ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 20, פרוטוקול מספר 541, 2018-01-29 09:30

יעקב מרגי: בוקר טוב לכולם, אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת, ה-29 בינואר 2018, י"ג בשבט תשע"ח.

יעקב מרגי: הנושא: דיון מהיר שהנשיאות אישרה, רואה בזה חשיבות: משרד החינוך מונע מתלמידים בבתי ספר המקצועיים לגשת לבגרויות חורף, של חה"כ אלי אלאלוף, של חה"כ יוסי יונה, של חה"כ טלב אבו עראר, של חה"כ מאיר כהן, לפי סדר הצגתם כאן.

יעקב מרגי: תרשו לי לפני שאני אגע בנושא, אני רוצה לומר משהו שיושב לי על הלב.

יעקב מרגי: כל אחד בוחר את אמירותיו וכל אחד רשאי לבחור את במותיו, היכן הוא אומר.

יעקב מרגי: אני בחרתי את הבמה הזו, לא ב'ישראל היום' ולא 'בידיעות', לרגל יום השואה הבינלאומי, להתחשבן קצת, אבל להתחשבן בעדינות, לא בבוטות וגם לא בהתלהמות.

יעקב מרגי: בכל השיח והמלל והבוטות וההתלהמות שהייתה כאן בשבוע שעבר, לכולם חוט מקשר אחד, חוסר הכלה של האחר ושל דעותיו.

יעקב מרגי: זה התחיל עם המשורר יהונתן גפן.

יעקב מרגי: ככל שיהיה מוערך כאמן, כאן המקום לומר לו, הגזמת.

יעקב מרגי: לא הפתעת אותי בדעותיך, אך הצלחת להפתיע אותו איך יכולה לקנן בך קבלה כזו והשוואה כזו.

יעקב מרגי: קצת מאוחר וטוב שכך, התנצלת.

יעקב מרגי: שר הביטחון שרצה להחרים את יהונתן גפן, קומם את כולם והצליח לתת לנו מעל גבי האתר שבוע שלם של יהונתן גפן.

יעקב מרגי: בכל פינה ובכל מהדורה שמעת את יצירותיו והגיגיו של יהונתן גפן, ואני אומר לו, איווט, זה הזכיר לי קצת את החוק שלך, של הגדלת אחוז החסימה.

יעקב מרגי: קיבלת תוצאה הפוכה אבל למה אתה שוכח כל הזמן?

יעקב מרגי: כאילו שיהונתן ואיווט לא הספיקו, קפץ עלינו הגוב, לא זה של שירות המדינה gov.il אלא של גידי.

יעקב מרגי: מה יש לך?

יעקב מרגי: מה עשה לך המבטא?

יעקב מרגי: בינינו, זה לא המבטא.

יעקב מרגי: כנראה מה עשו לך יוצאי ברית המועצות?

יעקב מרגי: נו, מתי תתנצל?

יעקב מרגי: אני מחכה.

יעקב מרגי: עוד לא התאוששנו, בא לנו דודו, לא דדו אלעזר אלא דודו אלהרר.

יעקב מרגי: מה קרה לך?

יעקב מרגי: אתה לא יודע את מי חנקו?

יעקב מרגי: את מי שרפו בטרבלינקה?

יעקב מרגי: אז הוא לא ימני כמוך.

יעקב מרגי: אתה יודע, גם אותי הוא מעצבן לפעמים.

יעקב מרגי: אז מה, לא מספיק שהוא גר בערד, אתה גם שולח אותו לשם?

יעקב מרגי: אז מה ההבדל?

יעקב מרגי: אני לא רוצה להשלים את השאלה.

יעקב מרגי: מי שיכול להוציא אמירות כאלה, מה ההבדל בינו לבין - - - , ואני גם ממתין שתתנצל ותסביר.

יעקב מרגי: עכשיו אנחנו כולנו המומים, מופתעים, כועסים על ממשלת פולין שהתבלבלו לה העובדות ומנסה לשכתב את ההיסטוריה.

יעקב מרגי: אני לא טוען שאין כאן מקום לדיון.

יעקב מרגי: יש מקום לדיון, לדבר, לחקור, אבל לקבוע שהעם הפולני לא אחראי על הפשעים שנעשו על אדמת פולין, לא כממשלה גולה, לא כממשלה זמנית, לא כעם הפולני, אבל להפוך בחוק שהם הקורבנות?

יעקב מרגי: טוב, מה אגיד לכם?

יעקב מרגי: עומדת לכם נקודת זכות.

יעקב מרגי: אם אצלנו מתבלבלים, גם אתם יכולים להתבלבל ולעשות מעשה נלוז, מעשה איום ונורא עם החוק הזה.

יעקב מרגי: גם אצלנו לא יכולים להכיל בני אדם שונים עם דעות שונות.

יעקב מרגי: אם אתה חושב אחרת, אתה יכול חס ושלום להישלח לאן שהוא להישרף.

יעקב מרגי: אז אצלנו אנחנו אחראים וניאבק בכך ונעשה הכול כדי שנשפר את השיח הציבורי, השיח החברתי, אבל נאמר לפולין כאן והיום, לפחות אל תתחילו איתנו שוב.

יעקב מרגי: מכאן אני קורא לשר החינוך, אולי זה הזמן להקפיא את כל המסעות לפולין עד להורדת החוק הנורא הזה מסדר היום בפולין.

יעקב מרגי: תודה רבה וסליחה שקצת גזלתי מכם, אבל הייתי חייב לשחרר את זה.

יעקב מרגי: חבר הכנסת מאיר כהן, בבקשה.

מאיר כהן: שלום לכולם, אדוני היושב ראש, חבריי וחברותיי.

מאיר כהן: אני ביקשתי את הדיון המהיר הזה ואני שמח שפרופ' יונה ועוד אחרים הצטרפו.

מאיר כהן: אני רוצה להגיד כמה מילים על משרד החינוך ועל ההתנהלות שלו במשך השנים עם ההסללה הנוראה שהיא חלק מההוויה של בתי הספר, וזה הופך להיות ללחם חוקנו ובדרך אנחנו מפסידים אלפי ילדים טובים שאילו המשרד היה רק מחליט למנוע ממנהלים, אפרופו הכפר הירוק בדיון בשבוע שעבר, לייצר מנגנונים של סינון, ולהבהיר לכל המנהלים שלהתמודד עם חבר'ה שהם קצת אחרת, זה האתגר האמיתי של החינוך, כי הם אלה שצריכים אותנו כמורים, כמנהלים, כמשרד החינוך, כי ממילא התלמידים המצטיינים מצליחים למרות שאנחנו שם.

מאיר כהן: לצערי הגדול משרד החינוך כך נוהג ומחזק את זה, והתלמידים שעוברים לקרונות האחוריים של הרכבת הדוהרת הזאת, מתמזל מזלם ונפגשים בדרך עם בתי ספר מקצועיים שאנחנו קוראים להם בתי ספר עמלניים, מקצועיים.

מאיר כהן: איזה עוד שם יש לכם?

<קריאה: טכנולוגיים.

מאיר כהן: טכנולוגיים וכו'.

מאיר כהן: אני חייב לספר לך, אדוני, על חוויה בלתי רגילה שהייתה לי.

מאיר כהן: אני פעם בשבוע נוסע ללמד אזרחות.

מאיר כהן: לפני שבוע הייתי באשדוד אצל חבר טוב שלי שקוראים לו ציון ביטון, שמנהל בית ספר כזה של עמל ושל משרד העבודה.

מאיר כהן: לימדתי שם אזרחות.

מאיר כהן: נכנסתי לבית ספר שהודיתי לאלוהים שיש מתחמים כאלה עם מורים כאלה שמקבלים את הילדים הנושרים האלה ופותחים להם פתח גדול מאוד של תקווה לחזור לחיים, לרכוש מקצוע.

מאיר כהן: יש לי ויכוח עם בתי הספר האלה, אבל הוויכוח הוא ויכוח מתוך אהבה, כי אני אומר שצריך לתת לילדים לא 14 יחידות בגרות אלא את הכול.

מאיר כהן: אלא מה, מסתבר שמשרד החינוך כנראה עושה הכול בכדי לייבש ולדחוק את בתי הספר האלה החוצה, וזה מתבטא בסדרה של קשיים דרקוניים שהשכל אומר שדווקא ילדים שמתקשים יותר, שקשה להם יותר, שלעיתים העורף המשפחתי הוא לא מספיק איתן ולעיתים סתם בשובבות נעורים הם מחליטים, כמוני וכמו פרופ' יונה, בתיכון, שאנחנו לא בדיוק רוצים ללמוד, דווקא לילדים האלה משרד החינוך מקהה את רוחו, לא מאפשר להם בחינות בחורף, לא ברור למה.

מאיר כהן: ממה נפשנו?

מאיר כהן: הילד המצטיין בשוהם, כן מאפשרים לו בגרות בחורף, אבל הילד המתקשה בבית ספר מסוים, אומרים לו, אתה לא.

מאיר כהן: יתרה מכך, הילדים האלה שצריך לבוא לקראתם ולפרוס את בחינות הבגרות ולתת להם חוויות של הצלחה, בחינה אחרי בחינה ולעשות את זה ב-י', י"א ו-י"ב, לאט-לאט כמו שמאפשרים לכולם, הילדים האלה, אומרים להם, אתם מחוץ למחנה, אתם לא תיגשו לבחינות בגרות, אתם לא תקבלו ציון 'מגן'.

מאיר כהן: ממה נפשנו?

מאיר כהן: הבן שלי מקבל ציון 'מגן', אני כל חיי נתתי ציוני 'מגן' לתלמידיי.

מאיר כהן: לחבר'ה האלה אומרים, אתה, ציון הבחינה as is.

מאיר כהן: יתרה מכך, יש היום הערכה חילופית ו-30%.

מאיר כהן: אומרים לתלמידים האלה, הבחינה היא 70% אבל 30%, אתה תקבל עוד בחינה.

מאיר כהן: זה כאילו ומשרד החינוך אומר, בואו, החוליות החלשות האלה, אנחנו נדרוך עליהם.

מאיר כהן: משרד החוץ הוא לא איזה אימפריה בתוך המדינה.

מאיר כהן: הוא מחויב בדיוק כמו כולם לילדים האלה.

מאיר כהן: אתה מכיר את זה, אדוני, גדלת במקומות שאני גדלתי.

יעקב מרגי: כן, גם הייתי בבית ספר טכנולוגי.

יעקב מרגי: תמיד אני אומר, אני תוצר של accident של מערכת החינוך הממלכתית, אבל לא משם אני בא.

יעקב מרגי: אני בא מדיונים שהיו לנו בתחילת הקדנציה, ואני חושש.

יעקב מרגי: גם מה שחבר הכנסת מאיר כהן אומר, אני מאמין.

יעקב מרגי: אומר, הכול בהסתייגות עד שנשמע אם זה אכן.

מאיר כהן: כן, כן, ודאי.

יעקב מרגי: כי בתחילת הקדנציה נאמר לי במפורש על ידי המנכ"לית שהייתה דאז, שהם שואפים להתחרות או להתמודד מול משרד הכלכלה שהיה אז בקטע של החינוך הטכנולוגי, ואני פוחד שמא להפוך את זה פחות אטרקטיבי, פחות נגיש, כמעט לחסל את החינוך הטכנולוגי במשרד העבודה, לכן אם זה משם, נצטרך לקיים דיון.

יעקב מרגי: אם זו סתם עוולה שצריך לטפל בה, נטפל בה, אבל נשמע את זה.

יעקב מרגי: הכול בהסתייגות.

מאיר כהן: בכל מקרה אדוני, גם אם יש מתחים כאלה או אחרים וכוונות כאלה או אחרות בין שני המשרדים, בוודאי ובוודאי זה לא צריך להיות על גב הילדים.

מאיר כהן: אני אביא דוגמא.

מאיר כהן: אני רואה כאן את הטפסים.

מאיר כהן: תלמיד בחינוך הרגיל שניגש לבחינה ב-3 יחידות באנגלית או במתמטיקה ורוצה לגשת לבחינה ב-4 יחידות, לשפר, אם הוא נכשל בבחינה ב-4 יחידות, ה-3 יחידות תקפות.

מאיר כהן: כאן אומרים לו לא, אם אתה ניגש ל-4 יחידות, ה-3 יחידות, שכחת.

יעקב מרגי: אנחנו נשמע גם את משרד העבודה וגם את משרד החינוך.

מאיר כהן: לכן אני אומר, אדוני, לעבוד עם נערות ונערים טיפה מתקשים, אחד הדברים שאני למדתי ברוב שנותיי, זה שכשנותנים להם חוויה של הצלחה, החבר'ה האלה עולים דרגה.

מאיר כהן: אני בזמנו השגתי ממשרד החינוך אפשרות לתת לחבר'ה שלי בחינות קטנות, במקום על עשרה פרקים בהיסטוריה, על חמישה פרקים, כי היה להם יותר קל, ושסימנו הצלחות כשהם עברו, אז העסק רץ והם הצליחו.

מאיר כהן: אין שום סיבה בעולם לשים בפניהם מכשול כזה, לכן אני באמת רוצה לשמוע את אנשי משרד החינוך ולצאת מכאן לפחות בקריאה לשר החינוך, שעד שלא יסדרו את הוויכוחים בין שני המשרדים, שהילדים לא יטחנו בתוך המאבק הזה.

יעקב מרגי: שוויון מלא צריך להיות.

מאיר כהן: תודה רבה.

יעקב מרגי: בבקשה, אדוני.

יוסי יונה: אדוני היושב ראש, חברי, מאיר כהן, אני בחפץ לב בוודאי הצטרפתי לבקשה הזאת לקיים דיון כאן במסגרת הוועדה, ואני רוצה לומר מספר מילים בהמשך לדברים שאמרת, מאיר, ואף לחזק אותם.

יוסי יונה: תראו, שלושתנו כאן שיושבים סביב השולחן הזה, אנשים שהיו בחינוך המקצועי בעבר, אין לנו שום דבר חס וחלילה נגד חינוך מקצועי ואנחנו מכבדים אותו וחושבים שהוא אכן יכול להיות ערוץ שנותן לתלמידים כאלה, שזה באמת משאת נפשם, לקבל את ההכשרה הראויה ולהשתלב בחברה באופן המיטבי ביותר, אבל מה שעולה מתוך המקרה שמובא לפנינו, שמשרד החינוך המון פעמים לא מתחשב ברצונם של התלמידים וחושב שזו גזירת גורל ש- X אוY ילכו לבתי ספר מקצועי גם אם הוא לא מעוניין.

יוסי יונה: זו בעצם הבעיה החמורה שאיתה אנחנו מתמודדים ולזה קוראים בלשון מקצועית, הסללה מכוונת מלמעלה.

יוסי יונה: זה מקומם, מדוע?

יוסי יונה: כי הדבר הזה אינו נותן ביטוי למאוויים האמיתיים של כל ילדה וילד.

יוסי יונה: אנחנו צריכים מערכת חינוך שמעמידה את הילד במרכזה, זאת אומרת שהיא מכבדת את הנטיות שלו, את נטיות ליבו ואת ההעדפות שלו, ואז אנחנו רואים במקרה הזה שהבאת כאן, מאיר, שהוצג בפנינו המסמך הזה שנקרא "מסמך יעקב", תראו עד כמה דכאנית המערכת יכולה להיות היה והילד הופנה לבית ספר מקצועי וחשב שזה הדבר הכי טוב עבורו.

יוסי יונה: יופי, הוא רוכש את המקצוע שבו הוא מעוניין וכפי שאמרתי, משתלב בסופו של דבר באופן מיטבי בחברה, אבל מה, יכול מאוד להיות מצב שמגיע ילד לבית ספר מקצועי, אומר, טעמתי, חוויתי, ניסיתי, לא בשבילי.

יוסי יונה: במחשבה שנייה, יכול להיות שאני מתאים יותר לחינוך הומאני, למדעים, תנו לי הזדמנות.

יוסי יונה: באים ואומרים לו, לא אדוני, משעה שאתה נכנסת אל תוך הקורדס הזה, אין יציאה, ואם אתה תרצה ואם יש לך איזה שהם מאוויים חס וחלילה לבוא ולומר, היי, יש לי מחשבה שנייה, אולי דווקא היסטוריה מעניינת אותי, אומנות, מתמטיקה.

יוסי יונה: לא.

יוסי יונה: אם אתה עכשיו תרצה לקחת 4 יחידות ואתה תיכשל, ה-3 יחידות הלכו לך הביתה.

יוסי יונה: זה דבר נורא.

יוסי יונה: זו סחיטה, אדוני היושב ראש.

יוסי יונה: מערכת חינוך מתנהגת בצורה כזו לתלמיד?

יוסי יונה: אתה יודע מה, אדוני היושב ראש, כפי שאתה ציינת, בואו נתייחס לזה באופן טנטטיבי.

יוסי יונה: יבוא משרד החינוך והנציגה שיושבים כאן למולנו ויאמרו, להד"ם, לא היו דברים לעולם, ואנחנו כולנו נחזור מהדברים שאמרנו ונגיד, סליחה, חטאנו, עווינו, פשענו, מחלו לנו, אבל אלה הם באמת פני הדברים ומגבילים את האפשרויות שניצבות בפני תלמידים שכבר הופנו או רצו ללכת לחינוך מקצועי.

יוסי יונה: הרי שמדובר כאן בשערורייה ואנחנו מתבקשים, אדוני היושב ראש, לא רק לקרוא, אלא להשתמש בכל האמצעים שאולי עומדים בפנינו כדי להפר את רוע הגזירה.

יוסי יונה: לא יתכן דבר שכזה.

יוסי יונה: מערכת חינוך בראש ובראשונה צריכה לשרת את התלמידים ואין מצב כזה שהתלמידים ישרתו את מערכת החינוך או מטרה חברתית חשובה ככל שתהיה.

יוסי יונה: אנחנו רוצים שהילד יהיה במרכז, הילדה תהיה במרכז והמערכת תתאים את עצמה לילד ולא הילד יתאים את עצמו למערכת.

יוסי יונה: תודה, אדוני היושב ראש.

יעקב מרגי: זאב גולדבלט.

<זאב גולדבלט: קודם כול אני מתנצל בעיקר לרוב האורחים, כי אני צריך לרוץ עכשיו לוועדת ביקורת המדינה, שם הולך להיות דיון על נושא של מורי קבלן.

יעקב מרגי: תציג את עצמך.

<זאב גולדבלט: זאב גולדבלט, מנכ"ל פורום ועדי ההורים היישוביים.

<זאב גולדבלט: הראיה שחינוך חיוני הינו החינוך היחידי שמוכר על ידי משרד החינוך, היא ראיה שעברה ופסה מין העולם.

<זאב גולדבלט: בכל המדינות המתקדמות ביותר ב- OECDיש במקביל לחינוך העיוני גם חינוך מקצועי טכנולוגי, כולל בפינלנד שמערכת החינוך הטכנולוגי שבה או בכלל מערכת החינוך של פינלנד מהווה מושא להערצה וקנאה כאן בישראל.

<זאב גולדבלט: אנחנו קוראים למשרד החינוך ולממשלת ישראל להכניס את החינוך הטכנולוגי תחת כנפיו ולאפשר לתלמידים בו את אותם זכויות וחובות כפי שמקובל בחינוך העיוני, כולל להיבחן בבגרות באותם תנאים כמו כל תלמיד אחר בישראל.

<זאב גולדבלט: אין שום סיבה שיהיה תלמיד אחד צבוע בצבע כזה ותלמיד אחר צבוע בצבע אחר.

<זאב גולדבלט: יש כאן אפליה ומידור ואנחנו מוקיעים את זה.

<זאב גולדבלט: תודה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: אמנון מרגלית, בבקשה.

<אמנון מרגלית: בוקר טוב, אמנון מרגלית מהמשמר החברתי.

<אמנון מרגלית: העובדות פרוסות בפנינו, לא צריך לחזור עליהן ולהכביר מילים.

<אמנון מרגלית: חברי הכנסת הציגו יפה מאוד את המצב.

<אמנון מרגלית: אנחנו חיפשנו את הסיבה למה משרד החינוך עושה את מה שהוא עושה, והגענו למסקנה שמכיוון שמשרד החינוך הוא היחיד שמוסמך להגיש תעודת בגרות, ומשרד הכלכלה, העבודה, היחיד שמוסמך להעניק תעודת מקצוע, כנראה שמשרד החינוך מתקנא ורוצה הוא שתעודת המקצוע תהיה בסמכותו.

<אמנון מרגלית: זאת הסיבה היחידה שמצאנו.

<אמנון מרגלית: חפרנו, חיפשנו.

<אמנון מרגלית: זו בעיה של יוקרה על גבם של 12,000 ילדים.

<אמנון מרגלית: תודה רבה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: יש כאן תלמידים שרוצים לדבר?

יעקב מרגי: אני מודיע לפני כן לפרוטוקול, ביקשו שהשמות לא יופיעו בפרוטוקול.

יעקב מרגי: גם אם יאמרו השמות, הם ימחקו מהפרוטוקול.

יעקב מרגי: בבקשה.

<מ': אני מ' מבית ספר "עתיד פלמחים".

<מ': יש לי כמה דברים להגיד.

מאיר כהן: איפה אתה גר?

<מ': בראשון לציון.

יעקב מרגי: באיזו כיתה אתה?

<מ': בכיתה י"א, חשמל.

<מ': אנו תלמידי כיתה י"א/2 בתיכון מקצועי "עתיד פלמחים", מגמת חשמל, פונים אליך בעניין האפליה הקיימת לתלמידים הלומדים בבתי הספר של משרד העבודה והרווחה לעומת תלמידי משרד החינוך בנושא האבחנות למבחני הבגרות.

<מ': האפליה מתחילה כשאנו לא מוצאים בבתי הספר של משרד החינוך מענה לכישורינו ויכולותינו ועוברים למסגרת חינוכית של משרד העבודה כדי לרכוש מקצוע.

<מ': כאשר אנו מבקשים להיבחן לבחינות הבגרות כדי לזכות בתעודה טכנולוגית ולהמשיך ללמוד לטכנאי והנדסאי ללימודי המשך כדי שנוכל להתקדם באופן אישי, כלכלי ומקצועי, אנו נתקלים באפליה שמונעת מאיתנו את הזכויות השמורות לתלמידי המדינה שלומדים במשרד החינוך.

<מ': תלמידי משרד החינוך מקבלים ציון בית ספרי שמשקלו 30% ומתבסס על הערכה חלופית, ואילו אנחנו צריכים להיבחן בשאלון חיצוני.

<מ': תלמידי משרד החינוך מקבלים ציון 'מגן' על סמך הלמידה שלהם במהלך השנה ואילו אנו מנועים מלקבל ציון 'מגן'.

<מ': ציון הבגרות שלנו נקבע לפי ציון הבחינה בלבד.

<מ': תלמידי משרד החינוך יכולים לחלק את בחינות הבגרות בין שניים או שלושה מועדים: מועד קיץ, מועד חורף ומועד מחצית שלישית, ואילו אנו צריכים לדחוס את כל הבחינות למועד קיץ בלבד.

<מ': תלמידי משרד החינוך נבחנים בכיתה י' בבחינות פנימיות ללמידה משמעותית.

<מ': מאיתנו אפשרות זו נמנעת, שכן אין לנו בחינות פנימיות.

<מ': בגלל הבחינות החיצוניות שמחליפות את הבחינות הפנימיות אנו נאלצים להיבחן בהן רק בכיתה י"א.

<מ': במתן ההתאמות לתלמידים בעלי לקויות למידה בבתי הספר של משרד החינוך מקבלים התאמות ברמה א' ו-ב' ברמה בית ספרית, ואילו אנו מקבלים את ההתאמות אחרי ועדת חריגים של משרד החינוך.

<מ': תלמידים שעברו ועדת השמה והופנו בעבר למסגרות של החינוך המיוחד וכיתות קטנות מקבלים ממשרד החינוך התאמות באופן אוטומטי לפי החלטת בית הספר, ואילו אנו מקבלים את ההתאמות אחרי ועדת חריגים.

<מ': כולנו תלמידים של מדינת ישראל.

<מ': תודה רבה.

יעקב מרגי: לו יצויר שתלמידים, חברים שלכם צריכים התאמות, אחרי אבחון, הם זכאים?

<קריאה: כן.

יעקב מרגי: אוקי.

יעקב מרגי: תקשיבו, אני אמרתי לחברים, כנראה שהכותרת של הדיון הייתה צריכה להיות דיון יסודי בכלל על הקטע הזה של תעודת בגרות במדינת ישראל והזדמנות שווה לכל אחד בלי שום קשר, גם אם אני אשב באישור המדינה ללמוד בבית, ויש מקרים כאלה, חינוך ביתי.

יעקב מרגי: אנחנו מדברים על הזדמנות שווה, הזדמנות שווה, הזדמנות שווה וזה נשאר כנראה באוויר, שוב, הכול בהסתייגות עד שנשמע.

יעקב מרגי: לפני שאתן למשרד העבודה ולאחר מכן למשרד החינוך, יש מישהו מהציבור שרוצה לדבר?

יעקב מרגי: בבקשה, תציג את עצמך.

<יהודה חורב: שמי יהודה חורב, אני מנהל בית ספר "אורט תעשייה אווירית", כבר 30 שנה.

יעקב מרגי: זה נקרא בית ספר תעשייתי?

<יהודה חורב: בית ספר תעשייתי, אני חושב בין המובילים.

יעקב מרגי: בוא, אתה לא יכול להגיד "בין המובילים".

יעקב מרגי: אני מכיר את של קמ"ג.

<יהודה חורב: תראה, אני באמת באתי לזעוק את הקיפוח הנורא הזה של התלמידים בבתי הספר.

<יהודה חורב: באמת זה לא משנה כרגע אם הם שייכים למשרד החינוך, למשרד העבודה.

<יהודה חורב: תלמיד לא צריך להיפגע בגלל בעיות פוליטיות.

<יהודה חורב: תמונת המצב היום היא כזאת שתלמידים שלנו, של בתי הספר התעשייתיים, ניגשים לבחינות בגרות בלי ציוני 'מגן'.

יעקב מרגי: כך בחשבון שאמרו את הדברים.

<יהודה חורב: מה שרשום לי פה בעניין הזה לומר, משרד העבודה, המודל התעשייתי הזה הוא כל כך מוצלח, הוא כל כך נכון, הוא כל כך מתאים לסוג מסוים של תלמידים ולאו דווקא לחלשים ביותר.

יעקב מרגי: אני אומר לכם משהו מהיכרות אישית.

יעקב מרגי: אני אגיד לכם מה שאני מכיר מקמ"ג, מהקריה למחקר גרעיני בדימונה.

יעקב מרגי: חשב הקמ"ג לימים היה בוגר המשרד, בית ספר התעשייתי.

יעקב מרגי: יש מהנדס שהפך להיות איש מחקר, חוקר, שהוא היה בוגר בית הספר הזה.

יעקב מרגי: יש גם תחנות ביניים בחיים, לכן לא סתם הקימו את זה.

יעקב מרגי: יכול להיות שהקימו אותם בחטא.

יעקב מרגי: יכול להיות שהוקמו בחטא בשנים עברו.

יעקב מרגי: היה צורך כלשהו.

<יהודה חורב: אני יכול לתת לך מאות דוגמאות, לא אחת או שתיים.

<יהודה חורב: שליש מבוגרי בית הספר "אורט תעשייה אווירית" חוזרים לאחר השירות הצבאי לתעשייה האווירית.

<יהודה חורב: היום יושב ראש הדירקטוריון של אל על שהיה מנכ"ל קופת חולים כללית, שהיה אלוף משנה לפני זה, אלוף משנה אלי דפס בוגר בית הספר, וזכרונו לברכה, יבלון שהיה מנכ"ל, הוא היה בוגר בית הספר שלנו, ויש מנהלי בתי ספר שהם בוגרי בית הספר, וראשי מינהלים בתעשייה האווירית.

<יהודה חורב: הלב מתרחב כשאתה רואה איך אתה לוקח תלמיד שהוא באמת מתחיל אולי מנקודה נמוכה, ותוך פרק זמן קצר מקבל את הביטחון העצמי ומצליח.

יעקב מרגי: אפילו יושב ראש ועדת החינוך בוגר בית ספר תעשייתי.

<יהודה חורב: בשמחה.

<קריאה: היחידי שיש לו 'מגן', דרך אגב.

יוסי יונה: הנקודה היא אחרת, אם אני יכול בבקשה קצת להפריע.

יוסי יונה: אם היינו אומרים שהתמונה היא נגיד לא אידיאלית, אופטימלית, היא אומרת דבר שכזה, הופנו תלמידים לבית ספר מקצועי - - -

<שולי אייל: לא הופנו, כבוד חבר הכנסת.

יוסי יונה: הלכו.

<שולי אייל: אף אחד מהם לא הופנה על ידי משרד החינוך.

יעקב מרגי: רצוני.

<שולי אייל: אף אחד מהם לא הופנה על ידי משרד החינוך.

יעקב מרגי: לא משרד החינוך.

יעקב מרגי: מערכות רווחה או רצוני.

<שולי אייל: או רצון של הילד או שהוא נשר.

יעקב מרגי: כן.

<קריאה: או "חבר מביא חבר".

מאיר כהן: אתה לא מבין שהפניה של משרד החינוך היא בהנשרתם?

<שולי אייל: אני לא מסכים.

יעקב מרגי: שולי, אבל מאחר ולא הזדהית.

יעקב מרגי: אחר כך נפתח את זה.

יוסי יונה: אני רציתי להציג פה נקודה עקרונית פדגוגית שמעמידה את הילד במרכז החוויה החינוכית שלו והעשייה החינוכית.

יוסי יונה: אני חוזר בי מהמילה "הופנו".

יוסי יונה: בואו נאמר, מצאו עצמם באופן כזה או אחר.

<קריאה: שאל אותם איך הם הגיעו.

יוסי יונה: יש תלמידים בבית ספר מקצועי, יש בית ספר עיוני.

יוסי יונה: בשלב מסוים של החיים שלהם הם עדיין פגים מבחינת ההתפתחות שלהם, המודעות העצמית שלהם, ואם היינו באמת מדברים על מציאות רנדומלית, היינו מגלים את התופעה הבאה: חלק מאלה שהלכו למקצועי, בשלב מסוים אומרים, אתם יודעים, נמלכתי בדעתי, לא מתאים לי.

יוסי יונה: באותה מידה גם חלק מאלה שבעיוני יכולים להגיד, נמלכתי בדעתי, לא מתאים לי וימצאו את עצמם במקצועי.

יוסי יונה: אם אין את הזרימה ההדדית לשני הכיוונים, אז השאלה של חופש ולכאורה כאילו בחרו, נמצאת בספק, כלומר יש הכוונה מבנית שגם מונעת בעיקר מאלה שהלכו למקצועי, לחשוב אולי פעם, בשלב מסוים בעתיד שלהם, להגיד, היי, ניסיתי, לא בא לי, אני רוצה ללכת להיות מרצה לאומנות באוניברסיטה.

יוסי יונה: זה יהיה המבחן, שהייתה תזוזה גם החוצה, כי אנחנו לא יכולים להניח שמישהו שבחר או נשר או whatever בגיל מאוד מוקדם, הרי שגורלו עכשיו מכתיב לו עד שהוא יצא לפנסיה, יהיה גם מסלול, עיסוק כזה או אחר.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: יש מישהו שרוצה להוסיף?

<דרור לוי: כן.

<דרור לוי: שמי דרור לוי, אני מנהל בית הספר "עמל אנרג'י-טק" של חברת החשמל.

<דרור לוי: בית הספר הזה הוא בית ספר שמכוון יותר לפריפריה, נמצא באזור של מנשה, אזור חדרה, בנימינה, פרדס חנה, אור עקיבא.

יעקב מרגי: קיסריה.

<דרור לוי: אין לי תלמידים מקיסריה.

יעקב מרגי: בסדר, אני בכוונה אמרתי.

יעקב מרגי: אמרת פריפריה, נזכרתי בקיסריה.

יעקב מרגי: לפני חודשיים ימים ישבתי כאן ממש בחדר הזה עם התלמידים שלי כדי באמת להראות להם כיצד פועלת הרשות המחוקקת במדינת ישראל.

יעקב מרגי: היום אני מייצג אותם והם יושבים בבית הספר, ממתינים לשמוע את ההחלטות של הוועדה.

יעקב מרגי: תראו, התלמידים שלי מרגישים מקופחים.

יעקב מרגי: נאמר פה בצורה מאוד יפה ומכובדת.

יעקב מרגי: אני חושב שהחברה נמדדת על פי החוליה החלשה שלה, ולא יכול להיות שלוקחים לתלמידים האלו שהם התלמידים באמת שקשה להם.

יעקב מרגי: צריך לשים את זה על השולחן.

יעקב מרגי: התלמידים האלה, קשה להם, ואתה לא יכול לקחת לתלמידים שהכי קשה להם ולהכביד עליהם עוד יותר.

יעקב מרגי: ברגע שהם מגיעים אלי, התלמידים רוצים להתפתח, הם רוצים להתקדם, הם רוצים למקסם את עצמם.

יעקב מרגי: הם לא הצליחו במערכת החינוך הרגילה, לכן הם הגיעו אלי, ואני רוצה לקחת ולמנף אותם, אז איך אני אמנף אותם, עם עונשים?

יעקב מרגי: שאני יכול לתת להם הערכה חלופית?

יעקב מרגי: שאני לא יכול לתת להם ציון 'מגן'?

יעקב מרגי: שאני מקשה עליהם בכל דרך ודרך?

יעקב מרגי: אני חושב שמגיעה לתלמידים האלה הזדמנות מלאה ושווה בדיוק כמו לכל תלמיד אחר וצריך לקבל את זה בצורה גורפת.

יעקב מרגי: תודה.

<מוקי זנדברג: שמי מוקי זנדברג, אני מנהל בית ספר צור-ים.

<מוקי זנדברג: צור-ים נמצא בתוך בסיס חיל הים בחיפה.

<מוקי זנדברג: זה בית ספר שהוקם לפני עשר שנים כבית ספר מקצועי לפי חזונו של סטף ורטהיימר.

<מוקי זנדברג: אנחנו שייכים לסטף.

<מוקי זנדברג: בית הספר מונה היום 170 תלמידים ואני בהחלט גאה על כך.

<מוקי זנדברג: הגעתי אליו לפני שבע שנים, היינו 80.

מאיר כהן: י'-י"ב?

<מוקי זנדברג: ט' עד י"ב.

<מוקי זנדברג: אני לא רוצה להוסיף על כל הדברים שהם מאוד ברורים.

<מוקי זנדברג: אני רק אספר לכם סיפור אחד קטן.

<מוקי זנדברג: אנחנו זיהינו לפני שנתיים שמגיעים אלינו תלמידים שרוצים את האווירה הצבאית, רוצים בית ספר מקצועי, רק אמרו לי, אה, אין לכם בגרות?

<מוקי זנדברג: להתראות, אני חוזר לבית הספר שהייתי בו, זאת אומרת, בחרו לבוא לבית ספר.

<מוקי זנדברג: אני לומד הרבה מהתלמידים שלי.

<מוקי זנדברג: החלטתי שאנחנו פותחים כיתה שנקראת "בו"מ".

<מוקי זנדברג: "בו"מ" זה ראשי תיבות של בגרות מקצוע, כלומר, ילדים בצור-ים שנמצאים בכיתת בו"מ, אנחנו רצים עם זה שנתיים, יש לנו בכיתה י' ובכיתה י"א.

<מוקי זנדברג: הילדים האלה, הרבה יותר קשה להם.

<מוקי זנדברג: עזבו את כל הצרות שיש פה.

<מוקי זנדברג: הם הולכים ולומדים גם מקצוע, זאת אומרת, הוא יהיה גם חשמלאי מוסמך וגם בעל תעודת בגרות.

<מוקי זנדברג: תחשבו שילד בתיכון רגיל יוצא עם תעודת בגרות, אין לו את ההכשרה המקצועית.

<מוקי זנדברג: תחשבו שעם כל הצרות האלה שמשיתים עלינו ולא מסייעים לנו, למה לא לתת עזרה לילדים כאלה?

יעקב מרגי: אני מתפלא עליכם שאתם לא מדברים.

יעקב מרגי: בואו תקשיבו טוב.

יעקב מרגי: אני אעזור לך.

<מוקי זנדברג: אנחנו מדברים.

יעקב מרגי: לפעמים משרד החינוך מתהדר בקטע של בגרות עם מגמה.

יעקב מרגי: נותנים לך איזה עלה תאנה, חשמל.

יעקב מרגי: הוא לא יוצא חשמלאי.

<מוקי זנדברג: נכון.

יעקב מרגי: וזה אתם לא אומרים.

יעקב מרגי: הוא לא יוצא חשמלאי.

יעקב מרגי: אתה יודע מה?

יעקב מרגי: סלחו לי, לא רוצה לעשות עוול לכולם.

יעקב מרגי: הלוואי והיו מורים לחשמל במערכת, ושלא יתמודדו איתי כי אני יודע על מה אני מדבר.

יעקב מרגי: שאף אחד לא ינסה להכחיש את זה.

יעקב מרגי: אי אפשר להתהדר בזה.

יעקב מרגי: לגבי בכלל הדיון הכללי על הכול חינוך, לא הכול חינוך, זה דיון בפני עצמו.

יעקב מרגי: לא אמצה את זה עכשיו.

יעקב מרגי: כל עוד יש מסגרות טכנולוגיות של משרד הכלכלה, צריך לאפשר אותם, לתת לכל התלמידים לא רק הזדמנות שווה.

יעקב מרגי: דחיפה.

יעקב מרגי: אז לא רק שלא מסייעים, צריך לתת דחיפה, ולא רק שלא נותנים דחיפה, גם אפילו תנאי תחרות.

יעקב מרגי: אם נאמר עכשיו, תנאי תחרות זהים בעיניי.

יעקב מרגי: בבקשה, משפט.

<מירב נחמיאס: שמי מירב נחמיאס, אני מנהלת של בית ספר "דרור גליל", בית ספר למקצועות המחר בקיבוץ רביד.

יעקב מרגי: תסבירי לי מה הם מקצועות המחר, כי פה המדענים עוד לא יודעים להגיד לנו מה הולך להיות מחר.

<מירב נחמיאס: ביחד עם משרד העבודה פתחנו שתי מגמות לימוד חדשות לתעודת מקצוע, האחת זה בתחום מוצרים משפרי חיים, ייצור דיגיטלי רב תחומי ובעצם כל אמצעי הייצור, CNC, לייזר, תלת מימד, מחשבים כמובן.

<מירב נחמיאס: ילדים מקבלים מיומנויות ובעצם משתמשים בכלים הטכנולוגיים כדי לשפר את הסביבה שלהם, כדי לאפשר לאנשים חיים איכותיים יותר, טובים יותר באמצעות שימוש בכלים הטכנולוגיים.

<מירב נחמיאס: המקצוע השני הוא מקצוע שנקרא "אקו חקלאות".

<מירב נחמיאס: זה מקצוע שעוסק בתחום החקלאות ושואל את השאלה איך אפשר לייצר מזון בקנה מידה גדול ורחב ועדיין לשמור על משאבי הטבע.

יעקב מרגי: בר קיימא.

<מירב נחמיאס: בדיוק, ועדיין לשמור על משאבי הטבע.

מאיר כהן: תקראי את התוכנית לפיתוח הצפון, ודאי אתם מכירים.

מאיר כהן: זה יפה מאוד שאתם - - -

יעקב מרגי: אז גם סטרטאפיסטים וגם חקלאות בר קיימא.

<מירב נחמיאס: כן.

<מירב נחמיאס: אלינו מגיעים תלמידים מבחירה כדי ללמוד את המקצועות האלה.

יעקב מרגי: בדיון כזה יש לנו פריבילגיה לתת לך עוד כמה דקות.

יעקב מרגי: ספרי לנו איך זה קורה מבחינת חקלאות בר קיימא.

מאיר כהן: אקו חקלאות.

<מירב נחמיאס: אקו חקלאות.

<מירב נחמיאס: אתה היית אצלנו.

יעקב מרגי: את יודעת, אצלי אקו כבאר שבעי, זה הפוך מבר קיימא.

יעקב מרגי: מכתשים.

יעקב מרגי: כל הזיהומים בבאר שבע זה מאקו ממכתשים.

יעקב מרגי: ספרי לנו.

<מירב נחמיאס: בעצם החקלאות מתמודדת עם סוגיה שהעולם מתמודד איתה, איך באמת אפשר לייצר מזון ועדיין לשמור על משאבי הטבע.

<מירב נחמיאס: אנחנו רואים שינויים אקלימיים גדולים.

<מירב נחמיאס: חווינו כמה ימים ברוכים של גשם, אבל אנחנו נמצאים בשנות בצורת, ותלמידים נפגשים עם חקלאים אמיתיים, עם אנשי מקצוע בתחום החקלאות ובוחנים איתם פתרונות לבעיות שחקלאים אמיתיים מתמודדים איתם.

<מירב נחמיאס: כל הלמידה היא למידה סביב פרויקטים, למידה עיונית והלכה למעשה בשטח.

<מירב נחמיאס: אני אתן דוגמא לפרויקט אחרון שסיימנו ממש לפני שבועיים.

<מירב נחמיאס: נטענו כרם זיתים של 60 דונם בשיטה אקולוגית.

<מירב נחמיאס: החניכים נפגשו עם חקלאים בעלי השטח ובעצם תכננו את השטח, מדדו אותו, בחנו איך לנטוע את העצים ולהתמודד עם שאלות של אגירת מים, כי אין הרי מים, קשה להשקות, אז איך אפשר להתמודד עם שאלות של אגירת מים.

יעקב מרגי: כל השבת שאלתי את השאלה הזאת, אם המדינה הייתה יודעת לאגור את כל המים שזרמו בנגב.

<מירב נחמיאס: אולי עוד כמה זמן אנחנו נוכל לתת תשובות בעקבות הניסוי שלנו.

<מירב נחמיאס: חשוב לי להגיד בהקשר הפדגוגי.

<מירב נחמיאס: הלמידה בבית הספר המקצועי היא למידה משמעותית.

<מירב נחמיאס: על זה מערכת החינוך מדברת הרבה שנים ובשנים האחרונות בצורה מאוד אינטנסיבית.

יעקב מרגי: על 30% משמעותי.

<מירב נחמיאס: מה שנקרא 30%, אבל מה שמסתתר מאחורי זה, זו למידה משמעותית, למידה מעשייה.

יעקב מרגי: אין ספק.

יעקב מרגי: אנחנו חסידים של השיטה.

<מירב נחמיאס: המערכת של משרד העבודה היא חסידה של השיטה הזאת, כי המשמעות של זה באה ואומרת, למידה מעשייה, לא רק ישיבה בכיתה ולמידה עיונית, ואז מגיעים הילדים שלנו שבאים מבחירה ורוצים את הבגרויות, כי אנחנו מדברים על בגרויות ולא רוצים שהם יהיו לא שווים לשאר הילדים במדינת ישראל, ופוגשים מערכת של מבחנים.

יעקב מרגי: איזו תעודה מקבלים הבוגרים שלכם?

<מירב נחמיאס: תעודת מקצוע ובגרות.

יעקב מרגי: מה ההגדרה של המקצוע?

<מירב נחמיאס: תעודה אחת היא בייצור דיגיטלי רב תחומי והשנייה באקו חקלאות.

יעקב מרגי: יש תעודה כזו, מוכרת על ידי משרד העבודה?

<מירב נחמיאס: כן, בהחלט.

יעקב מרגי: אוקי, תודה.

<כוכי שלו: אני כוכי שלו, מנהלת "עתיד פלמחים".

<כוכי שלו: היקרים שיושבים פה הם תלמידים שלי.

<כוכי שלו: אנחנו מדברים על התוצר הסופי, על תעודה.

<כוכי שלו: בסוף ילד צריך לצאת ממערכת החינוך, ולא משנה אם משרד החינוך או משרד העבודה, עם תעודה משמעותית.

<כוכי שלו: המקצוע הוא פלטפורמה לקבל את כל המיומנויות ואת כל התהליך שתלמיד צריך לקבל כתלמיד במדינת ישראל.

<כוכי שלו: אנחנו יושבים פה ומדברים, כן הבגרות, לא הבגרות.

<כוכי שלו: העניין הוא בסוף שהילדים שלנו מגיעים אחרי תשע שנים שהם היו במקום אחר ולא הצליחו.

<כוכי שלו: הם לא הצליחו לא כי הם לא חכמים ולא נבונים ולא אינטליגנטים.

<כוכי שלו: הם מאוד.

<כוכי שלו: הפוך.

<כוכי שלו: האינטליגנציה שלהם מצויה במקומות שלא נמצאים הרבה פעמים במקום שבו יושבים בכיתה ולומדים מקצוע עיוני.

<כוכי שלו: הם באים לבתי ספר של משרד העבודה, חווים חוויה כמו שתיארו פה ולא משנה מה המקצוע, מקצוע אקולוגיה, מקצוע מחר כמו שאתה אומר ואתה צודק, אף אחד לא יודע מה יהיו מקצועות המחר, אבל הם חווים חוויה חיובית, ובאותו רגע שהם חווים חוויה חיובית, גם גארדנר אמר את זה, 'הצלחה מביאה הצלחה'.

<כוכי שלו: ברגע שהם מרגישים את ההצלחה, הם רוצים עוד.

<כוכי שלו: מה רע בכך?

<כוכי שלו: ברגע שהם רוצים עוד, הם רוצים לעשות בגרויות, הם רוצים להוציא תעודת בגרות טכנולוגיות שיוכלו להמשיך ללמוד לי"ג ולי"ד, ואז פתאום מי מפריע להם?

<כוכי שלו: לא בית ספר, לא היכולות שלהם, לא הכישרונות שלהם.

<כוכי שלו: מי שמפריע להם זו המדינה.

<כוכי שלו: משהו פה לא הגיוני, לא הוגן כלפי התלמידים.

<כוכי שלו: מבורך מאוד בית הספר, מה שהיא מלמדת שם, וזה לא משנה מה המקצוע.

<כוכי שלו: יש לי פה תלמיד שעבר מבית הספר של יהודה אלינו.

<כוכי שלו: הוא לא התחבר למקצוע שם, אבל הוא בא לפה כי הוא רוצה להמשיך.

יעקב מרגי: כל מיומנות היא חשובה.

<כוכי שלו: המיומנות היא פלטפורמה כדי לקבל את אותן מיומנויות רבות שצריך אותן למאה ה-21.

יעקב מרגי: אז אני אגיד לך, אני מרחיק לכת.

יעקב מרגי: בעקבות השינויים, ואנחנו באמת לא יודעים, חלק מהמקצועות יהיו לא רלוונטיים בעתיד הלא רחוק, לכן הקניית מיומנויות למידה, מיומנויות אפילו של פיתוח - - -

<כוכי שלו: גמישות מחשבתית, ביקורת, ניהול זמן, קבלת החלטות, כל הדברים האלה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: בבקשה.

מאיר כהן: אני מסכים עם כל מילה שאת אומרת ואין שום ספק שתפקידו של בית ספר זה לתת לילדים ארגזי כלים לחיים.

מאיר כהן: אני מנסה להיות על הקרקע עם שתי הרגליים.

מאיר כהן: כשאני יוצא לשוק ואני בודק מה הם תנאי הקבלה לדברים מינימליים, בדקתי, חברת חשמל.

מאיר כהן: יושב פה האדון מחברת חשמל.

מאיר כהן: לא מתקבלים חבר'ה בלי תעודת בגרות, ורק לחמש שנים.

מאיר כהן: רכבת ישראל – אין שום תפקיד ברכבת ישראל.

מאיר כהן: בדוק מה שאני אומר.

מאיר כהן: הדבר שפעם היה בשנות ה-60' וה-70', תעודה לפתוח הכול, היום זה הדבר המאוד מינימלי, לכן אני שואל לא בגלל.

מאיר כהן: הרי אין לי שום ספק, אני באמת חסיד גדול של בתי הספר שלכם.

מאיר כהן: דווקא כאחד שבא מדימונה אני יודע איזו כרית נחיתה נוחה אתם נותנים לילדים האלה שליבי ליבי עליהם ואני מוריד לכם את הכובע הזה שאתם מתמודדים איתם, אבל יחד עם זה אני מאוד מתחבר למישהו שאומר לי, אני פותח בתוך בית הספר שלי את הבו"מ הזה, שכן אני מאפשר לילדים האלה, כי בסופו של דבר אתם נלחמים על כך שבולמים אותם, אבל משהו בתוך המבנה הבסיסי שלכם גם אומר לחבר'ה האלה, אתם יודעים, אצלנו אתם תוכלו לעשות רק 14 יחידות במקצוע.

מאיר כהן: הכול טוב ויפה, אבל אני מצפה שגם בתוך בתי הספר הטובים האלה שלכם אתם תפתחו מסלולים שבהם אתם תעודדו את הילדים.

מאיר כהן: זה לא סותר את הסיבה של הדיון הזה, ולכן מעבר לוויכוח העקרוני אנחנו צריכים לקבל תשובות למה מפלים את הילדים האלה.

מאיר כהן: אלה ילדים שהמדינה צריכה לשאת אותם על כפיים, כי הוא ילך לצבא, מ'.

מאיר כהן: אני משער שמ' ילך לצבא ויהיה חייל בגולני או גבעתי.

מאיר כהן: הוא יהיה במחלקה בגולני או בגבעתי או בקורס טיס.

מאיר כהן: איזה הבדלים יש בינו לבין הילד שלידו?

מאיר כהן: ההוא קיבל מועדי חורף, הוא לא קיבל מועדוני חורף.

יעקב מרגי: אני מקווה שבתי הספר כבר לא חותמים הסכמים כובלים עם הצבא, כל הקד"צים למיניהם שהיו בעבר ואחר כך כלאו את התלמידים האלה בגלל שהם למדו בבית ספר תעשייתי כזה ואחר, לא ללכת ליחידות קרביות איכותיות ודווקא בתחום המקצוע.

<קריאה: יש עדיין.

יעקב מרגי: לצערי הרב.

<קריאה: אבל לא בבתי הספר של משרד העבודה.

יעקב מרגי: אין בכלל קד"צים, שולי?

<שולי אייל: לנו אין קד"צים, אבל תלמיד שלומד אצלנו, מטבע הדברים, דרך אגב, אתה יודע - - -

יעקב מרגי: שולי, סליחה, אני חושב שנמצה פה את הסבב ואני אתן לך.

יעקב מרגי: תציג את עצמך ותמקד את הבעיות.

יעקב מרגי: יש לי בעיה עם הכותרת של הדיון לעומת מה שאנחנו מתעסקים.

יעקב מרגי: זה פער עצום.

<שולי אייל: נכון.

<שולי אייל: ניצלתי את ההזדמנות.

יעקב מרגי: בסדר, אני פה.

יעקב מרגי: אם צריך עוד דיון, נביא את האנשים הנוגעים בדבר.

יעקב מרגי: לפה הוזמנו פונקציות מסוימות שיש להם תשובה ספציפית קטנה ומצומצמת.

יעקב מרגי: גם אני פה יושב כדי לנווט את זה לשם.

יעקב מרגי: אל תדאגו.

יעקב מרגי: תציג את הבעיה, שולי.

<שולי אייל: לי קוראים שולי אייל, מנהל אגף להכשרה מקצועית קרוב לשלוש שנים.

<שולי אייל: כמו שאמרתי לפני כן, 30 שנה הייתי בצה"ל, איש כוח אדם.

<שולי אייל: גם אני בוגר בית ספר מקצועי, גם אני התגייסתי בלי בגרות.

<שולי אייל: תתפלאו, אני לא מאשים את משרד החינוך שיש לו נשירה של תלמידים.

<שולי אייל: לעולם משרד החינוך, המערכת כמערכת לא תתאים ל-100% מתלמידי ישראל.

<שולי אייל: מה לעשות, לא כולם מתאימים לשבת בכיתות עיוניות 35 שעות שבועיות.

<שולי אייל: גם אני לא הייתי בנוי לזה, דרך אגב, כילד, וכתוצאה מזה מתבצעת נשירה.

<שולי אייל: תלמידים מגיעים אלינו באחת משתי הסיבות: או שלא מצאו את מקומם במשרד החינוך, ובאמת אין בליבי שום דבר על משרד החינוך בנושא הזה.

<שולי אייל: דרך אגב, אני אגיד לך על הפתרונות שיש למשרד החינוך.

<שולי אייל: יש לי כן מחלוקת איתם, או שילד מחליט ללמוד מקצוע אמיתי ולא להיות רשום באיזה חוג טכנולוגי, ואם תקראו את הדוח של ה-OEDD או של נטו תעשייה עכשיו שיצא, תראו את הפערים בין החינוך המקצועי שלנו לבין החינוך הטכנולוגי של משרד החינוך ותבינו שמי שהגיע אלינו מתוך כוונה ללמוד מקצוע, בחר נכון אם הוא בחר אצלנו ולא במשרד החינוך, וזה כתוב שחור על גבי לבן גם ב-OECD וגם בדוח של נטו תעשייה.

<שולי אייל: דרך אגב, אם תלמיד לא מתאים למערכת העיונית, אם אתם מחפשים היום את ההסללה, הסללה, אם אתם שואלים אותי, נמצאות במח"טים של משרד החינוך ובטח לא אצלנו, כי שם אתה יוצא בלי בגרות ובלי מקצוע.

<שולי אייל: אחוז הבגרויות במח"טים, זה 120 בתי ספר במשרד החינוך, עומד על סביב 20% בגרויות, זאת אומרת 80% בהגדרה נשלחים למוסדות שיוצאים בלי בגרות ובלי מקצוע.

<שולי אייל: אצלנו לפחות תעודות המקצוע עומדות על סביב 70% ואנחנו גאים מאוד בהישג שאנחנו מביאים לתלמידים שלנו.

<שולי אייל: כמו שאמרתי, אני לא אחזור על הפערים, כולנו הקראנו אותם, אבל כשניסינו לברר למה מונעים את זה, התשובות הן מקוממות.

<שולי אייל: אומרים, אתם לא עומדים בקריטריונים.

<שולי אייל: טוב, תראו לנו מה הקריטריונים.

<שולי אייל: אף אחד מעולם לא הראה לנו מה הקריטריונים, אבל איך גילינו מה הקריטריונים?

<שולי אייל: לפני שנה וחצי, אתה זוכר את זה, כבוד יושב ראש הוועדה, שניסו לקחת לנו את כל בתי הספר, שלא הצליחו במהלך הפוליטי הזה, עברו להציע שוחד לרשתות חינוך, של 2 מיליון שקל לכל בית ספר שיעבור.

<שולי אייל: הצליחו להעביר שלושה בתי ספר - - -

מאיר כהן: תפרט.

<שולי אייל: ניסו להעביר אותה כחבילה, לא הצליחו, אז באו למנהלי הרשתות והציעו לכל בית ספר שיעבור, יקבל מענק ממשרד החינוך 2 מיליון שקל.

מאיר כהן: כלומר, באו לרשת אמי"ת ואמרו, אם בית ספר כזה יעבור - - -

<שולי אייל: לא, אמי"ת אין לי.

<שולי אייל: עמל, - - - , סח'נין - - -

מאיר כהן: אמרו, אם בית ספר כזה יעבור לעמל, אז הם יקבלו 2 מיליון שקל.

<שולי אייל: ודאי.

<שולי אייל: אני אראה לכם גם את התקנה במשרד החינוך ספציפית לאותם בתי ספר, 2 מיליון שקל.

<שולי אייל: יצאה תקנה מסודרת במשרד החינוך.

מאיר כהן: קניבליזם.

<שולי אייל: כן, כן.

<שולי אייל: דרך אגב, גם זה לא היה מספיק מפתה.

<שולי אייל: רק שלושה עברו ואותו מנכ"ל רשת, עשר פעמים התנצל בפניי.

מאיר כהן: אל תיתן רעיונות למשרד החינוך.

מאיר כהן: הם יעלו את זה ל-5 מיליון.

<שולי אייל: עברו שלושה.

<שולי אייל: דרך אגב, אחד מהשלושה נסגר אחרי שהשקיעו בו את הכסף כמובן.

<שולי אייל: מנהלת "אורט אדיבי" באשקלון הייתה באמת אחד מהקולות הבולטים שלנו בעד החינוך שלנו.

<שולי אייל: לקחה מאוד קשה את המעבר, אבל שאלתי אותה, יש לך 'מגנים' עכשיו?

<שולי אייל: היא אמרה לי, כן.

<שולי אייל: אמרתי לה, מה נדרש לעשות כדי שהתלמידים שלך יקבלו 'מגן' עכשיו?

<שולי אייל: אמרה לי, שום דבר.

<שולי אייל: הסתכלו מה עשיתי שנה שעברה כשהייתי אצלכם, אמרו, זה מספק.

<שולי אייל: קיבלה 'מגן'.

<שולי אייל: בכל המערכת שלנו יש בית ספר אחד שזכה לכל התנאים האלה של 'מגנים', בחינות חורף והכול, אתה יודע למה?

<שולי אייל: כי היה פעם מנכ"ל משרד חינוך שגר בשכנות לבית הספר הזה, אז הוא נתן רק לבית הספר הזה את התנאים האלה.

<שולי אייל: זה אותו בית ספר שלמדנו, כבוד היושב ראש מרגי.

<שולי אייל: הוא לא אשם בזה.

<שולי אייל: הוא היחידי שמקבל אצלנו את הדברים האלה.

מאיר כהן: מה, היה מנכ"ל מבאר שבע?

<שולי אייל: לא, מנחלים.

<שולי אייל: היה מנכ"ל שגר בנחלים והוא נתן לבית ספר שלנו בנחלים 'מגן'.

<שולי אייל: הכול יש להם.

<שולי אייל: הם כמו תלמידי משרד החינוך, נהנים מכל העולמות.

<שולי אייל: תשאלו הרי איך הדיאלוגים האלה קורים?

<שולי אייל: אין דיאלוג אמיתי בין צמרת המשרד שלנו לבין צמרת משרד החינוך.

<שולי אייל: למה אין דיאלוג?

<שולי אייל: כתבנו מכתבים, ביקשנו לשים את כל משקעי העבר בחוץ, בואו נשב.

<שולי אייל: איך שנכנס מנכ"ל משרד החינוך לתפקידו, עם הקודמת היה לי לא מעט עימותים.

<שולי אייל: כתבתי לו מכתב שאני מברך אותו.

<שולי אייל: כתבתי לו שהמלחמה בין המשרדים פוגעת אך ורק בתלמידי ישראל ובוא נשב וניפגש.

<שולי אייל: עד היום לא קיבלתי תשובה אפילו מנומסת, 'קיבלתי את מכתבך'.

<שולי אייל: התקשר אלי איזה עוזר שלו, אמר לי, נראה, ומאז לא שמעתי מהם.

<שולי אייל: אין שום דיאלוג אמיתי בין המשרדים ואם אין דיאלוג, אז אני מצפה אולי מהוועדה הזאת שסוף סוף תעצור את העוול המתמשך בתלמידים האלה.

יעקב מרגי: אנחנו נעשה הכול כדי שהתלמידים יקבלו כל מה שמקבל כל תלמיד, ויותר אפילו אם צריך.

יעקב מרגי: מועצת התלמידים, בבקשה.

<בני ג'אג'אטי: תודה אדוני היושב ראש.

<בני ג'אג'אטי: בוקר טוב לכולם, אני בני ג'אג'אטי, אני מבקר ויושב ראש ועדת הביקורת במועצת התלמידים והנוער הארצית.

<בני ג'אג'אטי: אני יושב פה ושומע את הדברים וקצת מזדעזע.

<בני ג'אג'אטי: אני שומע את הדברים שלך, שאתה אומר שמשרד החינוך הציע 2 מיליון שקלים לכל בית ספר שיעבור.

<בני ג'אג'אטי: יש יותר מדי כסף במדינה שאפשר פשוט להעביר ככה?

<בני ג'אג'אטי: עוד דבר.

<בני ג'אג'אטי: כל תלמידי ישראל, אנחנו בטוחים שצריכים להיות שווים.

<בני ג'אג'אטי: לא יכול להיות דבר כזה שיש סוג א' של תלמידים וסוג ב' של תלמידים.

<בני ג'אג'אטי: אין דבר כזה, לא במדינת ישראל ולא באיסלנד ולא בארצות הברית ולא בקנדה ובמדינות אחרות.

<בני ג'אג'אטי: אני לא חושב שזה דבר ריאלי וצריך לעצור את הדבר הזה.

<בני ג'אג'אטי: אני קורא לשני המשרדים, בואו תשמשו לנו דוגמא.

<בני ג'אג'אטי: תשבו, תיפגשו ביניכם, תאחדו כוחות לטובתנו, תלמידי ישראל.

<בני ג'אג'אטי: לא יכול להיות מצב שיש פה פערים בחינוך.

<בני ג'אג'אטי: תודה.

יעקב מרגי: תודה.

<שולי אייל: אפרופו איחוד, אפילו ה-OECD קרא למשרדים להתפייס.

<שולי אייל: מביך.

<שולי אייל: אפילו ה-OECD קורא למשרדי ממשלה להתפייס ביניהם.

יעקב מרגי: משרד החינוך, תציג את עצמך.

<דוד גל: שלום, שמי דוד גל, מנהל אגף בחינות.

<דוד גל: אני משהו כמו שנה וחצי בתפקיד.

מאיר כהן: החלפת את רחל?

<דוד גל: החלפתי את ד"ר משה דקלו.

<דוד גל: לפני כן ניהלתי את הגימנסיה העברית 12 שנה.

<דוד גל: כשהוזמנתי לדיון אני חשבתי שהדיון הולך להתקיים על היבחנות החורף.

<דוד גל: אני רוצה להגיד דבר אחד.

<דוד גל: קודם כול, ערכית, אני מסכים עם כל מילה שנאמרה פה.

<דוד גל: כנציג משרד החינוך אני חושב שילדי ישראל, אנחנו פה כולנו עושים הכול ורוצים לעשות הכול כדי שילדי ישראל יקבלו חינוך שווה.

<דוד גל: הדבר השני, אני גם מסכים שיש עיוותים.

<דוד גל: זה משהו שאלי אומר פה מדם ליבו.

<דוד גל: אני מכיר את זה, אני יודע את זה.

<דוד גל: אני רוצה להגיד שני דברים ברמה ההיסטורית.

<דוד גל: ילדי התמ"ת בזמנו ביקשו להיבחן בבחינות הטכנולוגיות שהתבצעו רק במועד הקיץ.

<דוד גל: משרד החינוך איפשר את זה.

<דוד גל: לאחר מכן הם ביקשו גם להיבחן במקצועות הליבה בקיץ.

<דוד גל: משרד החינוך איפשר את זה.

<דוד גל: אני מקיים דיונים עם המנהל הפדגוגי.

<דוד גל: אני מעולם לא פגשתי את שולי.

<דוד גל: את שולי אני פוגש פה עכשיו.

<דוד גל: אני בעד להיפגש ואני בעד לקיים דיונים ואני בעד לבוא לקראת הבקשות שלהם.

<דוד גל: אני רוצה לומר דבר אחד, חבר הכנסת מרגי.

<דוד גל: קודם כול בנושא היבחנות בחורף, המנכ"ל אתמול קיבל החלטה שילדי משרד העבודה ייבחנו בחורף.

מאיר כהן: יפה מאוד.

<דוד גל: יש פה עוד דברים שהם בוערים ושהם חשובים כדי שהם יצרו פה שוויוניות אמיתית.

<דוד גל: שוויוניות אמיתית, מי שמכיר טוב את המערכת, מדבר על 30%, מדבר על ציוני 'מגן'.

<דוד גל: שם תבוא לידי ביטוי השוויוניות של ילד תמ"ת.

<דוד גל: יש לנו רק בעיה אחת, חבר'ה.

<דוד גל: תלמידי משרד העבודה, למעשה זה בתי ספר שהם לא מפוקחים על ידי המשרד.

<דוד גל: צריך לשבת, לסגור את הדבר הזה.

<דוד גל: אני חושב שצריכים לשבת נציגים בכירים של המשרד, בעיקר בחינוך העל יסודי, אצלנו במשרד עם הנציגים של משרד העבודה, לשתף פעולה.

<דוד גל: אני מסכים לחלוטין עם מה שנאמר פה, ולפתור את הסוגיה הזו.

מאיר כהן: אני רוצה לשאול אותך, אדוני.

מאיר כהן: הדברים האלה שנאמרים, שהם בהחלט בשורה, אתה סוברני להוציא אותם לפועל?

<דוד גל: חד משמעי, כן.

מאיר כהן: יופי.

<דוד גל: למשרד יש יכולות ויש גם מוטיבציה.

מאיר כהן: לכם יש מפקחים של משרד העבודה, נכון?

<קריאה: כן.

מאיר כהן: שהם בעצם גם המפקחים הפדגוגים.

<אורית ועקנין שילה: יש לנו גם פדגוגיים וגם מקצועיים.

מאיר כהן: האם יש אצלכם דרך משרד העבודה מפקחים שהם מפקחי מקצוע?

מאיר כהן: זאת אומרת שאם ילד ניגש לבגרות במתמטיקה, האם יש מפקח על מתמטיקה?

<אורית ועקנין שילה: שמי אורית, אני ממונת נוער וחניכות באגף להכשרה מקצועית.

<אורית ועקנין שילה: אני נפגשתי במפגשים לא פורמליים עם הרבה מאוד נציגים של משרד החינוך.

<אורית ועקנין שילה: שאלתי מה צריך לעשות כדי שילד יקבל אצלנו גם הערכה חלופית וגם ציוני 'מגן'.

<אורית ועקנין שילה: אמרו לי, צריך לוודא שהתלמידים שלכם לומדים על פי תוכניות הלימוד של משרד החינוך, והם לומדים על פי תוכניות כי אין לנו תוכנית, אנחנו לא מומחים לא לאזרחות, לא לספרות ולא ללשון והבעה.

<אורית ועקנין שילה: דבר שני, צריך שמפקחים של משרד החינוך, ואני לימדתי אזרחות שנה, לא ראיתי אף פעם מפקח של משרד החינוך, אני אומרת את זה כהערת אגב, שמפקחים של משרד החינוך יגיעו אליכם לבתי הספר, יבדקו את תוכניות הלימוד, יבדקו את פרופיל המורים וכך תוכלו לקבל.

<אורית ועקנין שילה: יש ועדה שנקראת "ועדת היתר", יש לה כמה שמות.

<אורית ועקנין שילה: אמרתי, אהלן וסהלן, בואו תיכנסו.

<אורית ועקנין שילה: להיפך, אנחנו רוצים.

מאיר כהן: אני חייב להגיד שאני מופתע מהתשובה הטובה של משרד החינוך.

יעקב מרגי: את רוצה לסכם?

<אורית ועקנין: מדברים פה על דברים גדולים, על העניין באמת של להכיר בנו ל-30% ולהערכה החלופית, אבל צעד אחד לפני.

<אורית ועקנין: עד כה ילדים היו יכולים להיבחן בכיתות י' ולא הייתה בעיה עם זה.

<דוד גל: אבל זה גם במשרד החינוך.

יעקב מרגי: זה שונה.

<אורית ועקנין: לא לגמרי.

יעקב מרגי: גבירתי, לגמרי.

<אורית ועקנין: לא דורשים יותר ממה שיש - - -

יעקב מרגי: גם הרפורמה שר החינוך הקודם שי פירון, בוטלו הבחינות בכיתה י', צומצמו מספרי ההיבחנות.

יעקב מרגי: את רוצה לחזור ל-21 אירועי היבחנות לעומת 6?

<אורית ועקנין: לא.

יעקב מרגי: כל רפורמה, יש לה את ה"תן" ו"קח".

יעקב מרגי: תנו לי לסכם, גבירותיי ורבותיי.

יעקב מרגי: הוועדה מודה לחברי הכנסת המציעים, חבר הכנסת מאיר כהן, חבר הכנסת פרופ' יוסי יונה.

יעקב מרגי: הדיון התמקד בסוגיות רבות הקשורות בבחינות הבגרות בבתי הספר הטכנולוגים.

יעקב מרגי: בדיון עלה שישנם פערים רבים בין מה שתלמיד במערכת החינוך זכאי לו לבין תלמיד במערכת החינוך הטכנולוגי של משרד העבודה.

יעקב מרגי: הוועדה מודה למשרד החינוך על הסכמתו ועל מתן האפשרות שתלמידי בתי הספר הטכנולוגיים ייגשו למועדי בחינות חורף.

יעקב מרגי: הוועדה מבקשת להיכנס לדיון עם משרד העבודה בסוגיות האחרות שנותרו, על סוגיית ציוני ה'מגן', הערכה חלופית 30%, מה שנקרא "טופס יעקב" וכן פרויקט של י"ג-י"ד.

יעקב מרגי: כולנו חיים במדינה אחת, אינטרס אחד, אזרחים שווי זכויות ולכן צריך לתת לכל תלמיד את ההזדמנות שלו.

יעקב מרגי: אני מודה מאוד לכל המשתתפים.

יעקב מרגי: אני נותן 45 ימים קלנדריים מהיום.

יעקב מרגי: אני מבקש לקבל את הסיכום של הפגישות והתוצאות לוועדה.

יעקב מרגי: תודה רבה, הישיבה נעולה.