ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות, כנסת 20, פרוטוקול מספר 279, 2018-01-28 10:00

אברהם נגוסה: שלום לכולם, בוקר טוב.

אברהם נגוסה: אנחנו שמחים להיות פה, אנחנו מודים למנכ"ל הכפר, מר רונן צפריר, ולצוות, יש אנשים שאני מכיר אותם באופן אישי, כמו יהודה זפרני, נפגשנו איתו כמה פעמים בכנסת, הוא אמר לי 'אתה צריך לבוא, להביא את הוועדה למקווה ישראל".

<יהודה זפרני: זה ביקור היסטורי.

אברהם נגוסה: כן, זה ביקור היסטורי ואני מאוד מודה לך.

אברהם נגוסה: וד"ר יהודה מימרן, אני מכיר אותו הרבה שנים מירושלים, חבר דירקטוריון ויושב ראש ועדת החינוך פה בכפר, כמובן נציגי משרדי הממשלה נמצאים פה, הם יציגו את עצמם כשהם מדברים, והצוות של הכפר.

אברהם נגוסה: אנחנו שמחים ועכשיו ניתן את רשות הדיבור להציג לנו את הפעילות בבית הספר פה, למנהל הכפר, מר רונן צפריר, בבקשה.

<רונן צפריר: תודה רבה, ברוכים הבאים.

<רונן צפריר: תודה שאתם מכבדים אותנו בנוכחות שלכם, מבחינתנו זה מאוד חשוב ומשמעותי לארח אתכם כאן אצלנו כדי לחשוף את העשייה שלנו כאן וזאת עשייה שמתרחשת מאז 1870 ועד לרגעים אלה.

<רונן צפריר: אנחנו מאוד גאים בעשייה הזאת, עשייה שמושתתת על מורשת חינוכית של אהבת האדם, האדמה, הטבע והמולדת, עוד מימיו של קרל נטר, שהיה מנהלה הראשון של מקווה ישראל.

<רונן צפריר: אנחנו תיכף נפרט על זה.

<רונן צפריר: נמצאים כאן חברי הנהלת הכפר ואנשים טובים שמלווים אותנו לאורך כל הדרך, הפיקוח של מינהל החינוך ההתיישבותי, שאנחנו שייכים לו, והמנהלים.

<רונן צפריר: נתחיל משרי, יאיר, שיציגו את עצמם.

<שרי שלהב כץ: קוראים לי שרי שלהב כץ, אני מנהלת הטיפול פה בכפר, אחראית על אנשי הטיפול, יועצות, פסיכולוגים ועובדים סוציאליים.

<שרי שלהב כץ: אני פסיכולוגית קלינית בהכשרתי.

<יאיר מדר: יאיר מדר, אמרכ"ל הכפר, בוגר מקווה ישראל, הרבה מאוד שנים במקום הזה ומאוד שמח שאתם אורחים שלנו.

<דפנה שניידר: דפנה שניידר, מנהלת בית הספר, המדור הכללי, 16 שנה במקווה ישראל, עולה חדשה בעצמי.

<אלכס כץ: אלכס כץ, מנהל הפנימייה הכללית ממלכתית.

<אלכס כץ: גם אני עולה לשעבר, לפי המבטא, גם אני בוגר מקווה ישראל.

<יהודה חכים: אני יהודה חכים, מנהל המשק החקלאי, בוגר מקווה ישראל.

<ברוריה נחמיאס: אני ברוריה נחמיאס, מנהלת בית הספר הדתי במקווה ישראל.

<ברוריה נחמיאס: הגעתי למקווה ישראל לפני 28 שנה במסגרת היחידה לפעילי ציבור באוניברסיטת בר אילן, עשינו עבודה עם קליטת עולים בתוך בית הספר הדתי, ומאז עד היום אני כאן.

<אנה ליטרוביק: אנה ליטרוביק, מנהלת מרחב ראשון לציון חולון, משרד העלייה והאינטגרציה.

<יעל מקונן: אני יעל מקונן, המנהלת של הפנימייה הדתית, גם בוגרת של מקווה, מקוואית בנשמתי.

<נחמיה חתוכה: שמי נחמיה חתוכה, מנהל מחוז תל אביב והמרכז במשרד העלייה והקליטה.

<נחמיה חתוכה: לא בוגר מקווה.

<קריאה: וגם לא עולה חדש.

<נחמיה חתוכה: וגם לא עולה חדש.

<ציפי גלעדי: ציפי גלעדי, אני ראש תחום פרלמנטרי, עובדת עם יושב ראש הוועדה ועם דנה גורדון, הייתי רוצה להיוולד כאן.

<ידידיה וולף: אני מפקח תלמידים עולים בחמ"ד, במינהל החינוך ההתיישבותי ומלווה את המדור הדתי על כל שלל עוליו וגווניו.

<יואל גרומבק: יואל גרומבק, רפרנט צרפת במינהל החינוך ההתיישבותי, מלווה את שני בתי הספר.

<נועה זירבוביץ: אני תלמידה כאן, בכיתה י', כותבת לעיתון.

<יוליה מורדוב: יוליה מורדוב, אני מנהלת חטיבת הביניים של בית ספר ישראלי צרפתי כאן במקווה.

<יוליה מורדוב: עולה חדשה ותיקה.

<יעקב מלקמו: מלקמו יעקב, אני מפקח על הפנימייה כאן במקווה, אני יליד הארץ.

<לילי פריד: אני מפקחת על כיתת תלמידים עולים במינהל ומנהלת היחידה להנחלת הלשון.

<יהודה זפרני: אני יהודה זפרני, למי שלא מכיר, אני עליתי מקרית שמונה לפה לפני - - - זה גם עלייה, אני כמובן בוגר מקווה ישראל וידיד הכפר.

<יהודה זפרני: הייתי פה דירקטור שתי קדנציות אחרונות ואני פה עד מותי.

<רונן צפריר: מי שנמצא איתנו עוד זה נציגי כל ישראל חברים.

<רונן צפריר: לא תכננתי שזה יהיה ככה, אווה לביא, אחראית על כל קשרי תפוצות בכל ישראל חברים והיא אחד מהאנשים שהכי אשמים בכל מה שקשור לעליית תלמידים בישראל.

<אווה לביא: כן, אני חייבת להוסיף, אני ישראלית חדשה.

<יהודה מימרן: מנכ"ל כל ישראל חברים.

אברהם נגוסה: נמצאים פה גם היועצים הפרלמנטריים שלי.

<רונן צפריר: מבחינת סדר היום שלנו, אנחנו רוצים לעסוק במה שאנחנו עושים כאן.

<רונן צפריר: אנחנו נצפה בסרט קצר שמרכז את כל ה-148 שנים שאנחנו נמצאים כאן על הקרקע ובעצם עושים חינוך וחקלאות, לאחר מכן יגיעו לכאן תלמידים ונרד לסיור ואנחנו גם ניטע עץ כי ט"ו בשבט זה השבוע, אז אנחנו ניטע עץ משותף ביחד.

<רונן צפריר: ברשותכם, נתחיל בסרט.

<רונן צפריר: (הקרנת סרט).

<רונן צפריר: זה אנחנו ב-12 דקות.

<רונן צפריר: מאז ועד היום, ציינתי קודם, אנחנו מתעסקים בחינוך ובהקניית המורשת היהודית ציונית במדינת ישראל, כשהחקלאות היא בעצם סוג של אמצעי.

<רונן צפריר: כיום יש בכפר 1,800 תלמידים, מגיל שנתיים עד גיל 18 ואחרי גיל 18 יש לנו מכינה קדם צבאית ויש לנו גם פרויקט שנקרא אקדמיה בראש שקט, שזה פרויקט של משרד הקליטה, משרד החינוך ואנחנו, שנותן מענה לכ-20 סטודנטים אתיופים שמגיעים אלינו ונותנים שירות לקהילה, לנו ולבתי ספר ערב ובשעות הבוקר הם לומדים במכללות ובאוניברסיטאות מסביב.

<רונן צפריר: כפי שהבנתם, נושא העלייה וקליטת העלייה זה נושא שמבחינתנו הוא אחד מהדברים הבסיסיים ביותר במקווה ישראל ולאורך כל השנים היינו שותפים לעלייה ולקליטה של עולים מהארץ ומהעולם.

<רונן צפריר: בוגרים רבים ממקווה ישראל יצאו, אחרי שהם עלו ונקלטו בארץ, לכבוש את הארץ דרך החקלאות.

<רונן צפריר: כ-50 יישובים, כמו שראיתם בסרט, הם 50 יישובים שהוקמו על ידי בוגרי מקווה ישראל.

<רונן צפריר: כיום אנחנו מתמודדים עם אתגר העלייה בכמה ממדים, כשהממד הראשון שאנחנו חווים אותו זה בעצם התלמיד או התלמידה בכיתה והאזור שבו הם מנהלים את החיים שלהם, הממד השני זה ההורים שלהם והמשפחות שלהם, והממד השלישי שהוא לא פחות חשוב והוא מאוד מאוד מורכב בשנים האחרונות, גילינו, זה הצוות שלנו, כי אנחנו גם קולטים עלייה בצוות.

<רונן צפריר: זאת אומרת בשלושת הממדים האלה אנחנו מתנהלים בנושא של העלייה.

<רונן צפריר: יש לנו היום גם בכפר כ-284 תלמידים עולים, שחלקם הם צרפתים, חלקם הם מחבר העמים, חלקם אתיופים, מהעדה, בודדים מגיעים מארצות כמו תימן, היה לנו איזה שהוא ניסיון עם העלייה מתימן, נשאר לנו כרגע תלמיד אחד בתהליך הזה.

<רונן צפריר: יש לנו תלמידים מוסלמים, יש לנו צ'רקסים וכמובן הזרם המשמעותי שאיתו אנחנו חיים זה הסיפור של הממלכתי דתי לצד הממלכתי שחי כאן במתחם אחד, בכפר אחד.

<רונן צפריר: זה נושא בפני עצמו שאנחנו מנהלים אותו תוך כדי תנועה.

<רונן צפריר: ההנהלה של הכפר מנוהלת על ידי שמונה מנהלים כשכל מנהל בעצם מנהל את היחידה שלו, זה אומר את הצוות שלו וכל מה שמשתמע מכך.

<רונן צפריר: אנחנו כפופים לוועדת החינוך שיהודה הוא היושב הראש שלה ולמועצת המנהלים של הכפר, שבנויה מארבעה נציגים של כל ישראל חברים וארבעה נציגים של מדינת ישראל, כולל יושב ראש שמנהל את מועצת המנהלים.

<רונן צפריר: אנחנו כרגע עדיין בלי יושב ראש כבר שנה, אנחנו מקווים שבחודשים הקרובים זה ייפתר, זה תהליך שאנחנו נמצאים בתוכו וזה משהו שמאוד מאוד חסר לנו.

<רונן צפריר: יש לנו כאן תלמידים.

<רונן צפריר: אנחנו מבחינתנו נשמח לנהל איזה שהוא רב שיח.

<רונן צפריר: המנהלים נמצאים כאן ואפשר להרגיש בנוח ולשאול שאלות ולדבר איתנו על כל מה שקשור מבחינת האתגרים שלנו והאתגרים שלנו הם לא פשוטים, אנחנו מתמודדים עם זה ברמה היומיומית, אם זה בצד הרגשי ואם זה בצד הפיזי ואם זה בצד התפיסתי וגם מחשבה קדימה איך אנחנו מנהלים את כל התהליך הזה.

אברהם נגוסה: אז סך הכול 240?

<רונן צפריר: 284 תלמידים עולים מתוך 1,860.

אברהם נגוסה: מכל התפוצות.

אברהם נגוסה: הבנתי.

<יהודה זפרני: אני רוצה להוסיף כמה מילים לפרוטוקול.

<יהודה זפרני: רונן צפריר, המנכ"ל, והצוות, מר נגוסה, הצוות בכלל של מקווה ישראל מאוד מאוד צנוע.

<יהודה זפרני: מה שהוא לא הוסיף בסקירה שלו זה שהצוות הצנוע, אבל הכול כך מקצועי, עשה בעשור האחרון מהפכה.

<יהודה זפרני: מהפכה, אני מתכוון, שלא קיימת בארץ, אין דבר כזה בארץ שתוך פחות מעשור הצוות המקצועי, בראשות המנכ"ל כמובן, הצליח להביא את הממוצע מ-20% ומשהו הצלחה בבגרות, היה לנו הכבוד להכריז על ממוצע של 94%.

<רונן צפריר: יש עדכונים אצל ברוריה.

<ברוריה נחמיאס: אצלנו 100% זכאות לבגרות, 100% לעולים.

<יהודה זפרני: 100% הצלחה בבגרות, אין דבר כזה, לא קיים.

<יהודה זפרני: אני, לשמחתי, החלטתי להתמודד על ראשות עיריית נתניה ואני קצת בקי, התחלתי לבדוק מה קורה בערים ובבתי ספר, אתה לא מצליח לראות ממוצעים כאלה ובטח ובטח במקום שהוא קולט עלייה מכמעט 17 לאומים.

<יהודה זפרני: הכול בזכות באמת הצוות המקצועי, האהבה למקצוע ולאנשים.

<יהודה זפרני: בהזדמנות הזאת אני רוצה להגיד שאתמול, יום השואה הבינלאומי, 27 בינואר, ומקווה ישראל כל חייה קלטה, יש פה מורים, המורים שלי שהיו במקווה ישראל, רובם עלו אחרי השואה, התחנכו פה בלי משפחה והפכו להיות מורים.

<יהודה זפרני: אתה רואה פה ממש דור המשך.

<יהודה זפרני: ברוריה ציינה 28 שנה, יש פה את הסמנכ"ל של הפנימייה, שגדל פה בשנות ה-60, אני עצמי כמובן, אחרים, ההמשכיות ישנה כי בסופו של דבר מי שגדל פה ומתחנך פה זה לכל החיים.

<יהודה מימרן: רק לחדד את הדברים של יהודה, צריך להבין שמקווה ישראל זה בעצם מיקרוקוסמוס של החברה הישראלית ויש פה הרבה תלמידים מעיירות הפיתוח שבאים לכאן לפנימיות ולכן ההישג הזה של 100% או 94% הוא מאוד מאוד יוצא דופן.

<יהודה מימרן: אחד המאמצים שאנחנו שמנו עליהם דגש בשנים האחרונות זה לצמצם את הפער בין ההישגים של תלמידי הפנימיות והתלמידים האקסטרניים ולשמחתנו הרבה זה באמת דבר שהצליח מאוד.

<יהודה מימרן: כמו שיהודה אמר, זה בזכות הצוות שנמצא פה וגם בזכות השותפים שנכנסו למקווה ישראל והביאו הרבה מאוד, גם תכניות חינוכיות וגם משאבים כדי לקדם את מקווה ומקווה נמצאת עכשיו בשלב של התפתחות מאוד משמעותית.

<יהודה מימרן: התחלתי להגיד שהמעורבות של הממשלה והתמיכה של הממשלה הייתה מאוד חסרה עד היום ולכן אחד הדברים שהצוות של מקווה עשה, יחד עם כל ישראל חברים, זה להביא שותפים נוספים, כמו קרן רש"י, דיברנו על אלי אלאלוף, כמובן כל ישראל חברים.

<יהודה מימרן: אנחנו מסתכלים קדימה.

<יהודה מימרן: כמו שראית את ההיסטוריה של מקווה, זה מקום ייחודי מאוד במדינת ישראל, זה ראשית החקלאות, ראשית הציונות, ראשית החינוך ויש פה מסר מאוד גדול לחברה הישראלית, כמו שאמר רונן, יש פה דתיים, יש פה חילוניים, יש פה מסורתיים, יש פה מרכז, יש פה פריפריה, ואנחנו מצפים למעורבות של ועדת הקליטה בראשותך כדי להמשיך ולחזק את מקווה הלאה.

<רונן צפריר: הצטרפו אלינו תלמידים מבתי הספר והפנימיות.

<רונן צפריר: לכם, תלמידים יקרים, אני רוצה שתבינו, נמצאת פה ועדת העלייה והקליטה של הכנסת, חבר הכנסת ד"ר אברהם נגוסה, והמטרה היא להכיר אתכם וגם אתם, אם בא לכם לשאול שאלות או בא לכם לדבר תרגישו בנוח ותציגו את עצמכם.

<יעקב מלקמו: אני רק רוצה לחזק את הדברים של יהודה, על השילוב.

<יעקב מלקמו: לא רק הלמידה כאן וההשתלבות החברתית, אני חושב שאין מקום במדינת ישראל שיושבים עולים וותיקים מכל התפוצות וזה מקום מאוד מאוד שיש לו התמחות בתחום הזה של קבלת האחר והשונה.

<יעקב מלקמו: יש פה ועדת חינוך שמתכנסת, בראשותו של יהודה, שבע-שמונה פעמים בשנה, ואנחנו שותפים לה כפיקוח.

<יעקב מלקמו: הוועדה הזאת דוגלת בכיצד לקדם את התלמידים פה וכל מה שנאמר זה נכון ואני חושבת שזה מאוד מאוד מאוד חשוב שגם עולים חדשים וגם ותיקים מרגישים שייכות.

<יעקב מלקמו: חשוב מאוד לוועדה, אין תקצוב במקום הזה, בתחום של העצמת השילוב החברתי והלמידה של עולים וותיקים.

<יעקב מלקמו: אם יש כזה דבר של ועדת העלייה והקליטה, שהיא יכולה לתת, אני חושב שאפשר לעשות המון בתחום הזה.

<יעקב מלקמו: זאת דוגמה ייחודית במדינת ישראל.

<יעקב מלקמו: חדר אוכל משותף, כבוד הדדי.

<יעקב מלקמו: ואין באף מקום, אני לא רואה הרבה שהישראליות והעולים ביחד.

<יעקב מלקמו: אני חושב שזה מאוד חשוב.

<יעקב מלקמו: גם הבגרויות.

<יעקב מלקמו: יש מרכזי למידה בערב, עד השעות הקטנות של הלילה, יש פה במסגרת של יוצאי אתיופיה, אקדמיה בראש שקט, שהיום אותם סטודנטים באוניברסיטאות ובמכללות, שכר הדירה מאוד גבוה, אז הם חיים כאן ונותנים שירות ודוגמה אישית, שלוקחים את התלמידים לחלום במכללות ובאוניברסיטאות שהם לומדים.

<יעקב מלקמו: יש פה עשייה וצוותים נפלאים.

<יעקב מלקמו: הרבה פעמים לא יוצאות מילים כאלה מהמפקח, אבל זאת האמת.

<רונן צפריר: תודה רבה.

<לילי פריד: אני רוצה להוסיף עוד משהו.

<לילי פריד: אני מסכימה עם כל מילה ואני רוצה לשים את הדגש על האולפנים, שמעבר להקניית השפה, בשנה הראשונה מושם דגש על רכישת השפה העברית והצוות פה לא מתועל לכיוון השפה גרידא, אלא באמת כל הנושא של היטמעות בחברה, קליטה בתרבות, פעילויות הרבה מעבר ללימודים הרגילים.

<לילי פריד: אנחנו רואים את זה בצורה מאוד מאוד חזקה.

<לילי פריד: השנה אנחנו נכנסנו לתכנית לימודים באמצעות ספרים דיגיטליים וזה דורש שינוי מבחינת הצוות, לא רק לעניין הטכנולוגי, אלא גם תפיסת הוראה אחרת, תפיסת התפקיד של המורה, העברת האחריות לתלמידים ולא רק המורה הוא כלי שמעביר.

<לילי פריד: נעשו פה שינויים גדולים מאוד, באמת השנה אני מרגישה שינוי גדול מאוד.

<לילי פריד: יש לנו עוד דרך ארוכה, אנחנו עוד עובדים על זה, אבל המגמה היא מאוד מאוד חיובית ומבורכת.

<ידידיה וולף: אני חייב לציין דבר נוסף.

<ידידיה וולף: שברגע שזיהינו את המצוקה, למשל, אני אדבר על דבר עכשווי, של עולי צרפת מאזור המרכז, שלא מקבלים את המענה הנכון, פנינו למקווה והם ישר פתחו - - - מאוד יפה, גם במדור הדתי, תכנית חדשה יחסית, שצומחת ועולה, שבמקביל למנהלת פה הנפלאה, ברוריה, יש עוד מנהלת שבאה מצרפת והם גם מקבלים את העלייה, שגם להם יש את האתגרים המיוחדים שלהם.

<ידידיה וולף: מה שאני חייב לציין, שהם נענו מיד לאתגר ופתחו את התכנית וכל פעם, לפי האתגרים החדשים.

<ידידיה וולף: אנחנו יודעים שזה אחד המוסדות שנענים והולכים איתנו, עם המינהל להתיישבות.

אברהם נגוסה: קודם כל כמובן נשמע את התלמידים, אני שואל, מה שאנחנו שומעים פה זה מאוד מחמם את הלב, כי ההצלחות, אנחנו שומעים גם במובן החינוכי, 100% הצלחה בבגרות, וגם השילוב החברתי שאנחנו רואים שיש גם הצלחה.

אברהם נגוסה: מקום כל כך חשוב ומוצלח, למה זה רק 284 עולים חדשים שנקלטים פה?

אברהם נגוסה: למה לא יותר?

אברהם נגוסה: כי ככל שיש מקום מוצלח וצריך לחזק אותו, להפנות את העולים החדשים לפה.

אברהם נגוסה: מישהו יכול להסביר לנו למה רק 284 עולים?

<יהודה זפרני: כן, אפשר.

<יהודה זפרני: אל"ף, בשנות ה-90 והלאה היו הרבה יותר כי העלייה הייתה יותר גדולה, בי"ת, אני מדבר בשמי כרגע, אבל העניין של התקציבים הוא מאוד מאוד מאוד חשוב.

<יהודה זפרני: ככל שייתנו יותר תקציבים, לדעתי ככה פה, וגם במקומות אחרים, יוכלו לקלוט יותר עולים.

אברהם נגוסה: אוקיי, אז אנחנו רוצים לשמוע מה המחסום פה.

אברהם נגוסה: אני רוצה להבין מה המחסום, האם, כמו שאתה אומר, הבעיה היא תקציבית, האם זה מקום פיזי, האם יש מחסומים אחרים.

אברהם נגוסה: אנחנו רוצים לשמוע כי אנחנו קיימנו דיון גם לפני שבוע בעניין קליטת העולים החדשים במערכת החינוך הממלכתית דתית.

אברהם נגוסה: אנחנו ראינו שם, כמובן לא רק פנימייתי, גם עירוני.

אברהם נגוסה: אנחנו עכשיו באנו לפה, לשטח, להבין בדיוק, גם את ההצלחות וגם את האתגרים.

אברהם נגוסה: אני רואה שיש הצלחות בכל המובנים, אז אני אומר שדווקא אנחנו רוצים לשמוע מהמנהל ואז אנחנו נפנה למשרד הקליטה ולמשרד החינוך, או שאתה רוצה לעשות יותר מאוחר או עכשיו את הדיון הזה?

אברהם נגוסה: כי חשוב לי להבין למה זה רק 284 תלמידים.

<רונן צפריר: ברשותך, אני אשמח שנשוחח עם התלמידים ואחר כך אנחנו נמשיך לדבר על זה.

<רונן צפריר: זה מאוד מורכב, אני חושב שמשרדי הממשלה והמפקחים מתגייסים במסגרת היכולות שלהם ואפילו עוזרים לנו מאוד, אבל באופן כללי חינוך דורש המון משאבים, במיוחד אם יש פערים, ומה לעשות, עולה שעולה לארץ, יש לו פערים, גם תרבותיים וגם השכלתיים והשאיפה שלנו היא, כדי לשלב אותו בחברה נכון, להביא אותו לנקודת התחלה טובה וזה דורש המון משאבים.

<רונן צפריר: אבל אנחנו נדבר על זה.

<רונן צפריר: מה שחשוב שיהיה ככה ברמה של ההבנה, מדובר פה ב ב-300 אנשי צוות שכל היום עוטפים את התלמידים.

<רונן צפריר: דיברו פה על בית ספר ערב, בית ספר הערב, לפעמים הוא עובד עד אחת בלילה, אם צריך.

<רונן צפריר: זה בית ספר ערב שפועל ונותן מענה ברמה של מדריך או מורה לשניים-שלושה תלמידים ומחזק אותם אקסטרה בנוסף לשיעורים הפרטניים שיש להם בבית הספר.

<רונן צפריר: אבל בואו נשמע את התלמידים, נראה - - -

<יעקב מלקמו: יש עוד דבר, גם הרשויות, ישנן רשויות שלא משחררות את העולים, כי לא עוברים אוטומטית למסגרת פנימייתית, הרשות לא כל כך משחררת אותם.

<יעקב מלקמו: זה בכל מקום.

אברהם נגוסה: אוקיי.

אברהם נגוסה: אז באמת אנחנו לא נעכב את התלמידים מהלימודים ונשמע אותם.

אברהם נגוסה: אנחנו רוצים לשמוע מהתלמידים, מי רוצה להתחיל?

<דפנה שניידר: אולי נתחיל מתלמידי י"ב, שיש להם בגרות ותגבורים.

אברהם נגוסה: יוסף, בבקשה, תציג את עצמך.

אברהם נגוסה: תסביר לנו באיזה כיתה אתה וכמה זמן אתה פה.

<יוסף-תלמיד במקווה ישראל: קוראים לי יוסף, אני תלמיד פנימייה, כיתה י"ב, שנה שנייה שלי פה.

<יוסף-תלמיד במקווה ישראל: יש לי בגרות באזרחות ביום חמישי, אז הייתי רוצה לשאול שאלה.

<יוסף-תלמיד במקווה ישראל: למדנו על הוועדות של הכנסת, וזו ועדת עלייה וקליטה, מה בעצם הוועדה עושה, אם אתה יכול להסביר לי משהו שמעבר - - -

<קריאה: הוא מנצל את ההזדמנות לבגרות.

<קריאה: זו שאלה שתיים בבגרות.

אברהם נגוסה: גילו לך את השאלה בבגרות.

<יוסף-תלמיד במקווה ישראל: יש לכם שאלות שאתם רוצים לשאול?

אברהם נגוסה: אני לא שכחתי את השאלה, אני אענה לשאלה שלך, אבל קודם תשתף אותנו פה, על החינוך, על החיים.

<יוסף-תלמיד במקווה ישראל: אני הגעתי מישיבת מבת ים.

<יוסף-תלמיד במקווה ישראל: באותו מקום לא ממש השקיעו בנו בחינוך וזה.

<יוסף-תלמיד במקווה ישראל: לא היו שיעורי ערב, הייתי פנימיסט גם.

<יוסף-תלמיד במקווה ישראל: באותה תקופה לא האמנתי שאני יכול להוציא תעודת בגרות.

<יוסף-תלמיד במקווה ישראל: המקום לא השקיע בנו בתחום של הלמידה וזה, אז עזבתי את המקום, איכשהו שמעתי על מקווה ישראל, שזה מקום טוב, נקלטתי פה ומאז הציונים שלי השתפרו ממש והביטחון העצמי שלי עלה, בזכות הצוות התומך.

<יוסף-תלמיד במקווה ישראל: יש פה צוות שרודפים אחרי התלמידים ולפעמים הם רוצים את ההצלחה יותר מאשר שהתלמידים רוצים.

<יוסף-תלמיד במקווה ישראל: אני יכול לציין פה את דפנה, המנהלת, שעושה מעל ומעבר, היא עושה שיעורים פרטיים בשעות לא קונבנציונליות, וכן, ואללה, עם כאילו הייתם רוצים להביא תקציב, נראה לי שזה המקום הכי מושלם להשקיע בו.

אברהם נגוסה: כל הכבוד.

אברהם נגוסה: אתה אומר, ההצלחה זה לא סתם, יש השקעה, השקעה של הצוות ואני מניח גם השקעה של התלמידים.

<יוסף-תלמיד במקווה ישראל: התלמידים גם משקיעים.

<יוסף-תלמיד במקווה ישראל: והצוות מאמין בתלמידים, אז התלמידים מתחילים להאמין בעצמם ולבנות ביטחון עצמי.

אברהם נגוסה: כל הכבוד.

אברהם נגוסה: תודה.

<יהודה חכים: אני רוצה לומר ולהוסיף דברים.

<יהודה חכים: יוסף, הבחור הזה, מעבר למטלות של לעשות בגרות וכל זה, המוטיבציה שלו, הוא מחזיק לנו את הלול של הכפר בשישי-שבת.

<יהודה חכים: זאת אומרת הוא בא אחרי הלימודים, ב-12 בצהריים, והוא עובר, אוסף את הביצים, 5,300 עופות, אוסף בשישי שבת.

<יהודה חכים: זה דבר שחוץ מהלימודים הוא גם עושה לביתו, הוא עוזר וגם לעצמו.

<יהודה חכים: וזה דבר שהוא לא מובן מאליו.

אברהם נגוסה: תודה רבה לך.

אברהם נגוסה: אז השאלה שלך, אני אענה, בקיצור.

אברהם נגוסה: ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות היא אחת הוועדות שהכנסת פועלת דרך הוועדות.

אברהם נגוסה: יש 12 ועדות בכנסת וכל הפעילות שאנחנו עושים זה דרך הוועדות, לפי התחומים.

אברהם נגוסה: ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות יותר מתמקדת בשלושה תחומים, בעלייה, בקליטה והתפוצות.

אברהם נגוסה: לכן אנחנו באים, מקיימים דיונים בכנסת בנושאים האלה, בחינוך, בתעסוקה, בבריאות, בדיור שקשורים לעולים חדשים, איך מעלים ואיך קולטים ואיך גם יוצרים קשר עם התפוצות, בין מדינת ישראל והתפוצות.

אברהם נגוסה: אנחנו גם יורדים לשטח, באים כדי לבדוק ולבחון וללמוד מהשטח את הצלחות, וגם, כמו שאמרתי, את האתגרים.

אברהם נגוסה: מה אנחנו יכולים, אחרי שאנחנו נלמד פה את האתגרים, אנחנו הולכים לכנסת ואיך אנחנו עוזרים, כדי להרחיב, לחזק את הפעילות הזו.

אברהם נגוסה: בקיצור, אני אומר.

אברהם נגוסה: מי ממשיך?

אברהם נגוסה: בבקשה.

<יעקב-תלמיד במקווה ישראל: קוראים לי יעקב, אני גר בבאר שבע, אני תימני, עליתי לפני שנתיים.

אברהם נגוסה: מתימן.

<יעקב-תלמיד במקווה ישראל: אני מעדן, עיר ליד עיר הבירה, צנעא.

<יהודה זפרני: ולמדת עברית בתימן או בארץ?

<יעקב-תלמיד במקווה ישראל: למדתי בתימן קצת.

<יעקב-תלמיד במקווה ישראל: אני מתחיל את הסיפור שלי.

<יעקב-תלמיד במקווה ישראל: הגעתי מתימן ועד לפני שנתיים חייתי שם.

<יעקב-תלמיד במקווה ישראל: נולדתי בתימן ועוד לפני שנתיים חייתי שם.

<יעקב-תלמיד במקווה ישראל: החיים בתימן היו מאוד מאתגרים, קשים ולעתים מפחידים, מדינה שכולה מלאה אויבים ועליך לפעמים להסתיר את זהותך על מנת לחיות בבטחה.

<יעקב-תלמיד במקווה ישראל: שניים מאחיי יצאו לארצות הברית, כשעוד הייתי קטן ובעקבותיהם תמיד רציתי לעלות לארץ ישראל משום שידעתי שהחיים בישראל יותר בטוחים ואיכות החיים שם ברמה גבוהה יותר ומקדמת אותך הרבה יותר להצלחה בחיים.

<יעקב-תלמיד במקווה ישראל: לדוגמה, הרמה הלימודית בתימן הייתה מאוד נמוכה בבית הספר, למדו את רוב המקצועות, אבל לא ברמה גבוהה מספיק.

<יעקב-תלמיד במקווה ישראל: זה הקשה עליי להתפתח - - - כמו כל שאר העולם.

<יעקב-תלמיד במקווה ישראל: לפני שנתיים אני ואחיותיי התחלנו את מסע העלייה שלנו לארץ ישראל, דרך ירדן, כשמשם אחינו בא במיוחד מארצות הברית לקחת אותנו לבאר שבע.

<יעקב-תלמיד במקווה ישראל: בבאר שבע הגענו למרכז הקליטה, השלב הראשון בהסתגלות לחיים בישראל.

<יעקב-תלמיד במקווה ישראל: הוריי עוד היו בתימן והצטרפו רק לאחר חצי שנה.

<יעקב-תלמיד במקווה ישראל: אחי הגדול רשם אותי למסגרת לימודית חרדית, היה לי קשה מאוד להשתלב באותה מסגרת משום שהסביבה לא קיבלה אותי וצחקה על המבטא שלי, בעיקר בגלל שאני לא התחברתי למציאות החרדית, של פאות, ציצית, לימודי תורה ברמה גבוהה ומצד שני גם הרמה הלימודית של שאר המקצועות הייתה נמוכה מאוד.

<יעקב-תלמיד במקווה ישראל: רציתי ללמוד מתמטיקה ובית ספר לא העניק לי את זה.

<יעקב-תלמיד במקווה ישראל: ידעתי שזה לא משהו לעתיד ושזו לא המציאות שאני מייחל לחיות בה.

<יעקב-תלמיד במקווה ישראל: בנוסף לכך בעקבות המעבר היו כל מיני קשיים במשפחה שהשפיעו מאוד על המוטיבציה שלי להצלחה בלימודים וגרמו לי להתרכז יותר במה שעובר עליי בבית ופחות בהתפתחות האישית שלי.

<יעקב-תלמיד במקווה ישראל: לקראת סוף כיתה ח' קיבלתי מכתב מחיל האוויר ש'מזמין אותך ללמוד בבית הספר הצבאי של חיל האוויר'.

<יעקב-תלמיד במקווה ישראל: המכתב נטע בי תקווה שאולי זו תהיה ההזדמנות שלי להתחיל להגשים את עצמי ואת חלומותיי.

<יעקב-תלמיד במקווה ישראל: סיפרתי לאחי הגדול שמאוד תמך ברעיון וניגשתי למבחנים.

<יעקב-תלמיד במקווה ישראל: המבחנים היו ברמה קשה מאוד, הרגשתי שאני - - - והבנתי שכרגע זה לא המקום שלי בחיים.

<יעקב-תלמיד במקווה ישראל: הייתי מאוד מאוכזב, אבל עם זאת גם נפלה עליי ההבנה שאני רוצה להצליח וזה חשוב לי, ששום דבר לא יעמוד בדרכי, המסר הזה הוליד בי את המוטיבציה הכי גדולה שלי להצלחה.

<יעקב-תלמיד במקווה ישראל: ניגשתי לאחראי במרכז הקליטה שלי ודיברתי איתו על הקשיים בבית הספר ועל כך שהיה לי חשוב לעזוב ולהסתדר בחיים באופן עצמאי.

<יעקב-תלמיד במקווה ישראל: הוא כמובן סירב, מסיבה פשוטה, שקיים במדינת ישראל חוק חינוך חובה, חוק שמחייב שכל ילד עד גיל 16, שתהיה לו מסגרת לימודים כלשהי.

<יעקב-תלמיד במקווה ישראל: הבנתי את עמדתו אך התעקשתי לא ללמוד בבית הספר החרדי.

<יעקב-תלמיד במקווה ישראל: ראש מרכז הקליטה בא לקראתי והציע לי ללמוד במקווה ישראל.

<יעקב-תלמיד במקווה ישראל: בדקתי על המקום באינטרנט ורציתי לבוא לבדוק, התקבלתי באופן מיידי למקום והרגשתי שבמקום הזה כל האנשים רוצים בהצלחתי ובהתקדמות שלי בחיים.

<יעקב-תלמיד במקווה ישראל: היחס האישי, החם והרמה הלימודית הגבוהה, שניהם היו שילוב שהייתי זקוק לו בחיי על מנת לחתור להצלחה.

<יעקב-תלמיד במקווה ישראל: עכשיו, אחרי חצי שנה במקווה, אני רואה איך כל הצוות כאן פועל באופן עקבי להצלחת התלמידים בבגרויות ולקידום החיים האישיים.

<יעקב-תלמיד במקווה ישראל: אני יודע שהם מתעקשים איתי על משהו - - - ועם זאת אני מרגיש שבאמת מאפשרים לי להיות ולעשות מה שתמיד רציתי וחלמתי.

<יעקב-תלמיד במקווה ישראל: לסיכום, הייתי רוצה שהמסר העיקרי שתיקחו איתכם מהסיפור שלי הוא לא לוותר על עצמכם אף פעם, גם כשקשה, וגם זאת לדעת להעריך את זה שיש מקום שבו כולם רוצים את טובתכם והצלחתכם, אפילו שלפעמים אנחנו חושבים שלא, כי לא כולם מקבלים את היחס הטוב שאנחנו מקבלים.

אברהם נגוסה: תודה רבה לך.

<דפנה שניידר: אני רוצה להגיד שמה שמאפיין את המדור הדתי, את הפנימייה ואת בית הספר הדתי, קליטת העלייה שלנו היא בהחלט כור ההיתוך של מדינת ישראל.

<דפנה שניידר: יש לנו עולים מתימן, מאתיופיה, מצרפת, מפרו, בני מנשה.

<דפנה שניידר: זאת אומרת כור ההיתוך הזה בהחלט עובד יפה, גם בהיבט הלימודי וגם החברתי והתוצאות לפניכם.

<אנה ליטרוביק: אני רק רוצה להגיד שיעקב רשם את הסיפור הזה, ביקשתי מהתלמידים, אנחנו היינו בשבועיים של מוטיבציה, בגלל הבגרויות, אז הוא בכלל רשם את הסיפור.

<אנה ליטרוביק: אני חשבתי שכל אחד יוציא איזה סיפור מהאינטרנט והוא סיפר את הסיפור שלו והקריא אותו מול כל החניכים בחדר האוכל בערב שבת, את סיפור המוטיבציה שלו, וזה היה מאוד מרגש.

<אנה ליטרוביק: אנחנו שמחים שהוא איתנו.

<יוליה מורדוב: אני רוצה להמשיך את השרשרת של העולים, אני כמייצגת בית הספר הישראלי צרפתי.

<יוליה מורדוב: אנחנו קולטים לרוב את העולים מצרפת.

<יוליה מורדוב: ישנה כאן נציגות של תלמידים, שהם לומדים גם בפנימייה וגם כתלמידים שהם חוזרים הביתה, ונורא חשוב היה להדגיש שלצד קליטת התלמידים נורא חשוב גם לקלוט את ההורים שלהם, כי ברגע שההורים לא מצליחים להיקלט כאן זה משבר שיוצר בעיות בהמשכיות של התלמיד כאן ללמוד.

<יוליה מורדוב: כאחת ההצעות שאנחנו מצאנו לנכון זה לפתוח כאן בית ספר להורים, ללמד את ההורים את השפה העברית והם מגיעים לכאן בימי שישי ללמוד.

<יוליה מורדוב: ללא הבנת השפה ההורים גם לא יכולים לעזור בבית וגם התקשורת והשילוב שלהם בחברה מאוד בעייתיים ואנחנו רואים את התוצאות של זה, עד כמה ההורים, הם מגיעים לכאן כל יום שישי, בגשם, ולא מוותרים.

<יוליה מורדוב: התלמידים כאן יכולים להצביע על השילוב שלהם כאן.

<יוליה מורדוב: סם, שהוא שנתיים בארץ, כמה שאני זוכרת, הוא הגיע לפני שנתיים, ממש לפני תחילת הלימודים.

<יוליה מורדוב: אתה לא בפנימייה, אבל אתה יכול להציג את הדברים, איך אתה רואה את הדברים, איך אתה רואה את - - -

אברהם נגוסה: תודה.

אברהם נגוסה: אז מי התלמיד הבא?

<סם-תלמיד במקווה ישראל: קוראים לי סם, אני - - - באתי לבדוק וראיתי שממש - - -

<קריאה: אתה עלית מאתיופיה.

<סם-תלמיד במקווה ישראל: לא, מצרפת.

אברהם נגוסה: תגביר את הקול.

אברהם נגוסה: אתה יליד הארץ, נכון?

<סם-תלמיד במקווה ישראל: באתי למקווה וראיתי שממש הם עוזרים לעולים - - -

<קריאה: מתי עלית לארץ?

<סם-תלמיד במקווה ישראל: לפני פחות משנתיים.

אברהם נגוסה: עלית.

אברהם נגוסה: אוקיי.

אברהם נגוסה: לא הבנתי.

אברהם נגוסה: חשבתי שאתה יליד הארץ.

אברהם נגוסה: מאיפה עלית?

<סם-תלמיד במקווה ישראל: מצרפת.

אברהם נגוסה: מאז שעלית ישר התחלת פה או במקום אחר?

<סם-תלמיד במקווה ישראל: התחלתי כאן.

<קריאה: איפה שמעת על בית הספר?

<סם-תלמיד במקווה ישראל: דודה שלי למדה כאן והיא אמרה לי שזה בית ספר טוב, שהם עוזרים לנו, אז באתי, ניסיתי וזה היה טוב.

אברהם נגוסה: תודה.

אברהם נגוסה: מי עוד רוצה לשתף אותנו?

אברהם נגוסה: כן, בבקשה.

<מקס-מקווה ישראל: קוראים לי מקס, אני ב-י' במדור הדתי.

<מקס-מקווה ישראל: אני לומד במסלול צרפתי.

<קריאה: מסלול חדש שפתחנו בתוך בית הספר הממלכתי דתי, לעולים מצרפת.

<מקס-מקווה ישראל: כיתות לבגרות.

<קריאה: בגרות צרפתית, לא ישראלית.

<מקס-מקווה ישראל: כן.

<מקס-מקווה ישראל: זה כיף שיש מדור צרפתי בשביל לעשות בגרות צרפתית, אני בא לארץ בשביל להיות בישראל וללמוד במדור צרפתי.

<קריאה: ואתה חוזר אחרי זה?

<קריאה: כשאתה מסיים את הלימודים אתה חוזר לצרפת?

<מקס-מקווה ישראל: לא יודע.

אברהם נגוסה: אתה עוד לא עלית לארץ?

<מקס-מקווה ישראל: לא עליתי.

אברהם נגוסה: אתה הגעת לפה ללמוד.

<מקס-מקווה ישראל: כן.

אברהם נגוסה: וההורים שלך, איפה הם?

<מקס-מקווה ישראל: ההורים שלי בצרפת.

אברהם נגוסה: כמה תלמידים כאלה יש שההורים שלהם שם והם פה?

<קריאה: בסביבות ה-25 סך הכול.

אברהם נגוסה: תודה.

<דפנה שניידר: אני רק רוצה לומר, לגבי המסלול הצרפתי בבית הספר הדתי, אמנם הם עושים בגרות צרפתית, אבל הם מחוברים לתלמידים הוותיקים, הם מחוברים בפרויקטים חברתיים ופעילות של זהות דתית, מורשה, גדנ"ע, פרויקטים של מעגלים.

<דפנה שניידר: כל הפרויקטים שמחברים אותם גם לשפה, גם לארץ ישראל, גם לשירות משמעותי בעתיד וזו התרומה שלנו כדי שבאמת התלמידים יישארו.

<דפנה שניידר: רובם נשארים לשירות משמעותי או למכינות, שירות לאומי.

<דפנה שניידר: וזה החיבור שלהם למעשה.

אברהם נגוסה: יש לי כמה שאלות, אבל אחר כך.

אברהם נגוסה: בבקשה.

<אלכס-תלמיד במקווה ישראל: (תרגום חופשי מהשפה האנגלית).

<אלכס-תלמיד במקווה ישראל: שמי אלכס, קשה לי לדבר בעברית, אז אני אדבר באנגלית.

<אלכס-תלמיד במקווה ישראל: אני במקווה כבר חמישה חודשים, אני חושב שזה בית ספר מצוין, אז אם אתה רוצה לשאול אותי שאלות.

<קריאה: מאיפה אתה?

<אלכס-תלמיד במקווה ישראל: מאוקראינה.

<אלכס-תלמיד במקווה ישראל: אני בכיתה י'.

<קריאה: עשית עלייה?

<קריאה: איך נודע לך על מקווה?

<אלכס-תלמיד במקווה ישראל: (תרגום חופשי מהשפה האנגלית): חבר טוב של המשפחה סיפר לנו, כשחיפשנו בית ספר, הוא אמר שהבן שלו לומד במקווה וזה בית ספר טוב.

<קריאה: והמשפחה שלך פה בישראל?

<אלכס-תלמיד במקווה ישראל: כן.

אברהם נגוסה: והם עשו עלייה?

אברהם נגוסה: אוקיי.

<קריאה: אתה בפנימייה או רק בבית הספר?

<אלכס-תלמיד במקווה ישראל: כן, אני פה בפנימייה.

אברהם נגוסה: זה בית הספר הראשון שהגעת אליו בישראל?

<אלכס-תלמיד במקווה ישראל: כן.

אברהם נגוסה: אוקיי.

אברהם נגוסה: תודה.

<סמואל-תלמיד במקווה ישראל: שלום, אני סמואל, אני פה שש שנים.

<סמואל-תלמיד במקווה ישראל: עכשיו אני בי"ב.

<קריאה: ההורים בארץ?

<סמואל-תלמיד במקווה ישראל: כן.

<קריאה: איפה הם גרים?

<סמואל-תלמיד במקווה ישראל: בתל אביב.

אברהם נגוסה: אתה עושה גם בגרות צרפתית?

<סמואל-תלמיד במקווה ישראל: צרפתית.

אברהם נגוסה: אתה עולה חדש?

<סמואל-תלמיד במקווה ישראל: כן.

<קריאה: לפני שש שנים עליתם, כל המשפחה?

<סמואל-תלמיד במקווה ישראל: כן.

אברהם נגוסה: אוקיי.

אברהם נגוסה: תודה.

<יוליה מורדוב: בבית הספר הישראלי צרפתי ישנו מסלול צרפתי ששם התלמידים לומדים לפי תכנית הלימודים של משרד החינוך הצרפתי, הם נבחנים בכל הבגרויות.

<יוליה מורדוב: חלק מהתלמידים עולים חדשים וחלק הם ילדי דיפלומטים או ילדים של עובדים שעובדים בחברות צרפתיות.

<יוליה מורדוב: כחלק מתכנית הלימודים הם לומדים עברית באולפן, לפי הרמות, חוץ מילדי דיפלומטים שהם לומדים עברית כשפה זרה שנייה, שה קצת אחרת באולפן.

<יוליה מורדוב: בנוסף לכך אנחנו נותנים להם שעה מורשת ישראל, בלי שום קשר אם הם דיפלומטים או לא.

<יוליה מורדוב: זה משהו מהתכנית הכללית של בית הספר שאנחנו מחייבים אותם ללמוד להכיר את התרבות הישראלית.

<נחמיה חתוכה: את יכולה להרחיב לנו על המסלול שהוא עשה?

<נחמיה חתוכה: הוא שש שנים בארץ.

<נחמיה חתוכה: בעצם חטיבה - - -

<יוליה מורדוב: מהחטיבה - - -

<נחמיה חתוכה: חטיבה וחטיבה עליונה הוא עושה פה במקווה ישראל?

<יוליה מורדוב: כן.

<יוליה מורדוב: במסלול צרפתי.

<נחמיה חתוכה: ובעצם לומד לבגרות צרפתית?

<יוליה מורדוב: נכון, בשיתוף פעולה עם משרד החינוך הצרפתי, שאנחנו מקבלים מהם את התכניות.

<יוליה מורדוב: צוות המורים מלמד בצרפתית.

<רונן צפריר: מבחינתנו המגמה היא שבעצם תלמיד שמגיע לכאן בכללי, מכיתה י', הוא יכול להיכנס למסלול הצרפתי ולהגיע לבגרות בסוף התהליך הזה, בגרות צרפתית.

<רונן צפריר: עד כיתה י' אנחנו מנסים לשלב אותם בתוך המסגרות שלנו.

<רונן צפריר: כרגע יש לנו יותר שילובים.

<רונן צפריר: במקרה שלו זה היה קצת שונה, אבל רוב המגמה שלנו היא לשלב תלמידים שמגיעים עד כיתה י' לתוך המסלול הישראלי ולתגבר אותם בשעות עולים.

<רונן צפריר: במקרה שלו זה משהו שונה, אבל זה מאוד חריג.

<יוליה מורדוב: הוא הגיע בכיתה ז'.

<רונן צפריר: כן, במחזורים שהם היו בהתחלה, היום אנחנו הרבה יותר משלבים.

<רונן צפריר: היום אנחנו יודעים שיש לנו כיתות מעורבות.

<יוליה מורדוב: יש לנו הרבה עולים חדשים במסלול הישראלי וסם, למשל, דוגמה לכך, שהוא במסלול ישראלי.

<יוליה מורדוב: אמנם הוא כמעט שנתיים, אבל הוא במסלול הישראלי.

<יוליה מורדוב: היום יותר ויותר עולים חדשים נכנסים לכיתות ישראליות.

אברהם נגוסה: אנחנו נחזור על זה בדיון.

<רונן צפריר: כן, זה נורא מעניין, כי זו דילמה שאנחנו חיים.

אברהם נגוסה: בהחלט.

אברהם נגוסה: מישהו רוצה להוסיף?

<ליאן-תלמידה במקווה ישראל: (מדברת בצרפתית).

<מתרגמת: (תרגום חופשי מהשפה הצרפתית): קוראים לה ליאן, היא בבית הספר הישראלי צרפתי, היא עלתה לארץ לפני שמונה שנים בערך.

<מתרגמת: כשהיא הייתה קטנה היא במארק שגאל - - - ומיד הם עברו - - - היא הגיעה בכיתה ז' ועכשיו היא בכיתה י"ב.

<מתרגמת: היא רואה את ההתפתחות במקווה ישראל, היא אומרת שכשהיא הגיעה הם היו בערך שישה תלמידים בכיתה ועכשיו הם בערך 20.

<מתרגמת: המורים תמיד פה בשביל לעזור להם והם מתמודדים עם הרמה שלהם.

אברהם נגוסה: אפשר לשאול שאלה?

אברהם נגוסה: היא שמונה שנים, אז למה את לא מדברת עברית?

<ליאן-תלמידה במקווה ישראל: אני מדברת, אבל אני לא - - -

<קריאה: היא לא מרגישה נוח כנראה.

אברהם נגוסה: רגע, את שמונה שנים פה.

<ליאן-תלמידה במקווה ישראל: אני מדברת קצת, אבל אני - - -

אברהם נגוסה: הבנתי.

אברהם נגוסה: טוב.

<קריאה: כנראה היא לא מרגישה נוח.

אברהם נגוסה: בסדר גמור, תודה רבה לך.

<תלמיד: אני נמצא פה מכיתה ז', המורה שלי מהיסודי אמר לי שזה בית ספר טוב.

<תלמיד: כשהייתי ביסודי לא אהבתי כל כך ללמוד והצוות החינוכי פה עזר לי לחזור לזה, לאהוב את הלימודים, את בית הספר.

<קריאה: מאיפה אתה בארץ?

<תלמיד: אני מראשון לציון, מרמת אליהו.

אברהם נגוסה: נולדת פה או עלית?

<תלמיד: עליתי ב-2006.

<קריאה: איך אתה בלימודים עכשיו?

<תלמיד: עכשיו אני בלימודים, ואללה, הציונים שלי נהיו גבוהים יותר, ממש גבוהים, כל המורים פה נותנים הרגשה, תופסים אותך 24 שעות ללמוד, לא נותנים לך לוותר על עצמך.

<תלמיד: הם החזירו לי את המוטיבציה ללמוד.

<יהודה מימרן: חוץ מההשקעה של המורים, מה גרם לשינוי אצלך, שפתאום אתה יודע שאתה יכול להצליח?

<תלמיד: שמעתי הרבה סיפורים, שבתכלס בלי לימודים אין לי עתיד כזה או אחר, אז אמרתי לעצמי שאני לא יכול לוותר על עצמי ככה סתם וזה, אז השקעתי ורציתי ללמוד יותר.

אברהם נגוסה: יפה, כל הכבוד.

<מטעלם-תלמיד במקווה ישראל: אני מטעלם, מאשקלון, הגעתי לפני חמש שנים מאתיופיה.

<מטעלם-תלמיד במקווה ישראל: אני באתי ללמוד פה.

<מטעלם-תלמיד במקווה ישראל: בהתחלה ההורים לא עזרו לי בגלל שהם לא יודעים עברית, אז הגעתי לפה לבד, עשיתי מאמץ להגיע לפה.

<מטעלם-תלמיד במקווה ישראל: פה עזרו לי.

<מטעלם-תלמיד במקווה ישראל: הציונים שלי לא היו טובים כשהגעתי לפה, השתפרתי והכול, עכשיו יש לי ציונים טובים וגם עשיתי בגרויות, אני בכיתה י"א, בהיסטוריה, במתמטיקה ואנגלית.

<קריאה: עשית אולפן בעברית?

<מטעלם-תלמיד במקווה ישראל: כן.

<קריאה: יש לך בבית הספר שעות בעברית?

<שרי שלהב כץ: במרכז הלמידה, לא בבית הספר.

<מטעלם-תלמיד במקווה ישראל: במרכז הלמידה, אחרי בית הספר.

<קריאה: המשפחה כבר פה?

<מטעלם-תלמיד במקווה ישראל: כן, פה.

<מטעלם-תלמיד במקווה ישראל: באשקלון.

<שרי שלהב כץ: מטעלם הוא תלמיד עם מוטיבציה לימודית מאוד מאוד גבוהה, בין המצטיינים בכיתה שלו, הבגרות שהוא ניגש עכשיו בהיסטוריה זו לא בגרות לעולים, הוא ניגש לבגרות הרגילה בתוספת הנקודות שמגיעות לו כעולה, אבל הוא בין המצטיינים בכיתה והוא היה גם מסתדר ללא תוספת הנקודות, בגלל הרצינות וההשקעה שלו.

<קריאה: באיזה כיתה אתה?

<מטעלם-תלמיד במקווה ישראל: י"א.

<קריאה: ואתה תסיים בגרות מלאה?

<שרי שלהב כץ: ברור.

<מטעלם-תלמיד במקווה ישראל: כן.

אברהם נגוסה: תודה רבה, כל הכבוד.

אברהם נגוסה: מי עוד?

<אבבו-תלמיד במקווה בישראל: אני עליתי מאתיופיה, אני בן 17 וחצי, בכיתה י"א מהמדור הדתי.

<אבבו-תלמיד במקווה בישראל: עליתי ב-2005, 2006.

<אבבו-תלמיד במקווה בישראל: אני הכרתי את בית הספר כמוהו, למדנו באותו יסודי, המורה שלנו הביא אותנו לפה סתם להסתובב פה ובית הספר נראה מעניין, עשינו מבחנים וזה ואמרו לי שעברתי אז באתי לפה.

<אבבו-תלמיד במקווה בישראל: אני מרגיש בבית הספר שהציונים שלי מאוד גבוהים, אני מרגיש כבר מכיתה ז' שאני משקיע והציונים שלי ממש גבוהים.

<אבבו-תלמיד במקווה בישראל: יש לנו מרכז למידה בפנימייה וגם בבית הספר, מדי פעם יש שיעורי עזר ואני מרגיש שהמורים ממש תומכים שנוציא ציונים ממש גבוהים ושנעבור את הבגרות.

אברהם נגוסה: כל הכבוד.

<יהודה מימרן: יש משהו שחסר לכם, שהייתם רוצים ואין?

<קריאה: איך חדר האוכל פה?

<יהודה מימרן: כולם רזים, אתה לא יכול לדעת.

<שרה-תלמידה במקווה ישראל: אני שרה, אני שתי שנים וחצי עכשיו, בשנה הראשונה שלי לא הייתי במקווה, וכשעברתי לפה הכול היה יותר טוב.

<קריאה: איפה היית?

<שרה-תלמידה במקווה ישראל: הייתי בבית ספר מודיעין ופה נותנים עזרה, אולפן, כל מה שאנחנו צריכים הם נותנים לנו והשתפרתי בציונים ובעברית וגם עם החברים.

<שרה-תלמידה במקווה ישראל: במקווה יש לי את שני הצדדים, הצד הישראלי, שאני לומדת עברית ויש לי בגרות עברית, והצד הצרפתי, שזה התרבות שלי, ויש לי עדיין את - - -

<קריאה: איזה בגרות את עושה?

<שרה-תלמידה במקווה ישראל: לא - - -

<קריאה: ישראלית.

<קריאה: באיזה כיתה את?

<שרה-תלמידה במקווה ישראל: י"א.

<קריאה: באיזה בית ספר במודיעין?

<שרה-תלמידה במקווה ישראל: אמי"ת בנות.

<קריאה: אבל טוב לך פה, את אוכלת טוב.

<קריאה: בגרות מלאה תוציאי.

<שרה-תלמידה במקווה ישראל: כן.

<קריאה: מבטיחה?

<שרה-תלמידה במקווה ישראל: בעזרת ה'.

אברהם נגוסה: תודה.

אברהם נגוסה: אני רואה פה את קליטת העולים והעניין של כל ישראל חברים ואני רוצה לספר לכם, ליהודי אתיופיה וכל ישראל חברים, את הקשר ההיסטורי.

אברהם נגוסה: כל ישראל חברים היו הראשונים שיצרו קשר עם יהודי אתיופיה, הם שלחו ב-1868, לפני בערך 150 שנה, שלחו את יוסף הלוי לאתיופיה והוא יצר קשר, הראשון, עם יהודי אתיופיה ויהדות התפוצות.

אברהם נגוסה: אחר כך המשיך יעקב פייטלוביץ והמשיך את כל ההיסטוריה עד העלייה.

אברהם נגוסה: אז אתם יכולים לראות, באמת, כל ישראל חברים, הם בנו וייסדו את הפנימייה ויצרו קשר עם יוצאי אתיופיה ויוצאי אתיופיה מתחנכים בפנימייה הזו.

<קריאה: סגירת מעגל.

אברהם נגוסה: לכן חשוב לי לספר לכם את הסיפור.

<קריאה: כשנחגוג פה 150 נצטרך פה גם תקציב מיוחד לנושא הזה.

אברהם נגוסה: נדבר.

<רונן צפריר: תלמידים יקרים, אני רוצה לומר לכם תודה רבה, הייתם מכובדים כמו שאתם, תמשיכו ככה.

<רונן צפריר: מי שיש לו בחינות בגרות, שיהיה לכם המון בהצלחה.

<רונן צפריר: תודה רבה שהקדשתם לנו את הזמן שלכם ואתם יכולים לחזור לכם ליחידה שלכם.

<רונן צפריר: תודה רבה ושבוע טוב.

אברהם נגוסה: אני חוזר דווקא על השאלה שלי, כשאנחנו באים לשטח, אנחנו עושים בשטח דיונים, מביאים את זה לשטח ומזמינים גם את משרדי הממשלה כדי להבין מה קורה בשטח ואיזה אתגרים יש ואז איך אנחנו מתמודדים ומשרדי הממשלה שותפים לדיונים, אנחנו מתרשמים שזו הצלחה, גם מבחינה חברתית וגם מבחינת החינוך ולכן אני אומר, כשאני שומע שרק 284 תלמידים עולים נקלטים פה, אני אומר, מה קרה?

אברהם נגוסה: דווקא איפה שמצליחים צריך להפנות את התלמידים האלה.

אברהם נגוסה: לכן אני רוצה לשמוע מה מחסום התקציב, איזה מחסומים יש, ומשרדי הממשלה, אנחנו פונים למשרדי הממשלה, 'למה ככה?', זה הדיון, זו מהות העניין.

אברהם נגוסה: לכן אני רוצה שתענו לי לשאלה הזו ואז נמשיך את הדיון, בבקשה.

<אווה לביא: אני מנהלת את התכניות ישראל-תפוצות וגם כשהייתי באליאנס בפריס התחלתי בנושא של בית הספר הצרפתי ישראלי ובנינו את בית הספר הזה.

<אווה לביא: שני דברים, אחת, הרגשתי והבנתי למה אני עובדת בשטח, גם כשהייתי בצרפת, שיש אפשרות שהעולים היהודים מצרפת, תהיה להם דרך לבוא וגם כשהמצב בצרפת, חייבים להגיד ולהבין את זה, הוא לא מצב קשה מאוד שהיהודים הולכים לארץ גם כשאין להם פתרונות פה.

<אווה לביא: העלייה של היהודים מצרפת היא עלייה מאוד מאוד ציונית וגם מאוד דתית, זה לא שהם לא יכולים להמשיך לחיות בצרפת, הם יכולים לחיות, יש הרבה עזרה בשביל היהודים בצרפת והם לפני כמה שנים הבינו יותר ויותר, וגם בתי הספר היהודיים בצרפת עשו את העבודה שלהם, שזה הזמן לחשוב על עלייה, לבוא ולהמשיך לחיות פה בשבילם ובשביל הילדים שלהם.

<אווה לביא: לפני עשר שנים, כשהייתה אפשרות של הבית הספר הצרפתי ישראלי אני שמעתי הרבה פעמים מהמשפחות שהייתה להם אפשרות שהילדים שלהם ימשיכו ללמוד בבתי ספר, שיש להם אפשרות להצליח גם בעברית וגם בכל התכניות הישראליות וגם בצרפתית, תהיה להם אפשרות לבוא.

<אווה לביא: בתוך הנושא הזה עשינו את בית הספר הצרפתי ישראלי כשבה

<אווה לביא: תחלה היו הרבה תלמידים שבאו לא בשביל לעשות עלייה, רק בשביל ללמוד בארץ.

<אווה לביא: אחרי שנתיים ראינו שהתלמידים ממשיכים ללמוד פה, עושים את הבגרות שלהם ועושים גם עלייה.

<אווה לביא: הם באוניברסיטאות ובצבא, כל התלמידים של בית הספר הצרפתי ישראלי מהתחלה שהגיע הזמן של הבגרות שלהם, גם הבגרות הצרפתית, הם נשארו פה, עשו את הצבא, למדו באוניברסיטאות, הייתה להם דרך לא קלה ויותר קל שהיו בבתי ספר ישראליים והם הצליחו גם בצבא ובלימודים ובכל החיים.

<אווה לביא: היום יש לנו כמה שהם מתחתנים עם ישראלים ויש להם ילדים.

אברהם נגוסה: מה המשמעות של לעשות בגרות בצרפתית בישראל?

אברהם נגוסה: אז הם חוזרים לצרפת, האם מערכת החינוך בצרפת מקבלת את הבגרות הצרפתית מישראל?

<אווה לביא: כן.

<אווה לביא: כן.

<אווה לביא: שני דברים, אחת, הבגרות שהם עושים פה זו הבגרות כמו שהם עושים בפריז או במרסיי, זו אותה בגרות, בגרות צרפתית מלאה.

<אווה לביא: דבר שני, באוניברסיטאות הישראליות מקבלים את הבגרות הצרפתית, הם מבינים שזו בגרות ברמה גבוהה.

<אווה לביא: הדבר החשוב זה להבין שמשפחה באה, בנושא של העלייה, כשהילדים הם בכיתות ח', אנחנו רוצים שהם יילכו לכיתות ישראליות, יש להם זמן ללמוד עברית, לעשות בגרות מלאה בעברית והם מצליחים גם בנושא של קליטה וגם לימודים.

<אווה לביא: כשהילדים באים בכיתה י' ואנחנו ראינו את זה במקווה וגם בעוד מקומות, גם בנתניה יש לנו תכנית בכי"ח בבתי ספר ישראליים בנתניה, אנחנו יודעים שבכיתה י' הם לא יכולים לעשות בגרות ישראלית מלאה.

<אווה לביא: הרבה מהילדים באים ברמה לימודית מאוד טובה, מאוד גבוהה, וכשהם הולכים לכיתות ישראליות הם עושים בגרות של עולים והם לא יכולים ללמוד עברית מהר כמו שחייבים בשביל לעשות בגרות ישראלית מלאה ואנחנו נותנים להם אפשרות ללמוד גם עברית כשפה, לא כשפה שנייה, כשפה באולפן, ויש להם תכניות שאנחנו עושים עם מורשה, עם המורים של הכיתות הצרפתיות וגם המנהלת של הכיתות הצרפתיות ובבית הספר הצרפתי ישראלי, גם עם מרכזת התכניות בצרפתית, אנחנו עושים תכנית שהם יכירו את החברה הישראלית, המדינה הישראלית, גם בגיאוגרפיה, כי הם לא מבינים מה זה מדינת ישראל.

<אווה לביא: יש להם גם תכניות ביהדות בשביל להבין מה זה אומר בנושא של יהדות לחיות פה בארץ והם עושים את הבגרות הצרפתית והם ממשיכים בארץ, גם בצבא, גם בלימודים באוניברסיטאות.

<אווה לביא: בשביל להבין, זה קל, כשתלמיד מצליח בבית הספר הוא מצליח גם בקליטה בחברה.

<אווה לביא: כשהוא לא מצליח, כשיש לו בעיות בלימודי השפה, בעברית, הוא מרגיש שהוא לא יכול להמשיך פה והוא חוזר לצרפת.

<אווה לביא: היום הרבה חוזרים לצרפת בגלל זה.

<אווה לביא: במקווה עשינו את השינוי הזה.

<אווה לביא: בשביל להצליח יותר, השאלה שלך, וגם כדי לקבל יותר ילדים, חייבים להבין שני דברים.

<אווה לביא: אחת, יש בארץ עוד בתי ספר שעושים את הבגרות הצרפתית, בכפר נוער בירושלים, בגבעת וושינגטון, יש עוד שעושים, פה במקווה התלמידים חייבים לשלם בשביל להיות בכיתות הצרפתיות, בשאר בתי הספר הם לא משלמים.

<אווה לביא: זה גם נושא חשוב.

<אווה לביא: למה הם חייבים לשלם פה?

<אווה לביא: יש להם תכניות במדרגה יותר טובה, מוסיפים הרבה תכניות בשביל העברית, בשביל הקליטה בחברה, גם בפנימייה, נותנים להם מדריך שהוא יכול גם לדבר איתם בצרפתית.

אברהם נגוסה: אז בוחנים התאמה לפני שמקבלים את התלמידים?

<רונן צפריר: ודאי.

אברהם נגוסה: מי עושה את המבחן?

<רונן צפריר: צוותים שלנו.

<רונן צפריר: אנחנו עושים גם בדיקות ברמה הרגשית, זה בסיס מאוד מאוד חשוב מבחינתנו, ולאחר מכן עושים את התהליכים.

<דפנה שניידר: אני חייבת לומר שעם קבלת המסלול של התלמידים שעושים בגרות צרפתית אנחנו בעצם מקבלים גם מורים עולים, אנחנו קולטים אותם בארץ.

<דפנה שניידר: מנהלת המסלול, סלביה, הגיעה עם המשפחה שלה לארץ, ועוד הרבה מורים, ואנחנו בעצם, בעזרת הרב וולף ויואל, הרפרנט, ולילי, הנחלת הלשון, אני חושבת שעושים עבודה מאוד יפה לקלוט את המורים העולים.

<דפנה שניידר: זה לעזור להם בתעודות, להצמיד להם חונך מהצד הישראלי, לחבר למרות קשיי השפה לחדר המורים הישראלי.

<דפנה שניידר: הקליטה שלהם מתבצעת דרך קליטת התלמידים.

<דפנה שניידר: עד כה דיברנו רק על התלמידים, אבל בהחלט יש לנו גם קליטה של מורים עולים ואני חושבת שזה לא פחות חשוב.

<דפנה שניידר: המורים שעושים עלייה עם המשפחות שלהם ואני חושבת שבדרך החינוכית שלהם הם משפיעים רבות על התלמידים להישאר בארץ ולהמשיך ל - - -

אברהם נגוסה: יכול להיות שאת תעני לי, אני רוצה להגיד, למשל הבחור פה שהציג - - -

<דפנה שניידר: מקס.

אברהם נגוסה: כן, הוא הגיע בלי הורים.

אברהם נגוסה: האם אתם מקבלים אותו במסגרת של תכנית נעל"ה?

<קריאה: לא, אין נעל"ה פה.

אברהם נגוסה: אין קשר עם נעל"ה?

<קריאה: הייתה תכנית נעל"ה עד לפני שנתיים או שלוש - - - לפני הרבה שנים הופסקה תכנית נעל"ה.

אברהם נגוסה: למה?

אברהם נגוסה: למשל זה יכול להגדיל את מספר העולים לפה.

<רונן צפריר: תכנית נעל"ה, קודם כל אנחנו עושים פה תכנית נעל"ה שלנו.

<רונן צפריר: תכנית נעל"ה, על כל היופי שבה, שהיא תכנית לדעתי מדהימה, בסופו של יום אנחנו צריכים להוסיף בסביבות ה-150,000 שקל כדי להכניס בתכנית הזו.

<רונן צפריר: 150,000 שקל לקבוצה, בממוצע, זה יכול להגיע ל-200,000.

<רונן צפריר: לקבוצה של 24 תלמידים.

<רונן צפריר: אנחנו צריכים להוסיף בין 150,000 ל-200,000 שקל.

<רונן צפריר: אני לא מדבר על התוספת של מטבח עובד 365 ימים, אני לא מדבר על זה, זה אקסטרה, זה בנוסף לזה עלויות שאנחנו יכולים לספוג אותן, אבל התוספת היא מאוד מאוד משמעותית.

<רונן צפריר: מעבר לכך, לתכנית נעל"ה יש תנאים מאוד עם גבולות מאוד ברורים, שאנחנו לא יודעים אם זה כל כך מתאים לנו בנוכחות שלנו, כי אין לנו מספיק מקום בפנימיות כרגע.

<רונן צפריר: לכן אנחנו עושים סוג של נעל"ה פנימי שלנו, שלכל ילד כזה יש סוג של אפוטרופוס בארץ שדואג לו ומטפל בו.

<רונן צפריר: אני חושב שחשוב לציין שאם יש כאן, אחד הנושאים שהעלינו אותם, זה הסיפור של קליטת העלייה של אנשים מבוגרים, של צוות, כי חווינו לא מעט קשיים בתהליך הזה ואם אפשר מהוועדה הזאת קול שייצא החוצה, זה בעצם להקל על המורים שעולים מצרפת.

<רונן צפריר: המורים שעולים מצרפת בעצם באים, סוג של פרופסורה, הם באים עם דיפלומה מסוימת, ופה בארץ, כדי שהם יקבלו את ההכרה של תעודת הוראה או מורה, או מה שזה לא יהיה, הם עוברים שנה מאוד מאוד קשה, אם לא שנתיים ואם לא שלוש שנים לפעמים.

<רונן צפריר: זה המפקח שלנו, יואל, שנמצא בתהליך הזה כל הזמן, נלחם על מנת לאשר עוד ועוד מורים וזה תהליך מאוד מאוד מורכב.

<רונן צפריר: אנחנו מזהים משפחות שלמות שמגיעות לכאן, לא מצליחות בתהליך הקליטה ופשוט עוזבות.

<רונן צפריר: חשוב לציין שהעליות מצרפת הן שונות לאורך השנים.

<רונן צפריר: זאת אומרת אם ב-2007 ידענו לזהות את הצורך הזה והקמנו כאן בית ספר ישראלי צרפתי, אז היו פה ב-2010 או 2009 גל עלייה מאוד מאוד גדול ולפני שנתיים גם היה איזה שהוא גל, לפני שנה זה ירד וזה הולך ויורד.

<רונן צפריר: האוכלוסייה שמגיעה היא אוכלוסייה שונה, כמו שאווה אמרה קודם, וגם יהודה, זו אוכלוסייה שיש להם אלטרנטיבות אחרות, אם זה בארץ ואם זה בצרפת.

<רונן צפריר: הנושא של הבקלוריה והבגרות בעברית, אלה סימני שאלה שאנחנו שואלים את עצמנו לא מעט, כי עובדתית נעל"ה עושה בגרות רגילה.

<רונן צפריר: הגענו להבנה שהחבר'ה שמגיעים לעשות את הבקלוריה לאו דווקא היו עולים ומשתלבים בארץ והם לא היו באים לתוך מסגרת שמייצרת להם את האפשרות לעשות את הבקלוריה, ואנחנו מזהים שלא מעט תלמידים מהקבוצה שעושה את הבגרות הצרפתית בסופו של דבר מכים שורש בארץ.

<רונן צפריר: זה כאילו לא נשמע, אבל בסופו של תהליך, בלי לכפות עליהם את התהליך של הבגרות הישראלית, הם מייצרים חזרה לארץ וזה יפה לראות את זה ברמה הציונית המעשית.

אברהם נגוסה: מבחינה מספרית, בכמה מדובר?

<רונן צפריר: אלה שנשארים בארץ?

אברהם נגוסה: כן.

<רונן צפריר: אני לא יודע, אין לי את הנתונים - - -

<קריאה: אין לנו, אנחנו יכולים לשלוח לך.

אברהם נגוסה: הבנתי, נשמח.

<רונן צפריר: משהו מאוד חשוב.

<רונן צפריר: בנוסף לקטע של הדידקטיקה ושל ההשתלבות בחברה שזה דורש משאבים אדירים, חשוב לציין שמדובר גם בקושי רגשי מאוד מאוד גדול.

<רונן צפריר: הקושי הרגשי זה מה שאנחנו מתמודדים איתו ביום יום.

<רונן צפריר: היום ביכולות שלנו להתמודד עם הקושי הרגשי אין לנו את היכולת המתאימה באמת, מה זה אומר?

<רונן צפריר: זה אומר שאנחנו מוגבלים, למשל, בשעות של פסיכולוגים, שעות עבודה של עובדות סוציאליות ויועצות, למשל יש הרבה ילדים שברמה הוורבלית הם לא מתקשרים והם מעדיפים טיפולים אלטרנטיביים או עבודה אלטרנטיבית, אז היום אנחנו לא מסוגלים לעשות את הדברים האלה.

<רונן צפריר: מדובר על סכומים לא גדולים בסופו של דבר, זה עוד 150,000 עד 200,000 בשנה, אבל זה מצטבר לעוד דברים אחרים ובסופו של דבר זה מגיע לסכום שהוא די נכבד על מערכת שמנסה לעשות קליטה של עלייה.

<רונן צפריר: עוד דבר.

<רונן צפריר: הקושי שלנו לתת מענה נובע גם מהעובדה שהדתיים והלא דתיים חיים במקום אחד וזה אומר שמבחינת אוכלוסיות דתיות, האוכלוסיות הדתיות לא אוהבות את השילוב הזה, זה אומר שבבית הספר הישראלי צרפתי שנמצא כבר מ-2007 פה בכפר יש אוכלוסיות מגוונות, יש גם נוצרים, יש מוסלמים, יש ילדי שגרירים מכל מיני מקומות והסוכנות לא כל כך אוהבת אותנו, לא אוהבת אותנו ב - - -

אברהם נגוסה: מתוך ה-1,800 תלמידים יש גם מוסלמים וגם - - -

<קריאה: פחות מ-5%.

<רונן צפריר: אלה מספרים מאוד קטנים, אבל אנחנו היינו תקופה מסוימת אלטרנטיבה - - -

אברהם נגוסה: ואז הם מעדיפים לא להפנות את הילדים לפה?

<רונן צפריר: כן.

<רונן צפריר: זה מייצר בעיה לכולם, בסופו של דבר.

<רונן צפריר: חשוב לציין, אנחנו נמצאים בפיתוח מסיבי של בית הספר הישראלי צרפתי, אנחנו מגדילים אותו כבר בפעם השלישית, בעוד שבוע-שבועיים מתחילים לבנות עוד תוספת של 3,000 מטר, אנחנו עברנו תהליך מסיבי של שדרוג הפנימיות שלנו.

<רונן צפריר: אנחנו עושים את זה עם המדינה ועם גופים פילנתרופיים.

<רונן צפריר: אנחנו הצלחנו לחבר לבית הספר הדתי שלנו בית ספר מיימוני מצרפת ובעצם חיברנו את שני בתי הספר האלה והמסלול הישראלי צרפתי שנמצא בדתי הוא בעצם בית ספר מיימוני ואנחנו אפילו שינינו את השם של בית הספר לרמב"ם מיימוני מקווה ישראל מתוך הבנה שזה חלק מהחיבורים שאנחנו רוצים לעשות.

<רונן צפריר: מבחינת זמנים, זה תלוי בכם.

אברהם נגוסה: אנחנו עוד מעט נסכם.

<לילי פריד: קודם כל, רונן, אני רוצה לחדד את הדברים שלך ואפילו קצת יותר להעצים אותם בנוגע לקליטת הצוות החינוכי, למורים בעיקר, מעבר לפרוצדורות שהם צריכים לעבור כדי באמת לקבל את ההכשרה ואת החותמת שהם יכולים ללמד פה במערכת החינוך הישראלית.

<לילי פריד: צריך לומר שמדובר על קליטה שהיא מעבר לזה, יש הבדל תהומי בין מערכת החינוך בצרפת לבין מערכת החינוך פה בארץ וקליטה של מורים זה תהליך מאוד מאוד ארוך שדורש שינוי מבחינת דפוסי החשיבה, מבחינת הציפיות, מבחינת ההתארגנות, וזה משהו שבאמת צריך לקחת בחשבון ולתת לזה פה, לדעתי, במקום - - -

אברהם נגוסה: אני עד עכשיו לא הבנתי את בעיות התקציב, אני הבנתי שזו בעיה אחרת.

<לילי פריד: לא, אני רוצה להוסיף דבר אחד, לגבי תקציב, צריך לזכור שתלמידי הפרויקט הצרפתי מתוקצבים על ידי המינהל הרבה יותר מאשר עולה חדש רגיל.

אברהם נגוסה: כן, אז השאלה פה, למה 284 - - -

<לילי פריד: סליחה, הנתון הזה לא מדויק.

אברהם נגוסה: אני הבנתי, מצד אחד הסוכנות לא מעבירה את העולים בגלל, יש מעורבות דתית או משהו.

<ידידיה וולף: סליחה, ברשותך, אני רוצה לחדד.

אברהם נגוסה: רגע, היא תסיים ואז אתה אחר כך.

<לילי פריד: קודם כל האחוזים לא מדויקים מכיוון שבפול הכולל לא נכללו כל בית הספר הצרפתי, כך שאנחנו מדברים על אחוזים הרבה יותר קטנים.

<לילי פריד: בגדול יש עלייה פחותה יותר.

<לילי פריד: הייתה ציפייה גדולה מאוד לעולים מצרפת ואנחנו רואים שבמציאות הגיעו הרבה פחות.

<לילי פריד: זה לגבי קליטת העולים.

<לילי פריד: אני חושבת שגם מבחינת מקווה הפוקוס והזרקורים הופנו לגבי בית הספר הצרפתי ששם הוא עולה באחוזים מאוד מאוד גבוהים במהלך העשור האחרון.

<לילי פריד: אני רוצה להתייחס, קודם כל, כמו שציינתי, אנחנו מתקצבים אחרת את הפרויקט הצרפתי, יותר מעולים חדשים, שזה נתון שצריך לקחת בחשבון.

אברהם נגוסה: את אומרת שאין בעיה של תקציב.

<לילי פריד: לא, בית ספר שמחליט לקחת עולים הוא לוקח בחשבון שמה שהוא צריך להשקיע זה הרבה מעבר למה שהמערכת נותנת.

<לילי פריד: זאת אומרת שאין ספק שזה פה שליחות ואני מסכימה איתך, צריך להשקיע הרבה יותר ובית הספר עושה את החשבון כמה הוא יכול לקלוט.

אברהם נגוסה: לא, זה משהו אחר.

אברהם נגוסה: אם למשל מנכ"ל הכפר אומר 'יש לי מקום לעוד 300 תלמידים עולים', האם אתם מוכנים להפנות את זה עם תקציב?

<לילי פריד: אני חושבת שבמסגרת התקציב שיש לנו כן, לא תהיה מניעה.

<לילי פריד: השאלה היא, יש גם גבול מבחינת האחוזים - - -

<ידידיה וולף: אני רוצה - - -

<לילי פריד: כשתסיים אני רוצה לחזור לעוד נקודה ש - - -

<ידידיה וולף: אני רוצה לחדד את מה שחברי מלקמו אמר אחרי ששמעת את התלמידים.

<ידידיה וולף: מה שעבר כחוט השני בדברי התלמידים, 'הייתי בבית ספר בעיר, לא קיבלתי מספיק מענה, באתי לפה, קיבלתי מענה'.

<ידידיה וולף: זה לא סתם קורה, כי פה, בגלל שאנחנו מינהל החינוך ההתיישבותי הפנימייתי ועליית הנוער, יש לנו תשתיות שלא יכולות להינתן בעיר.

<ידידיה וולף: זה כל מרכזי הלמידה ושיעורי עזר בערב וכו'.

<ידידיה וולף: הבעיה שאם כבר מלקמו ידידי, בעדינותו, העלה את זה בעדינות, ואני אעלה את זה בפחות עדינות ברשותך, הרשויות, גם כשיש ילדים נושרים, הם לא משחררים מסיבות לא חינוכיות הם לא נותנים לילדים בערים לעבור.

<ידידיה וולף: פה יש תשתית, זה לא רק בעיה, לא רק שלא נותנים, גם חוסמים.

<ידידיה וולף: זה לא רק בעיה במקווה, אלא של כל כפרי הנוער שלנו שיכולים לתת מענה לילדים האלה.

<ידידיה וולף: ובאמת ילדים שלא יכולים להצליח במסגרת הרגילה פה, בגלל שזו מסגרת עוטפת של 24/7, של כל הפנימייה, הם יכולים לתת מענה.

<ידידיה וולף: היינו יכולים, ואני אומר עוד פעם, חבר הכנסת נגוסה, לשפר את העלייה, כי הרבה פעמים ההצלחה של העלייה של ההורים תלויה בהצלחה של הקליטה של הילדים בארץ.

<ידידיה וולף: היינו יכולים לשפר וזה, אני חושב, מוטל עליכם כוועדת העלייה והקליטה, לעבוד מול הרשויות, כי אנחנו לא יכולים לעשות את זה.

<ידידיה וולף: אני יכול להגיד לך שאנחנו כן יכולים לתת את המענה ושמעת את זה מפי הילדים ולכן אני מחדד את זה אחרי שהילדים דיברו וזה, לדעתי, התפקיד שלכם.

<נחמיה חתוכה: מה זאת אומרת הרשויות לא מאפשרות?

<ידידיה וולף: ילד בא לעיר מסוימת, לא ננקוב בשמות, הוא רוצה ללכת לפנימייה, הרשויות מערימות קשיים, לא נותנים להם ללכת.

אברהם נגוסה: רגע, אני שואל אחרת.

אברהם נגוסה: יש מרכז - - -

<ידידיה וולף: חבל שברוריה הלכה, מנהלת המדור הדתי, יש פה הרבה ילדים עולים, והנה ידידי מלקמו יודע, בחולון, בראשון לציון, בכל מיני שכונות, שהיו רוצים לבוא לפה, הם לא באים לפה כי לא נותנים להם.

אברהם נגוסה: ברשות לא משחררים אותם?

<ידידיה וולף: כן.

<קריאה: בדיוק.

<קריאה: זו הבעיה.

אברהם נגוסה: למה?

<נחמיה חתוכה: אבל אם מישהו רוצה ללכת לפנימייה, אני לא מצליח להבין, היא לא יכולה לעצור את זה.

<יעל מקונן: לא מונעים ממנו, סליחה, אבל מספיק שמשכנעים אותו שלא שווה.

<יעל מקונן: נניח, הוא - - -

<נחמיה חתוכה: אז משכנעים.

אברהם נגוסה: אני רוצה לשים את הדברים, אתם שמעתם מהצעירים האלה, כשהם הגיעו לפה עלתה המוטיבציה שלהם, הם השקיעו וברגע שהמורים השקיעו ולא נתנו להם להשתולל המוטיבציה שלהם עלתה.

אברהם נגוסה: בעיר אנחנו יודעים לאיזה ערכים לא מקובלים הם חשופים, כשהם מסתובבים בעיר, מה האינטרס של הרשות המקומית לא לשחרר את הילדים האלה שיגיעו למקומות ששם הם יכולים להצליח?

<ידידיה וולף: תקציבים.

<ידידיה וולף: כל ילד שווה כסף.

<יעל מקונן: הרשות רוצה לקדם את בתי הספר שקיימים בתחומה ולכן היא לא מאפשרת יציאה של תלמידים ל - - -

<קריאה: זו הישרדות, על גבם של תלמידים.

<יואל גרומבק: יש את הקושי של שחרור מטעם העירייה עצמה למקומות מסוימים שלא מאפשרים לתלמידים לעזוב את הרשות המקומית כדי להגיע לכפרי הנוער.

<יואל גרומבק: יש עוד בעיה, שאלת למה לא מגיעים יותר למקום כזה או למקומות אחרים.

<יואל גרומבק: זה עניין של חשיפה של העולים לעולם הזה של כפרי הנוער, פנימיות, שהם לא מכירים את הדרך הזו להתחנך, לא מכירים את היתרונות, ומי שאמור לתווך הם בין היתר פרויקטורים לקליטת העלייה מתוך הרשות אך הם מרגישים, אני יודע את זה מהשטח, הם מרגישים כבולים בגלל שהם עובדי העירייה, למרות שהתקציבים מגיעים ממשרד הקליטה, הם לא מרגישים מספיק בנוח להגיד לעולים 'ברשות הזו והזו יש מקום מצוין, יש דרך אחרת', במיוחד למתבגרים ומתבגרות שהם מתקשים מאוד בקליטה ובהצלחה הלימודית בתיכונים העירוניים, והם לא יכולים לדבר על זה, כי הרשות תפטר אותם או משהו כזה.

<יואל גרומבק: זו בעיה רצינית.

<יואל גרומבק: התלות של הפרויקטורים בעירייה היא בעיה מאוד מאוד קשה.

<יהודה מימרן: אני מתנצל, אני רוצה לסיים, אבל אני רוצה להתייחס, ברשותך, בכל זאת לשאלה שלך.

<יהודה מימרן: יש את כל הקשיים שהעלו פה, יש באמת גם החלטות ושאלות חינוכיות של מה המימונים הנכונים מבחינת עולים ותלמידים ותיקים.

<יהודה מימרן: מקווה, לאורך שנים, מהייסוד שלה, הייתה כפר קולט עלייה, זה משהו שהוא חשוב, הצטבר פה ניסיון מאוד גדול בעבודה עם עולים ואני חושב שזו לא שאלה שאנחנו רוצים באמת יותר עולים אצלנו במקווה, שוב, לשמור על המינון, אבל זה דורש באמת תקציבים נוספים, גדולים, של מגרשים, של שעות אולפן, של, כמו שאמר רונן, פסיכולוג וכו'.

<יהודה מימרן: לכן זה גם עניין חינוכי וגם עניין תקציבי, אבל המרחב שיש לנו לגדול הוא גדול.

<יהודה מימרן: אנחנו יכולים לקלוט עוד ואנחנו רוצים לקלוט עוד.

<רונן צפריר: אני רוצה שיהיה ברור שאנחנו לא מתבכיינים, אנחנו עושים את זה באהבה רבה.

<רונן צפריר: אני חושב שאחד הסודות להצלחה של קליטת עלייה זה קודם כל המכוונות של הצוות וההבנה של הצוות שאתה מתעסק פה ברב תרבותיות כאישיו, זה לא על הדרך, זה נושא.

<רונן צפריר: צריך להבין שכשילד מביע את התסכול שלו אז זה לא נובע רק מזה שהוא חס וחלילה לא מצליח או משהו, פשוט יש לו דברים אישיותיים או דברים שממש מקשים עליו להתקדם ואז אנחנו בעצם עוטפים אותו.

אברהם נגוסה: אוקיי.

אברהם נגוסה: אני פונה למנהל המחוז במשרד הקליטה, נחמיה.

אברהם נגוסה: עולה חדש שנקלט ברשות המקומית רוצה לצאת לפנימייה, עם מי צריך לתאם, מי צריך להעביר את התקציב לפנימייה?

<נחמיה חתוכה: קודם כל זה לא עניין של משרד הקליטה.

<נחמיה חתוכה: ברור, אין פה - - -

אברהם נגוסה: אני מדבר על עולה חדש.

<נחמיה חתוכה: עולה חדש.

<נחמיה חתוכה: אני לא מעביר שום תקציב לפנימייה.

<נחמיה חתוכה: על איזה תקציב מדברים?

<נחמיה חתוכה: השאלה בעצם נופלת על משהו מאוד - - - העלו פה בעיה, בעניין של הפרויקטורים המלווים, שהם בעצם עובדי הרשות, שאנחנו מממנים, שחוששים להגיד לעולים שיש בית ספר יותר טוב פה ושם.

<נחמיה חתוכה: אני רוצה להגיד שני דברים.

<נחמיה חתוכה: אחת, זה הזוי מה שאני שומע.

<נחמיה חתוכה: שתיים, פרויקטור הוא לא זה שממליץ על בית ספר.

<נחמיה חתוכה: הוא יכול לפרוש את כל האפשרויות, תחליט המשפחה אם מתאים לה הדברים האלה, תחליט המשפחה אם מתאים לה תנאים פנימייתיים.

<נחמיה חתוכה: אתה מבין שהנושא הרגשי פה, ועל זה דיבר המנכ"ל, הוא אמר דברים מאוד נכונים ומאוד חשובים ומה שאני אומר לא מבטל לרגע את ההערכה למה שעושה בית הספר הזה, אבל בית ספר מקווה ישראל הוא אחד מעוד בתי ספר.

<נחמיה חתוכה: זה מוסד חינוכי שהמנדט, למי שיש שם, זה משרד החינוך.

<נחמיה חתוכה: גם נעל"ה זה פרויקט של משרד החינוך, גם המינהל לחינוך התיישבותי זה משרד החינוך.

<נחמיה חתוכה: בעצם המנדט בנושא החינוכי ובפעילות בתוך בית הספר זה מנדט של משרד החינוך.

<נחמיה חתוכה: אנחנו לא מתערבים בפנימיות, אנחנו לא מתערבים - - - תמיכה בחבר'ה שלומדים פה.

<נחמיה חתוכה: לנו יש שתי הוראות שעה שמתייחסות לגשר מסיום לימודיו, בהנחה שהוא נשאר ואו הולך ללימודים אקדמיים או שהוא הולך לצבא, אנחנו נותנים בהוראת השעה סיוע לתקופה עד שהוא מתגייס או עד שהוא הולך ללימודים אקדמאיים.

<נחמיה חתוכה: זה מבחינתנו מה שאנחנו נותנים פה.

<נחמיה חתוכה: סיים פה, אנחנו לא משאירים אותו לבד, אנחנו לוקחים אותו מהנקודה הזאת, מהנקודה שהוא מסיים את הלימודים.

<נחמיה חתוכה: לגבי תלמידים שהם בני הקהילה.

<נחמיה חתוכה: קודם כל לגבי תלמידים עולים, אם הוא תלמיד עולה, אם הוא עולה בהגדרה, בעל זכויות של עולה, מהיום שהוא שינה מעמד, הרי כשהוא מגיע לפה הוא לא משנה מעמד, ביום שהוא שינה מעמד הוא יכול גם ללמוד בלימודים אקדמאים פה בישראל, כשאנחנו מממנים לו את שכר הלימוד, ואם הוא יחיד פה הוא מקבל מאיתנו גם דמי קיום, ואם הוא בן הקהילה של יוצאי אתיופיה שסיים את לימודיו ורוצה להמשיך בלימודים אקדמאיים, אם ההורים שלו עלו ב-80', הוא מקבל ממני שכר לימוד ודמי קיום.

<נחמיה חתוכה: זאת אומרת אנחנו כן מלווים.

<נחמיה חתוכה: הקטע של הפנימייה, של בית הספר, הוא באמת המנדט של משרד החינוך.

<נחמיה חתוכה: אם יש טענות לחינוך, אתה יכול לדבר עם מנהלת המחוז, שהיא תסביר למה יש איזה שהיא בעיה.

<נחמיה חתוכה: הרשות העירונית, בתי הספר שם מקבלים תקציב פר ילד, זה נכון, אבל ההחלטה אם ללמוד פה או ללמוד שם היא החלטה של המשפחה - - -

אברהם נגוסה: זו הנקודה שאני רוצה להבין, שאם המשפחה היא מחליטה לשלוח את הילד שלה לפנימייה, מה פתאום שהרשות המקומית תקבע - - -

<קריאה: זה לא המצב.

אברהם נגוסה: אלא אם כן הרשות המקומית צריכה להעביר את התקציב לפנימייה שהילד יילך.

<נחמיה חתוכה: לא, היא לא צריכה.

<נחמיה חתוכה: התקציב הולך לראש, לאיפה שנמצא הילד.

<נחמיה חתוכה: זאת אומרת אם הוא החליט לעבור לבית הספר הזה או לבית הספר ההוא, או לבית ספר אחר, זה הוא, עכשיו - - - זאת אומרת כל השיקולים, האם המסגרת הזאת מתאימה, יכול להיות שמפעילים לחצים, אבל לכל אחד יש האינטרסים שלו.

אברהם נגוסה: אנחנו נשמע ממלקמו.

אברהם נגוסה: אני שואל, יש משפחה שהיא רואה והיא הבחינה שהילד שלה הולך לאיבוד שם בעיר והיא חושבת שאם הוא יילך למסגרת פנימייתית הוא יכול להצליח ואז היא החליטה לשלוח אותו.

אברהם נגוסה: היא הולכת לעובדת סוציאלית בעירייה והיא אומרת 'אני רוצה שהבן שלי יילך לפנימייה'.

אברהם נגוסה: עכשיו, העובדת הסוציאלית יכולה להגיד, בגלל שהרשות המקומית מתנגדת, אז היא אומרת 'לא, אנחנו לא - - -', אז הילד יכול ללכת לאיבוד.

אברהם נגוסה: איפה הם יכולים לפנות מעבר לעובדת הסוציאלית, לבוא ולבקש שהילד שלהם יילך לפנימייה, האם אתם המקום המתאים?

<יעקב מלקמו: קודם כל אנחנו אומרים שמי שאמור להחליט זו המשפחה, אבל המשפחה הזאת - - - לפני שבוע הייתי בצפת והרשות, אפילו ההורים, לא רצו שאני אגיד.

<יעקב מלקמו: היא אומרת שאני בא לעשות איזה תעמולה ל - - -

אברהם נגוסה: אתה היית במרכז קליטה.

<יעקב מלקמו: במרכז קליטה וכשאני בא לעשות תעמולה.

<יעקב מלקמו: אמרתי, אני בא לדבר עם מערכת החינוך - - - עכשיו, ברגע שהמידע הזה שמגיע לרשות, למשל אצל יוצאי אתיופיה, אם שלושה-ארבעה תלמידים בבית ספר בעיר עוזבים עוד עשרה באים בעקבותיהם.

<יעקב מלקמו: זאת אומרת ש - - - חלק היו רוצים שהם ישתלבו בתוך הקהילה, אבל אין איזה שהוא למנוע את זה בפומבי, אבל זה סמוי, כי לא מראים את המידע הנכון לעולים.

<יעקב מלקמו: בעיניי צריך לתת לעולה חדש מהי מערכת החינוך על כל גווניה והם יחליטו.

<יעקב מלקמו: זה מה שעשיתי גם ב - - - עכשיו, פה במקווה, אנחנו גם אומרים, אני כמפקח, בתקופה מסוימת שהיה לחץ שעולים מצרפת יגיעו, זה משנה את צביון המסגרת שמקווה דוגלת בשילוב של כל האוכלוסיות.

<יעקב מלקמו: ברגע שיש קבוצה גדולה, יש מקומות של נעל"ה, שמספרם הרבה יותר גדול וזה מאוד משנה את האיזון של השילוב החברתי וזה אחד הדברים, אבל אם באים בדיאלוג ושיח גם עם הרשות, פה הילדים שדיברו, לא ההורים המליצו, חלקם גם עברו מהסקטור הדתי לסקטור הכללי, שזה גם לא פשוט, הם צריכים לעשות שינוי הכרה, להזמין את ההורים, ובעיניי הכתובת זה רק המשפחה ולמשפחה כיום נותנים פחות מידע, לא פורשים בפניהם את כל מגוון האפשרויות.

<יעקב מלקמו: אני חושב שמי שמחליט, אני מחליט על הילדים שלי ולא הרשות ולא גופים אחרים.

<נחמיה חתוכה: איפה המינהל לחינוך התיישבותי למשל בשיווק המוסדות האלה?

אברהם נגוסה: כן, מי צריך להסביר להורים?

אברהם נגוסה: מי צריך להביא את המידע להורים?

<יעקב מלקמו: מה שאני עושה, אני בא - - -

אברהם נגוסה: אתה עושה במרכזי הקליטה, אבל מה ברשויות המקומיות?

<יעקב מלקמו: ברשות יש את - - - אבל הם שולחים בדרך כלל לוותיקים שהם לא מצאו פתרונות והם לא יכולים להתמודד איתם.

<יעקב מלקמו: פה הקהילה, רוב הילדים פה עברו כמה מסלולים שבעצם לא מצאו מענים, אחרי שעה שתיים בצהריים אין תגבור לימודי, אין מרכז למידה בקהילה ובעצם הילדים משוטטים בשכונה.

<נחמיה חתוכה: לא הבנתי, איפה?

<דנה גורדון שושני: בשכונות, מי שלא בחינוך הפנימייתי.

<יעקב מלקמו: יש בעיר, גם ב - - - אתה תמצא תלמידים שנמצאים שם, שהמסגרת לא מפקחת ולא בודקת.

<יעקב מלקמו: הם נמצאים בבית הספר, אבל אחרי הצהריים הם צריכים לתת להם - - -

<נחמיה חתוכה: אז תרשה לי, כבוד היושב ראש, להגיד לך שאנחנו, אני לא מדבר על הפנימיות ולא מדבר - - -

<יעקב מלקמו: אתה מתל אביב?

אברהם נגוסה: כן, מחוז תל אביב.

<נחמיה חתוכה: תל אביב זה גם ראשון, מגדרה עד נתניה, כולל.

<נחמיה חתוכה: אני לא מדבר על בתי הספר והמוסדות שהם משרד החינוך, ששם משרד החינוך צריך ל עשות את העבודה, מבחינת החינוך ההתיישבותי, אם יש להם טענות, הם צריכים לשווק את - - - אני מדבר עכשיו על התמיכה שלנו ברשויות.

<נחמיה חתוכה: אנחנו, גם בשנה הזאת, תומכים ברשויות בפעילות תגבור לימודי, מה שנקרא פל"א, לכל אוכלוסיית העולים - - - לגבי קהילת יוצאי אתיופיה, 'הדרך החדשה' והפרויקט הלאומי, זה תגבור לימודי לכל האוכלוסייה הזאת של עד 15 שנה.

<נחמיה חתוכה: אנחנו יצאנו השנה עם תגבור לימודי יסודי לילדים מ-א' עד ו' בכל בתי הספר בארץ בפרויקט שנקרא יע"ל, שזה בעצם תגבור לימודי יסודי אחרי שעות הלימודים לילדים שהם במנדט שלנו, ילדים עולים, לפחות אחוז - - - ביסודי אנחנו מדברים על קבוצות שבין חמישה לשישה.

<נחמיה חתוכה: יצאנו - - -

אברהם נגוסה: תודה.

אברהם נגוסה: אנחנו גלשנו מהזמן שלנו.

אברהם נגוסה: אנחנו צריכים לסכם את הדיון, יש לנו עבודה רבה, יש לנו כיוון איך אנחנו צריכים לעבוד.

אברהם נגוסה: אני חושב שקודם כל אנחנו חייבים לקיים דיון בהקדם בשיתוף פעולה עם השלטון המקומי, עם הרשויות המקומיות, וכמובן החינוך ההתיישבותי, משרד החינוך, משרד הקליטה, כל הגורמים הרלוונטיים לנושא.

אברהם נגוסה: נקיים את העניין ונפתור את הבעיה הזו.

אברהם נגוסה: לא ייתכן שהורים רוצים לשלוח את הילדים לפנימייה והרשות המקומית סוגרת להם את הדרך.

אברהם נגוסה: אנחנו צריכים לפתור את העניין הזה.

<אנה ליטרוביק: רק רציתי להגיד, אני מנהלת הפנימייה, אנחנו בקיץ מנסים לגייס תלמידים ממתנ"סים, מכל מיני מקומות ואנחנו נתקלים בדלתות סגורות.

<אנה ליטרוביק: רק שתדעו שזה משהו - - -

אברהם נגוסה: הבנתי, הבנתי איפה הבעיה.

אברהם נגוסה: אני רוצה קודם כל להודות למנכ"ל הכפר, לכל הצוות, על עבודה ממש מוצלחת שאתם עושים בחינוך הילדים האלה ואנחנו רואים את ההצלחות, שמענו מהצוות, שמענו מהתלמידים בעצמם, את השינוי שהם עברו מאיפה שהיו לאיפה הם נמצאים היום.

אברהם נגוסה: לכן יישר כוח, לצוות פה, לצוות המחנך, הצוות המנהל את הכפר, את בית הספר.

אברהם נגוסה: זה מבחינה חינוכית.

אברהם נגוסה: אנחנו רואים גם מודל לחיקוי בשילוב החברתי פה, דתיים, לא דתיים, כולם מסתדרים פה, כל אחד בדרך שלו, אני חושב שזה מודל לחיקוי.

אברהם נגוסה: זה חשוב.

אברהם נגוסה: וכמובן אנחנו למדנו שהמקום הזה דווקא עם הישגים גדולים וראיתי שמספר התלמידים העולים שנמצאים פה יחסית מאוד קטן ואנחנו הבנו איפה הבעיה, זה לא מגבלה, זה לא בית הספר אמר 'עד כאן, אין לנו יותר', אלא אנחנו ראינו שהבעיה בכיוון של הרשויות המקומיות ולכן אני מציע שאנחנו נקיים דיון בוועדה בהקדם, נזמין את ראשות השלטון המקומי, כמה רשויות מקומיות, כמייצגות את הרשויות המקומיות ומשרד החינוך, חינוך התיישבותי ומשרד הקליטה והמשרדים האחרים.

אברהם נגוסה: נזמין אותם ואנחנו רוצים להוריד את המחסום ואז איך גם להגביר את ההסברה למשפחות ברשויות המקומיות, איך להביא להם את המידע, את ההסבר, שהם יוכלו להחליט.

אברהם נגוסה: אם יש, בסדר, אם לא, חייבים לבנות את מנגנון ההסברה והכתובת למשפחות בשיתוף פעולה עם הרשויות המקומיות.

<נחמיה חתוכה: כבוד היושב ראש, לשים את כל התיק הזה שלא מגיעים לפה בגלל רשויות מקומיות זה יהיה עוול, זה לא נכון, זה פשוט - - -

אברהם נגוסה: אני לא קובע כרגע.

<נחמיה חתוכה: זה מורכב - - -

אברהם נגוסה: בסדר, לכן נעשה דיון.

<קריאה: אני מסכימה איתך במאה אחוז.

אברהם נגוסה: נחמיה, לכן אני אומר שנקיים דיון.

אברהם נגוסה: הכיוון ככה, אני אומר, אני לא קובע חד משמעית שהבעיה היא הרשות המקומית, אבל מה שמסתמן, יש פה, הייתי אומר, אי הבנות, אי שיתוף פעולה בין ה - - -

<נחמיה חתוכה: ממה שעולה פה.

אברהם נגוסה: קליטת עלייה היא מערכתית, אם כל המערכות לא מסתדרות, אם אין שיתוף פעולה, כמובן פה נוזל באיזה שהוא מקום.

<נחמיה חתוכה: לא לכולם מתאים פה.

<נחמיה חתוכה: יש זאת שלא מתאים לה במודיעין, אבל האחרת, מתאים לה במודיעין והאחר - - -

אברהם נגוסה: אני אומר פה, מי שמחליט, אני לא מחליט במקום ההורים, אני לא מחליט במקום הרשות המקומית, מה שחשוב שהורים שרוצים והם החליטו לשלוח את הילדים שלהם לחינוך פנימייתי, תהיה להם אפשרות.

אברהם נגוסה: אני חושב שזכות הבחירה צריכה להישמר, איך עושים את זה?

אברהם נגוסה: איפה הבעיה?

אברהם נגוסה: בואו נקיים את הדיון עם כל המשתתפים.

<לילי פריד: אני מציעה, יש החלטה, ואולי צריך לשנות אותה, שכל יוצאי אתיופיה, מכניסים למוסדות דתיים.

<לילי פריד: אנחנו רואים אחר כך - - -

אברהם נגוסה: לא, רגע, רגע.

אברהם נגוסה: למה שולחים אותם לחינוך הדתי?

<לילי פריד: לא, אני יודעת למה, אבל בואו נעלה את הסוגיה הזאת.

אברהם נגוסה: לא, אני אומר לך שלא צריך כי זה ברור, כי ההורים מחליטים.

אברהם נגוסה: ההורה - - -

<לילי פריד: אנחנו יודעים שלא בדיוק הורים מחליטים.

אברהם נגוסה: הם צריכים להשלים, הם צריכים לעבור תהליך, אז ההורה מחליט את זה.

אברהם נגוסה: אם ההורה לא רוצה לעבור את התהליך והוא לא רוצה לשלוח לזה - - - אין זמן לפתוח את זה.

<לילי פריד: עולה, מהגר - - - הוא לא יכול להגיד 'לא, אני לא רוצה'.

אברהם נגוסה: אני חושב שזה לא אותו דבר, מה שאת אומרת עכשיו, אני אומר שמי שרוצה לשלוח גם לדתי וגם לא דתי, ההורה יקבע, זו זכותו.

אברהם נגוסה: אני לא נכנס עכשיו לעניין של דתי או לא דתי, אני אומר שאם ההורה רוצה ללמד אותו ולחנך אותו בבית ספר מקומי בעיר, זכותו, אם הוא רוצה לשלוח לפנימייה, זכותו, אבל שהוא יידע.

<לילי פריד: שקיים משהו כזה.

אברהם נגוסה: כן, גם לשלוח לחילוני וגם לשלוח לחרדי, לממלכתי דתי, זכות ההחלטה היא להורה, אבל שההורה יידע את ההבדלים, אנחנו לא מסבירים את ההבדלים.

אברהם נגוסה: זה העניין.

<נחמיה חתוכה: הדבר היחידי שלוקחים מההורים זה את ההחלטה איפה ילמד הילד ברשות, זה לפי אזורי רישום, אבל אם זה ממלכתי דתי, לא דתי, זה א-אזורי.

<נחמיה חתוכה: זה לא בדיוק מחובר לאזור.

אברהם נגוסה: אנחנו באמת בחוסר זמן, אנחנו נקיים את הדיון.

אברהם נגוסה: כמובן כולם מוזמנים לדיון שנקבע בתיאום עם הרשויות המקומיות ואז אפשר להעלות את כל הסוגיות על השולחן ונגיע בסוף להסכמה.

אברהם נגוסה: תודה רבה, שוב, לכל הצוות של המקום ותודה שאירחתם אותנו.

אברהם נגוסה: אנחנו עכשיו הולכים לסיור.

<יאיר מדר: כבוד היושב ראש, לפני שיוצאים לסיור, יש כאן ספר היסטורי, בספר הזה חתומים דוד בן גוריון ונשיאי מדינת ישראל לדורותיהם, מלפני 50 שנה.

<יאיר מדר: כל המבקרים החשובים שהגיעו למקווה ישראל חתומים על הספר הזה ואני מבקש מכבוד היושב ראש, בשם מקווה ישראל, לתת את ברכתו לבית הספר המפואר הזה, המיוחד הזה, ואתה אפילו בעמוד שכנראה יסגור את הספר.

אברהם נגוסה: בסדר.

אברהם נגוסה: בבקשה, תודה רבה לכולם.