדינה.

רויטל סויד: הילדים שלך נרשמו לנשואים ברבנות?

רויטל סויד: לא, אם הוא באמת רוצה את סמל המדינה - - -

משה גפני: אתם לא אנשים ליברליים, אתם פנאטיים.

רחל עזריה: סמל המדינה - - -

ניסן סלומינסקי: למה אין יכולת לשמוע גם דעה שונה?

ניסן סלומינסקי: מה עוד שכאן הוא אומר מה שרציתם לשמוע.

רחל עזריה: רוצים דיוק.

רחל עזריה: אתה אוכל כשרות של הרבנות?

משה גפני: אני לא רוצה לענות.

רחל עזריה: שומר על זכות השתיקה.

משה גפני: מה אני פה במסיבת עיתונאים?

משה גפני: אני מדבר על החוק הזה, ואל תובילו אותי, הרי אנחנו הולכים לדון בו עכשיו שבוע ימים.

משה גפני: אני חוזר, אדוני היושב-ראש, בין היתר גם רחל עזריה דיברה אתי הרבה פעמים, אתה דיברת אתי.

משה גפני: אמרתי, דיברתי עם אורי מקלב, סיכמנו שנינו שאנחנו מציעי החוק, אנחנו מוותרים על הכול.

משה גפני: דיברו אתי מההסתדרות, דיברו אתי גם משפטנים, ודיברו אתי אנשים חילוניים ואנשים דתיים – הסכמתי, אמרתי בוא נדבר על העיקרון.

משה גפני: העיקרון במושג הכי פשוט של המלה, שני אנשים בגירים שמבקשים לדון על-פי דין תורה בבית דין רבני של המדינה, שהם באים שניהם ביוזמתם, שניהם מסכימים.

משה גפני: אם מישהו מתנגד לעניין הזה, אני צריך ללמוד מחדש את הליברליות של החילוניים.

משה גפני: לא הבנתי מה זה להיות ליברלי מול שני אנשים או מול שתי נשים שהן באות, שתהין ביוזמתן, הן נשים דתיות, יש ביניהן דין ממוני.

רחל עזריה: אז תחליט שזה רק יהודים.

רחל עזריה: כתוב פה.

משה גפני: אם יגידו שזה רק נשים, אני מסכים, נוציא את הגברים מהחוק.

מרב מיכאלי: רגע, בוא נעשה דיינות בבתי הדין, נכניס דיינות בייצוג שוויוני בבתי הדין.

משה גפני: מרב לא רגילה לזה שאני מוותר על הכול, והיא עכשיו מוצאת הזדמנות שאני אתחיל לוותר.

משה גפני: אני לא מוותר על כלום רק בחוק הזה.

משה גפני: בחוק הזה, אמרת לי אדוני היושב-ראש, ואמרו לי החברים – לא נעים לך לשמוע שאני אומר עליך שאת פנאטית.

מרב מיכאלי: אין לי שום בעיה שתגיד עליי - - -

משה גפני: יש לך בעיה.

מרב מיכאלי: אתה אומר הרבה דברים מופרכים, ואתה אומר גם את זה.

ניסן סלומינסקי: מרב, עומדת לך זכות הדיבור אם תרצי, אבל לא ככה.

משה גפני: אני מסכם אדוני היושב-ראש, אני סיימתי את הדברים שלי.

משה גפני: אני מסכם את הדברים שלי, אני אומר את כל מה שאמרו פה במהלך הדיונים.

משה גפני: את כל מה שדיברנו בשיחות שהם לא היו במהלך הדיון.

משה גפני: אני דיברתי עם חבר הכנסת מקלב.

משה גפני: התייעצנו בינינו.

משה גפני: יש לי תשובות אמתיות וטובות על הכול, על כל הדברים שנאמרו פה, גם על דיני עבודה, גם על כל מה שעלה פה, לא רוצים להיכנס למחלוקת הזאת.

משה גפני: אנחנו אומרים, היות ויש פה חלק יזום וחלק אמתי, אנחנו מוותרים בעניין הזה על הכול.

משה גפני: מה שיגיד היועץ המשפטי של הוועדה, שזה ללכת על גחוננו, אנחנו מסכימים.

משה גפני: אנחנו רוצים שהחוק הזה שלא יהיה כתם של אנטי ליברליות על חברי הכנסת וחברות הכנסת החילוניים כאילו הם פנאטיים, לכן אני רוצה שהחוק יעבור.

מרב מיכאלי: תודה לגפני על ההתחשבות – כזה רוחב לב, זה מהמם.

ניסן סלומינסקי: אני אתן לך את ההזדמנות להודות.

זאב בנימין בגין: האם סעיף (ג) עומד בהתאם?

ניסן סלומינסקי: כמו שקודם הורדנו את סעיף העבודה, הורדנו לגמרי.

ניסן סלומינסקי: קודם כל, נגיד מה יורד כתוצאה מהמהלך.

<גור בליי: אם אני מבין נכון, יתקן אותי חבר הכנסת גפני, הקטינים יורד לחלוטין.

<גור בליי: גם בעצם סעיף (ג) יורד לחלוטין, כי אז בעצם זה אם תהיה פנייה יזומה של שני הצדדים בסמוך להגשת הבקשה לבית הדין ואישור של הוועדה לטופס?

משה גפני: לא צריך אבל ויתרתי.

יעל כהן-פארן: לפני שאני אתייחס לדברים שגפני העלה כרגע, כי אני עדיין לא מבינה איפה זה בא לידי ביטוי.

יעל כהן-פארן: מה נמחק, אני שמעתי בעל-פה, אבל אנחנו צריכים לראות את זה כתוב.

יעל כהן-פארן: ברור לי מהדברים שלך שרק שני הצדדים יורדים, זאת אומרת, שגם סעיף 2, 3, לפחות אחד הצדדים הנוגעים בדבר יורדים, זה לא טופס, רק ששני הצדדים הנוגעים בדבר יורדים.

משה גפני: למה, אם שניהם באים ביוזמתם, והם אומרים, אנחנו רוצים לדון גם אם אחד לא יהודי.

משה גפני: אמרתי, אני מוכן להוריד גם את הגברים מהחוק.

יעל כהן-פארן: בסדר, אז תוריד את הלא יהודי מהחוק.

יעל כהן-פארן: אני רוצה קודם להתייחס עקרונית, ואחר כך לרדת לפרטים, לרזולוציות של הסעיפים.

משה גפני: זה לעשות נזק לאנשים שהם בני דת מוסלמית או נוצרית או מה שאתם רוצים לדון על פי דין תורה.

יעל כהן-פארן: אז תיתן להם את האפשרות הזאת בבית דין השרעי.

יעל כהן-פארן: קודם כל, כמו שנאמר קודם גם על ידי חברי כנסת קודמים, אנחנו מייצרים כאן בעצם מערכת משפט נוספת שהיא בחסות המדינה, בתקצוב המדינה.

יעל כהן-פארן: בעצם, היא לא נסמכת על חוקי מדינת ישראל, נסמכת על חוקים אחרים שהם לא ידועים לי.

יעל כהן-פארן: הם לא בהכרח ידועים לכל מי שיגיע לפתחה, וזאת אחת הבעיות הבסיסיות, וזה נאמר כבר קודם, אני לא ארחיב, זה לב העניין.

משה גפני: שאני אבין מה את אומרת.

משה גפני: מי שמגיע לבית משפט, יודע את כל הדינים שיש בבית המשפט, אבל, אם נניח מישהו מגיע לבית דין רבני, הוא לא יודע את מה שכתוב בתורה, בדיני ממונות.

יעל כהן-פארן: קודם כל, יש פה מדינת חוק.

יעל כהן-פארן: מדינת ישראל היא מדינה דמוקרטית ויהודית – יש בה חוק אחד.

יעל כהן-פארן: אתם רוצים ושמענו את זה כאן מחבר הכנסת סמוטריץ, אתם רוצים וכל פעם אתם פשוט מנסים עוד קצת להזיז את הגדר, להרחיב את ההשפעה של דין תורה על אזרחי מדינת ישראל.

מיכאל מלכיאלי: בהסכמתם.

יעל כהן-פארן: רגע, בסדר, אתם מזיזים את זה כל פעם קצת.

יעל כהן-פארן: בואו ואגיד לכם את זה בצורה הכי כנה.

יעל כהן-פארן: אני מוכנה לפשרה – תקשיבו לפשרה שלי.

יעל כהן-פארן: היום בתי הדין הרבניים נכפים עליי כאזרחית מדינת ישראל כשאני באה לעסוק בנישואין או בגירושין.

יעל כהן-פארן: בואו נפסיק את הכפייה הזאת.

יעל כהן-פארן: בואו ניתן לכל מי שרוצה שזאת תהיה בחירתו ללכת לבית הדין הרבני לבוררות, אבל נפסיק את הכפייה של בית הדין הרבני על כל מי שאינו מעוניין בכך בכל הנוגע לדיני אישות ונישואין וגירושין.

יעל כהן-פארן: אני מציעה את זה, עשינו פשרה ממש הגונה.

יעל כהן-פארן: אני חושבת שכולם יסכימו עליה, שלאפשר נישואין שאינם בבתי הדין הרבניים בישראל, וגירושין שאינם בבתי הדין הרבניים, סליחה, נישואין ברבנות, הם לא בבתי הדין, חס וחלילה.

יעל כהן-פארן: אבל אני אומרת, יש פה חד צדדיות מוחלט כרגע וכפייה על כל אזרחי מדינת ישראל היהודים ללכת ולהינשא רק ברבנות ורק להתגרש, חס וחלילה, אבל מגיעים לשם לא מעט בבתי הדין הרבניים – בואו נשנה את זה.

יעל כהן-פארן: אתם רוצים לעשות שינוי, אני אומרת יאללה, נעשה פשרה, נלך, ניקח את זה קדימה.

יעל כהן-פארן: בהזדמנות הזאת אז תכניסו בוררות שאתם רוצים, אבל שוב, רק בתנאי הזה.

יעל כהן-פארן: כמובן שאתם לא תסכימו לזה.

יעל כהן-פארן: רעיון מעולה.

דב חנין: רגע, זו פשרה מרחיקת לכת.

דב חנין: רעיון מעניין.

מיכאל מלכיאלי: - - - הצעת חוק - - -

דב חנין: רק במשפט אחד.

דב חנין: ההצעה של חברת הכנסת יעל כהן-פארן, היא אכן פשרה מרחיקת לכת.

דב חנין: אבל אני מציע לוועדה לשקול אותה ברצינות בהחלט בחוק הזה.

ניסן סלומינסקי: תודה רבה.

משה גפני: הכנסת את החוק הזה קיבלה, וההצעה הזאת של נישואין לא על פי דין תורה היא ביטלה?

משה גפני: אנחנו מדינת חוק, זה לא נוגע - - -

יעל כהן-פארן: זה בדיוק העניין.

יעל כהן-פארן: אני רוצה לחזור לכך שחבר הכנסת סמוטריץ, אמרה בצורה מאוד ברורה, הוא היה רוצה, וזה אפילו לא נאמר על ידי גפני, וגפני, זה ברור שהוא היה רוצה לראות את כל עם ישראל חי תחת חוקים שהם אך ורק טובת ישראל ודין תורה, ובתי הדין הרבניים יהיו בתי הדין היחידים בישראל, כי כך תפעל מדינת הלכה, וזה מה שסמוטריץ רוצה שנגיע אליו.

יעל כהן-פארן: הוא אמר את זה כאן.

יעל כהן-פארן: הוא אמר את זה בצורה שאינה צינית, אינה משתמעת לשני פנים - זאת מטרתו, לשם הוא שואף.

יעל כהן-פארן: אז בואו נשים את זה על השולחן, שהחוק הזה, יצא המרצע מן השק, מה שנקרא.

יעל כהן-פארן: החוק הזה הוא פשוט נועד להזיז עוד קצת את הגדר, ולהזיז אותה עוד קצת לשליטת דין תורה על אזרחי מדינת ישראל.

יעל כהן-פארן: מה זה הסכמה – עכשיו אני רוצה לרדת לסעיפים שעליהם דובר כאן – סעיף 2 – בוררות בהסכמה.

יעל כהן-פארן: הרי הסכמה תמיד יש גם כשזה חוזה.

יעל כהן-פארן: אני שמה בצד יחסי עובד מעביד, שברור שיש כאן יחסי כוח.

יעל כהן-פארן: אבל בכוח הזה יש מי שמכתיב את החוזה ויש מי שמוכתב.

יעל כהן-פארן: אני לא מכירה יחסים שאין בהם כוח, ואחד מנסה להשפיע על השני, ולכפות את עמדותיו עד כמה שהוא יכול, זה תמיד עניין של תן וקח.

יעל כהן-פארן: אנחנו מדברים על חוזים, על חוזים עסקיים וכו'.

יעל כהן-פארן: עצם זה שיכול להיות רק צד אחד יהיה יהודי, והצד השני שאינו יהודי, אז למה הוא יגיע?

יעל כהן-פארן: הוא יגיע לבית דין רבני, והוא אפילו לא יודע בכלל מה החוקים שם, אין לו שום מושג.

יעל כהן-פארן: ברור לי שנכפה עליו ההסכמה הזאת, נכפית עליו ההסכמה הזאת ללכת לבית דין רבני בחוזה שהוא חתם עליו פעם.

יעל כהן-פארן: אני אספר לך, לפני שנכנסתי לכנסת, הייתי מנכ"לית עמותה, וכדי לקבל איזושהי תרומה מאיזשהו ארגון חתמתי על חוזה.

יעל כהן-פארן: לא אהבתי כל מלה שכתוב בחוזה, וזה בית הדין שנדרשתי שזה יהיה הבורר אם אנחנו נהיה באיזשהו סכסוך, היה בכלל משהו שלא הסכמתי עליו, אבל הייתה לי ברירה?

יעל כהן-פארן: רצו לתת לי כסף אז חתמתי.

מיכאל מלכיאלי: את מוכרת את העקרונות תמורת כסף?

מיכאל מלכיאלי: אני לא הייתי לוקח תרומה אם - - -

יעל כהן-פארן: נתנו לי תרומה, ואני הסכמתי - - - את זה נתתי כדוגמה - - -

אלעזר שטרן: אתה מש"ס - אתה יודע מה זה עקרונות?

מיכאל מלכיאלי: יש עתיד - - - שוחרי הצדק.

יעל כהן-פארן: גם ההצעה של סמוטריץ, שנחכה כשהסתיימו יחסי עובד מעביד בין האנשים, ושאחר כך התדיינו בבית דין הרבני.

יעל כהן-פארן: יחסי עובד מעביד הם לא מסתיימים בדיוק בגלל יכולת השפעה של אותו מעביד, הרי הוא משפיע אחר כך.

יעל כהן-פארן: אותו מעסיק יש לו השפעה רחבה בשוק העבודה לפעמים, בוודאי אם זה תאגיד גדול.

יעל כהן-פארן: לכן, היחסים האלה, ויחסי המרות האלה באים לביטוי גם אחרי סיום החוזה והיחסים הרשמיים של עובד מעביד, כי ההשפעה היא רחבה יותר.

יעל כהן-פארן: הדבר האחרון.

יעל כהן-פארן: העומס שיש על בתי הדין הרבניים כבר היום, וזאת שאלה שאני שאלתי ספציפית את נציגי בתי הדין הרבניים בדיון הקודם ביולי.

יעל כהן-פארן: התשובה שהתקבלה הייתה שכאשר היו דיונים בבוררות עד אותו בג"צ, אז אחד אחוז מסך התיקים הנדונים בבית הדין היו בוררות, ולכן זה לא יעמיס.

יעל כהן-פארן: אז אני רוצה לומר שאני בדקתי קצת את הדברים, זה פשוט עורבא פרח.

יעל כהן-פארן: מדובר בכמות תיקים, נכון שהיא גדולה שיושבת בבתי הדין הרבניים, אבל כל כך הרבה אלפים מהם, אולי עשרות אלפים מהם, הם בכלל התיקים שדורשים את זמנו של בית הדין, הם הסכמים שבית הדין רק נדרש לסגור אותם בזמן מאוד קצר.

יעל כהן-פארן: היום כאשר מדובר על בוררות, הרי זה תיקי ריב שיש בהם הרבה עיסוק של הדיינים, הרבה זמן יידרש כנראה ובוודאי שהאחוז אחד הזה הוא לא פרופורציוני לכמות האמתית של הזמן שיידרש מהדיינים להתדיין בתיקים האלה.

יעל כהן-פארן: וכבר היום יש עינויי דין, ויש התמשכות הליכים בלתי סבירה, וכל הזמן נוגע לגירושין.

יעל כהן-פארן: ויש מסורבות גט, והתיקים נדחים חודשים קדימה, כי אין בידי בתי הדין הרבניים מספיק כוח אדם כדי להתדיין במה שהם אמורים היום לדון בו.

יעל כהן-פארן: אז בא לפה מנכ"ל בתי הדין הרבניים, ומשרדי המשפטים, ומשרד הדתות, ואומרים – אין צורך בהוספת תקנים, אין צורך בהוספת תקציבים, וזה פשוט לא נכון.

יעל כהן-פארן: צריך לשים את זה על השולחן.

יעל כהן-פארן: אי אפשר להרחיב את עיסוק של בתי הדין הרבניים בבוררות מסוג כזה, בלי הרבה משמעותית כנראה מאוד של התקנים ושל התקציבים.

יעל כהן-פארן: תודה.

מיכאל מלכיאלי: אבל זה גם יקל על בתי המשפט.

ניסן סלומינסקי: בבקשה מרב מיכאלי.

אלעזר שטרן: ניסן, רק שאלת הבהרה.

אלעזר שטרן: איך זה עובד ביחס לסטטוס-קוו?

ניסן סלומינסקי: לא הבנתי.

מרב מיכאלי: זה שינוי של הסטטוס-קוו.

מרב מיכאלי: בגלל זה, זה גם לא נמצא בהסכמים הקואליציוניים הסיפור הזה.

אלעזר שטרן: כל הזמן אתם אומרים הסטטוס קוו, אני שואל איך זה.

מרב מיכאלי: הם אומרים הסטטוס קוו כשזה נוח להם.

מרב מיכאלי: וכשלא נוח להם אז - - - אני רוצה לשמוע את התשובה שלך לאלעזר.

ניסן סלומינסקי: אין לי תשובה, מה זה קשור?

ניסן סלומינסקי: אני לא יודע מה זה סטטוס קוו לנושא הזה.

ניסן סלומינסקי: יש כאן הצעת חוק שיכול להיות שהיא טובה וצריכים לקדם אותה, בפרט לאור כל מה שאמרו המגישים, אני חושב שאם אני הייתי במקום אחרים, הייתי חוטף אותה.

אלעזר שטרן: שיקבלו כסף לתקנים, למה עושים את זה?

ניסן סלומינסקי: הסבירו את זה.

ניסן סלומינסקי: אני לא רוצה להסביר במקומם.

יעל כהן-פארן: הם הולכים לבוררות פרטית, רוצים להקל מאלה שהולכים לבוררות.

יעל כהן-פארן: שהמדינה תממן - - -

אלעזר שטרן: אם הם ירדו מהכול, למה צריך את זה?

אלעזר שטרן: בגלל שתקנים זה כסף, אתה רוצה להסתכל על מערך הכשרות?

אלעזר שטרן: אתה לא יודע למה עושים פה חוקים דתיים כאלה – לא בשביל כסף?

אלעזר שטרן: אם לא כסף מה זה.

ניסן סלומינסקי: כאן זה בטח לא קשור.

ניסן סלומינסקי: יש דיינים שמקבלים את משכורתם מהמדינה.

אלעזר שטרן: הרי לציונות הדתית גנבו את מערך הכשרות ומערך המועצות הדתיות בשביל כסף, איך אתה אומר לי מה זה.

אלעזר שטרן: אם לא כסף למה זה?

ניסן סלומינסקי: במקום שאני אלך לבית הדין של הרב קרליץ, או לבית דין פרטי אחר, אני רוצה ללכת לבית דין שיש שם סמל של המדינה שאני ארגיש טוב כבורר, זה מה שמציעים.

יעל גרמן: יש בית דין רגיל עם סמל המדינה.

מיכאל מלכיאלי: הוא לא רוצה להתדיין שם, אתם יכולים להכריח אותו?

אלעזר שטרן: חסר להם סמל המדינה?

אלעזר שטרן: ניסן, אתה עושה צחוק?

אלעזר שטרן: מה, לגפני חסר סמל המדינה?

אלעזר שטרן: איפה שהוא יכול לשים סמל המדינה, הוא שם סמל המדינה.

אלעזר שטרן: לאן הגעת לסמל המדינה, לגפני?

מיכאל מלכיאלי: הוא אמר שהוא והשכן שלו רוצים, מה הקשר גפני?

ניסן סלומינסקי: מרב, זכות הדיבור שלך עכשיו.

ניסן סלומינסקי: בבקשה.

ניסן סלומינסקי: אני מבקש לא להפריע לה, למרות שאם מישהו ירגיש שהוא חושב הפוך ממנה, שישמור את הדברים שלו לזכות הדיבור שיהיה לו, אם יהיה לו.

אלעזר שטרן: מרב, הגיורים של הרב קרליץ יוכרו עכשיו כתוצאה מזה?

אלעזר שטרן: הרבנות תרשום את הרב קרליץ?

אלעזר שטרן: אני שואל, אני רוצה להבין.

אלעזר שטרן: אני מגבש את זכות הדיבור שלי.

אלעזר שטרן: אני רוצה לדעת אם הרב קרליץ, ששמו הועלה פה, מעכשיו הגיורים שלו יוכרו.

מרב מיכאלי: השקר הכי גדול שעומד פה בבסיס הדברים המציעים והמגינים של החוק הזה, שהם באים ואומרים, אתם ליברליים?

מרב מיכאלי: אתם מונעים מאתנו - - - השקר הכי גדול, והוא שקר ענק ומפואר שעומד מאחורי החוק הזה, ומה שאומרים המציעים שלו, ומה שאומרים כל המגינים שלו, שהם אומרים - אתם הליברליים באים למנוע מאתנו את האפשרות ואת הזכות להתדיין לפי אמונתנו ולפי דרכנו?

מרב מיכאלי: - זה ממש שקר כפול ומכוער – למה?

מרב מיכאלי: כי לא זו בלבד שברור שלא נמנע מאף אחד ללכת לדין תורה לפי הרב קרליץ, או לפי כל רב אחר או בית דין אחר שיש לבחירה.

מרב מיכאלי: אלא שלציבור שלא מעוניינת ללכת לבוררות לפי דין תורה, אלא סתם לבוררות, אין מסגרות שהמדינה מממנת.

מרב מיכאלי: זאת אומרת, אין פה היום אי שוויון.

מרב מיכאלי: מה שמציעים המציעים לעשות, זה לעשות אי שוויון.

מרב מיכאלי: למי שרוצה דין תורה, יהיה במימון המדינה בבתי הדין הרבניים עם סמל המדינה והממלכתיות וכל הדבר.

מרב מיכאלי: ומי שרוצה סתם בוררות, תתכבד ותלך לשלם מכיסה ומכספה הפרטי.

מרב מיכאלי: זה השקר הכי מכוער פה.

מרב מיכאלי: לא זו בלבד שאין פה אי-שוויון שהם באים לתקן, אלא הם באים לעשות אי שוויון – אתה שואל אלעזר למה זה טוב?

מרב מיכאלי: זה עוד פריבילגיות, עוד דברים שהם מקבלים ואנחנו לא.

מרב מיכאלי: אני אומרת עכשיו הם זה לצורך העניין מי שרוצה דין תורה, שאני לא יכולה לחשוב – בסדר, נגיד שיש מישהי שרוצה דין תורה - תסמונת שטוקהולם זה דבר ידוע.

מרב מיכאלי: זה הדבר הכי משמעותי בסיפור הזה.

אלעזר שטרן: גפני הכול על כסף פה עכשיו.

אלעזר שטרן: ..

משה גפני: החרדים מציעים משהו - - -

אלעזר שטרן: ברוב המקרים זה נכון.

מרב מיכאלי: עכשיו מה, אז קודם כל זה ליצור עוד אי-שוויון, כי היום, מר גפני, למי שרוצה בוררות לא לפי דין תורה, ולפי דין תורה אותו דבר.

מרב מיכאלי: אני רוצה בוררות, אתכבד ואגש לבורר שאצטרך לשלם לו כסף או לבוררות.

מרב מיכאלי: אגב, לפי ההלכה נשים כן יכולות להיות בוררות.

מרב מיכאלי: ככה שאם חס וחלילה ושלום יקרה הדבר הנורא שיעבור החוק הזה, לא יהיה שום מנוס, אלא למנות בוררות בבית הדין הרבני, וזה כידוע לך, צעד לפני דיינות.

מרב מיכאלי: אני לא יודעת אם זה כדאי לך הדבר הזה.

רויטל סויד: אשה כשרה לבוררות - שגפני יענה.

רויטל סויד: אשה כשרה להיות בוררות, האם הם מוכנים שבאותם בתי דין שסמל המדינה - - - תהיה גם בוררת.

ניסן סלומינסקי: זה לא עסקת חבילה.

ניסן סלומינסקי: אפשר להגיש הצעת חוק כזאת למי שירצה.

ניסן סלומינסקי: דרך אגב, את יכולה להגיש הצעת חוק של בוררות בבתי משפט.

מרב מיכאלי: לא צריך הצעת חוק.

ניסן סלומינסקי: מרב, את יכולה להגיש גם בוררות בבתי משפט אם תרצי.

ניסן סלומינסקי: זה בסדר, את חברת כנסת, זכותך.

מרב מיכאלי: עכשיו לא משנה אם אני יכולה, או לא יכולה או כן יכולה, זה הכול נחמד מאוד, אבל צריך להגיד את האמת, והם משקרים.

מרב מיכאלי: כשהם באים להגיד – אתם באים למנוע מאתנו משהו שכביכול יש לאחרים, שקר, לא מונעים מהם שום דבר.

מרב מיכאלי: לכולנו יש אותה אפשרות ללכת לבוררות פרטית לפי איזה דין שנרצה.

מרב מיכאלי: מה שהם רוצים, זה לעשות בוררות חינם מטעם המדינה, עם סמל של המדינה, במקום שהוא בכלל בית משפט לדברים אחרים, לפי ההלכה, שכן, יש לו 70 אלף פנים.

מרב מיכאלי: אני לא כופרת, אדוני, מר גפני, בזה שיש אנושיות ובאנושיות פרשנות, וגם את החוק היבש אני אפשר ככה, ואתה תפרש ככה.

מרב מיכאלי: אבל לפחות יש חוק אחד, ולא לבחור את ההלכה של המאה ה-14 בפולין או המאה ה-16 בספרד, או המאה ה-15 במקום אחר בעולם.

משה גפני: תורה יש אחת, בבית משפט יש 6,000.

מרב מיכאלי: תורה יש אחת, אבל אחרי זה כתבו כמה דברים על התורה.

משה גפני: כתבו, את כתבת.

מרב מיכאלי: גם זה נכון, גם אני כתבתי.

מרב מיכאלי: משה גפני מוותר, תשים לב, הוא מוכן לוותר על הכול.

מרב מיכאלי: הכול הוא מוכן לוותר רק שנעביר את החוק הזה.

מרב מיכאלי: אם זה לא מצלצל מאות פעמוני אזהרה פה, אז אני לא יודעת מה כן.

משה גפני: אסור לי לוותר, זה משהו נורא ואיום.

מרב מיכאלי: רגל בדלת.

מרב מיכאלי: אם זה לא מצלצל פעמוני אזהרה שמשה גפני מוכן לוותר, מתי גפני מוותר?

מרב מיכאלי: ממתי גפני מוותר בכזאת אצילות וכזה רוחב לב?

מרב מיכאלי: על הכול הוא מוותר - דיני עבודה, נישואין, הכול הוא מוותר, רק תן לי לעשות בוררות בבתי הדין הרבניים.

ניסן סלומינסקי: אולי הוא מוותר בגלל סמכותו של היושב ראש שיש אתו ודיבר אתו.

מרב מיכאלי: פעמוני אזהרה מטורפים, מטורפים.

מרב מיכאלי: עכשיו אני חושדת בחוק הזה פי מיליון ממה שחשדתי בו קודם.

מרב מיכאלי: אני לא יודעת, המוח הקרימינלי שלי הוא לא מספיק בשביל לדמיין מה מתכנן משה גפני אחרי שהוא יקבל את הרגל הזאת בדלת, ואני ממש לא צוחקת.

מרב מיכאלי: עכשיו בוא נדבר על כל הדברים האלה שגפני מוכן לוותר עליהם.

מרב מיכאלי: הוא מוכן לוותר על דיני עבודה, כי אנחנו כולנו מסכימות ומסכימים.

ניסן סלומינסקי: זה גפני ואורי מקלב, שניהם המציעים.

מרב מיכאלי: בו נדבר על כל הדברים האלה שגפני ומקלב מוכנים לוותר עליהם.

מרב מיכאלי: אמרנו דיני עבודה, למה?

מרב מיכאלי: כי הסכמנו שיש יחסי כוח, ואין פה יחסים שוויוניים.

מרב מיכאלי: היום ברוך השם, גם הרבנים האשכנזיים היותר שמרניים כבר מדברים על פגיעה מינית בצורה גלויה ומפורשת.

אלעזר שטרן: הרבנים מדברות.

אלעזר שטרן: ...

מרב מיכאלי: מדברים על פגיעה מינית, זה צריך להתחיל לצלצל לך מוכר המינוח הזה של שני בגירים בהסכמה.

מרב מיכאלי: הסאונד של המשפט הבעייתי הזה צריך להתחיל לצלצל לך מוכר, כי כבר אפשר, ברוך השם, גם בחברה שלכם, גם במקומות היותר שמרניים ויותר סגורים, מדברים בצורה מפורשת על פגיעה מינית.

מרב מיכאלי: אנחנו יודעים שהסכמה זה מושג מאוד חמקמק ובעייתי.

מרב מיכאלי: אז אנחנו אומרות, בסדר, ביחסי עבודה יש יחסי כוחות בעייתיים נחריג אותם.

מרב מיכאלי: בקטינים ברור שנחריג אותם.

משה גפני: יש לי תשובות על יחסי עבודה.

משה גפני: הסכמתי, אמרתי עוד פעם וויתרתי.

מרב מיכאלי: בקטינות וקטינים, אנחנו החרגנו כי מובן מאליו קטינים הם לא באותו מעמד של בגירים, כי חוזרים ואומרים, שני בגירים בהסכמה זה לא כולל קטינים, ברור שנחריג אותם.

מרב מיכאלי: בני זוג בנישואין החרגנו אותם, כי ברור שאין שוויון בתוך נישואין.

מרב מיכאלי: אמנם כבודה של האשה וכל הדברים המיוחדים, והבינה היתרה – אתה הסכמת, אמרת שאתה מוכן לכול.

משה גפני: היא אומרת כאילו זה ברור, שני בני זוג, כאילו מה שאת אומרת שלאשה אין יכולת להסכים.

מרב מיכאלי: לא אמרתי שאין לה יכולת להסכים.

מרב מיכאלי: אמרתי שיש אי שוויון מובנה בין גברים לנשים.

משה גפני: אז אמרתי, נוציא את הגברים מהחוק.

מרב מיכאלי: אז אמרתי לך, בוא נעשה דיינות.

מרב מיכאלי: אי אפשר להוציא את הגברים מהחוק אבל להשאיר אותם בבתי הדין בלבד באופן עצמאי.

מרב מיכאלי: אז מי נשאר בחוק?

מרב מיכאלי: אז נשארים הגברים הבגירים האלה שאתה מדמיין אותם בתור היישויות האלה, העצמאיות נטולות הפניות ונטולות הבעיות בחיים, הם נשארים רק בחוק.

מרב מיכאלי: זאת אומרת, אתה מבין שרק להם זה בכלל רלבנטי לדבר על בוררות בהסכמה במקום שהוא לא מקום פרטי, אלא מקום שהוא של המדינה.

מרב מיכאלי: זאת אומרת, כל כובד משקלה של המדינה עם הסמל בא בדבר הזה.

משה גפני: נכון.

משה גפני: המדינה והסמל זה שלך, ואני בא ונכנס לתוך המדינה שלך.

מרב מיכאלי: לא, חס וחלילה ושלום.

משה גפני: בדיוק מה שאת אומרת.

משה גפני: הפאנל שלך, המדינה שלך, הכול שלך, ואני בא לקחת משם תקנים וכסף.

מרב מיכאלי: אתה עושה דבר כל כך מכוער, זה ממש מכוער.

מרב מיכאלי: אפילו בשבילך זה מכוער, מר גפני.

משה גפני: לא יכול להיות, אין דבר מכוער אצלי.

מרב מיכאלי: אני אומרת המדינה שלי?

מרב מיכאלי: להיפך, אני לא מוכנה שהמדינה של כולנו השתמשו בה לרעה.

מרב מיכאלי: אני מצטערת.

מרב מיכאלי: אם אני יכולה למנוע את זה, אני מנסה למנוע את זה.

משה גפני: יש לך הרבה על מה להצטער.

מרב מיכאלי: אדוני, אני אחזור בקצרה על הדברים שנאמרו כבר והם נכונים וצריך לשים לב אליהם.

מרב מיכאלי: אנחנו, בחוק הזה, חותרות וחותרים תחת אושיות המדינה שהיא מדינת ישראל.

מרב מיכאלי: אנחנו מייצרים שתי מערכות משפט שכבר יש לנו, וכבר יש מלא בעיות שבאות עם זה בתחומים שבהם יש סמכויות לבתי הדין הרבניים, וזה מאפשר לעשות גיהינום בתחום הנישואין והגירושין בישראל והמעמד האישי ומצבם של ילדות וילדים וכל הדבר הזה.

משה גפני: הרבה יותר טוב בבתי דין רבניים מאשר בבתי משפט.

משה גפני: אתם יודעים להכניס לאנשים שבית דין רבני זה לא טוב.

משה גפני: בבתי משפט פי אלף יותר גרוע.

מרב מיכאלי: כל מה שאתה עושה יותר טוב ברור.

משה גפני: אל תשרישו את השקר הזה.

משה גפני: אני קיוויתי שאתך תהיה לי הסכמה, בסוף גם עם זה נפלתי.

מרב מיכאלי: אני מאוד אשמח להגיע אתך להסכמה, דבר בהיגיון נסכים להגיע להסכמה.

מרב מיכאלי: להגיד את המלה הסכמה, כשמה שמנוסח בחוק הזה, הוא מצב שבו אנשים יכולים להגיע בקלות יתרה ביותר למעמד של סרבן בדין שמבטיחים לנו שזה לא יהיה רשום, ולא יהיו רשימות שחורות, וזה לא יישמר.

מרב מיכאלי: אבל מי ערב לי?

מרב מיכאלי: אגב, לא צריך שזה יהיה רשום, מספיק שיידעו את זה בקהילה.

מרב מיכאלי: מספיק שיהיה למישהו אינטרס שיהיה לו להשתמש נגדו בזה, זה ממש מספיק.

משה גפני: הקהילה הומוגנית.

מרב מיכאלי: לא צריך שהקהילה תהיה הומוגנית.

מרב מיכאלי: גם אצלי הקהילה לא הומוגנית, אני לא הולכת לספר לך את זה.

משה גפני: יש לי הערות על הקהילה שלך אבל נשאיר לפעם אחרת.

מרב מיכאלי: בין השורות יש לך כמה הערות על זה.

מרב מיכאלי: אמרת אותן פה, פיזרת אותן פה.

מרב מיכאלי: שמעתי כבר כמה אנחנו לא ליברליים.

מרב מיכאלי: המחשבה שאפשר לעשות את הדבר הזה במצב שבו רק אחד הצדדים הוא יהודי, בבית דין שבו מי שלא יהודי יש לו מעמד אחר מיהודי, וכמובן, בין השורות, מקום שבו לא מכירים בעדות של אשה, לא מכירים בשוויון של אשה - איך אפשר לבוא ולתת סמכויות בעניינים שהם אפילו בעיקרון לפי ההלכה, לא נוגעים לעניין של הבדל בין אישה לבין גבר בענייני נישואין וגירושין.

מרב מיכאלי: אדוני, החוק הזה הוא ממש אסור שיעבור, בטח לא קריאה ראשונה.

מרב מיכאלי: טרומית זה כתם גדול מספיק על הכנסת הזאת.

רויטל סויד: אני רוצה לומר משהו, כי אנחנו שומעים פה עמדות, קוטביות ומריבות.

רויטל סויד: בואו נסת

רויטל סויד: כל רגע וננסה לקחת את תפיסות העולם השונות שלנו לגבי כל הנושא הזה של בתי הדין הרבניים והדיינים ולשים אותם בצד.

רויטל סויד: אף אחד מאתנו לא רוצה באיזשהו אופן, אף אחד מאתנו.

רויטל סויד: אף אחד מאתנו בשולחן הזה, לא רוצה שאדם יעמוד בפני דיין שלא בהסכמה, אני בטוחה שגם את לא רוצה את זה.

רויטל סויד: אף אחד מאתנו, וגם אתה חבר הכנסת מקלב, לא רוצה שמישהו יגיע לבית הדין לבוררות תחת סמל המדינה על פי החוק הזה כשאין לו הסכמה מדעת.

רויטל סויד: החשש הגדול מאוד שזה מה שיקרה, בין כתוצאה מאונס, בין כתוצאה מחוסר הבנה, בין כתוצאה מחולשה, בין כתוצאה מזה שהוא משתייך לקהילה מסוימת, בין כתוצאה מזה שזו אשה שאין לה ברירה, בין כתוצאה מזה שהוא קטין שלא מבין, לא משנה מה.

משה גפני: אבל הסכמנו להכל...

רויטל סויד: לא משנה מה.

אורי מקלב: אולי נקבל הגנה בבתי הדין הרבניים?

רויטל סויד: אנחנו כרגע לא רואים את זה.

רויטל סויד: אני אומרת שהיום מי שרוצה להתדיין על פי דין תורה, יש לו בתי הדין לממונות שהוא יכול - - - אי אפשר להגיע למצב שגוררים אנשים בין אם במודע, ובין אם לא, להתדיין בבית דין רבני בהליך בוררות שהוא לא הליך משפט שהוא וולונטרי – תראו כמה נדבכים אחד על השני שצריכים להיות תנאים מצטברים של הסכמה, ולא בטוח שאנשים יבינו.

רויטל סויד: אני מבינה מה אתם רוצים לעשות – אתם רוצים להרחיב את סמכויות בית הדין הרבני.

רויטל סויד: אבל זה יהיה על חשבון אוכלוסייה מוחלשת, לא שהיא מוחלשת, מוחלשת במתן ההסכמה שלה, זה יצור עיוותים.

ניסן סלומינסקי: תודה רבה לכולם.

ניסן סלומינסקי: הישיבה נעולה.