ועדת החוקה, חוק ומשפט, כנסת 20, פרוטוקול מספר 539, 2018-01-30 13:00

ניסן סלומינסקי: צהריים טובים לחבריי, לאנשי הממלכה ולעורכי הדין המצטרפים.

ניסן סלומינסקי: הצעת חוק הבוררות.

ניסן סלומינסקי: השם הוא שם מפוצץ, אבל לפי ההרכב אתה רואה שזה לא זה.

אורי מקלב: יש הסכמות?

ניסן סלומינסקי: אני מביא את זה בלי הסכמות.

ניסן סלומינסקי: הבעיה שלי היא הסכמות עם הקואליציה, לא עם הגופים.

ניסן סלומינסקי: הנושא של בוררות, במקרה זו גם הצעת חוק פרטית שלי, אבל זה רק במקרה.

ניסן סלומינסקי: מה שאנחנו יודעים זה שכשישנה בוררות, באופן טבעי אנחנו רוצים לחסוך זמן של בתי משפט ולחסוך כסף.

ניסן סלומינסקי: כשהולכים לבית משפט כל אחד כבר מגיע טעון, עם כל הכלים הכבדים, עם תותחים, עם טנקים, עם הכל.

ניסן סלומינסקי: ככה מגיעים שני הצדדים.

ניסן סלומינסקי: אם אפשר לפתור בעיות שלא דרך בית משפט זה תמיד יותר טוב.

ניסן סלומינסקי: אחת הדרכים זו הבוררות.

ניסן סלומינסקי: אנחנו חושבים שהמוסד הזה הוא מוסד חשוב.

ניסן סלומינסקי: צריכים לראות איך אנחנו מוודאים שאכן הבוררות תענה על הצרכים.

ניסן סלומינסקי: כשיש הסכמה בין הצדדים, הם הולכים לבורר, הוא קובע מה שקובע.

ניסן סלומינסקי: לפעמים יכול להיות ששני הצדדים יוצאים מרוצים מהבוררות, לפעמים רק צד אחד יוצא מהבוררות שמח וטוב לב.

ניסן סלומינסקי: אם שניהם מרוצים, אין שום בעיה.

ניסן סלומינסקי: המערכת חשבה מה קורה אם רק צד אחד יוצא מרוצה, האם פה זה נגמר או לא.

ניסן סלומינסקי: בהנחה שהם מסכימים מראש, יש אפשרות לצד אחד לערער.

ניסן סלומינסקי: בדרך כלל מי שיצא וידו על התחתונה הוא זה שיערער.

ניסן סלומינסקי: לצד אחד יש אפשרות לערער.

ניסן סלומינסקי: מה זה נקרא לערער?

ניסן סלומינסקי: הכוונה שאז הם קובעים בורר נוסף שעושה עוד פעם חושבים על הנושא הזה.

ניסן סלומינסקי: זו זכות שיש, במידה והם הסכימו לזה.

ניסן סלומינסקי: עכשיו אנחנו רוצים שגם ההליך הזה יהיה מוסדר.

ניסן סלומינסקי: ההליך הזה מוסדר, אבל יש בו קטע אחד קטן שהוא לא מוסדר.

ניסן סלומינסקי: הקטע הזה יכול לגרום לכך שכל ההליך יימשך ויימשך.

ניסן סלומינסקי: יש זמן לבורר, יש את הזמן שקבעו לו בחוק כמה הוא צריך כדי לעשות וכו'.

ניסן סלומינסקי: הדברים האלה מוסדרים.

ניסן סלומינסקי: מה שלא מוסדר זה שבשביל לבחור את הבורר אחרי הערעור, שפה צריך הסכמה של שני הצדדים, אין הקצבה של זמן.

ניסן סלומינסקי: באופן טבעי מי שהפסיד וצריך לתת הסכמה, הוא מבחינתו, האינטרס שלו עכשיו זה למשוך כמה שיותר כי הוא המפסיד, ואז הוא לא ייתן שם של בורר, או שהוא לא יגיד את הסכמתו.

ניסן סלומינסקי: זה יכול להימשך ולהימשך, ואז כל ההליך היפה שקיים, של בוררות, שהמטרה היא לחסוך זמן ולאפשר הליך טוב, יכול להיתקע ולהימשך.

ניסן סלומינסקי: הצעת החוק הזאת באה לשים זמן לשני הצדדים, בעיקר לצד המפסיד, עד מתי הוא צריך לתת את ההסכמה שלו או את השם, ואם לא, ילכו לבית המשפט שהוא זה שימנה בסוף בורר בעניין.

ניסן סלומינסקי: זאת אומרת, לסגור את הפרצה האחרונה שנשארה, כדי שכל המוסד הזה של בורר, אחר כך ערעור ועוד בורר, שהכל יהיה תחום בזמן ולא יהיה מצב שמי שידו תהיה על התחתונה בבוררות הראשונה יוכל למשוך ולמשוך את הזמן.

ניסן סלומינסקי: זה התיקון.

ניסן סלומינסקי: תיקון פשוט, מקובל, אני חושב שאין מישהו שיחלוק על זה.

ניסן סלומינסקי: זה נצרך.

ניסן סלומינסקי: אני חושב שאם נעשה את זה, אז השלמנו מערכת יפה שתוכל לעבוד במסודר.

אלעזר שטרן: באמת היושב-ראש הציג את התיקון.

אלעזר שטרן: יש עוד שני תיקונים קטנים בהמשך, אבל זה באמת התיקון המרכזי, הנושא הזה של הסכמה על הבורר בערעור.

אלעזר שטרן: צריך לשים לב שמבחינה טכנית היה אמור להיות מענה לסיטואציה הזאת בסעיף 8 בחוק הבוררות, אבל סעיף 8 מאפשר לצד לפנות לבית המשפט למינוי בורר, אם הצדדים לא הגיעו ביניהם להסכמה.

אלעזר שטרן: פה צריך לנסות לתמרן בין כמה עניינים.

אלעזר שטרן: מצד אחד, לא לתת לצד אפשרות למשוך את הדבר הזה, ומצד שני, לא לפגוע באפשרות של הצדדים, בהסכמה של הצדדים לאפשר את הערעור, לא לשלול ממישהו את האפשרות לערער.

אלעזר שטרן: בהסכמת היושב-ראש עשינו פה תיקון ניסוחי, טיפה לשנות את מה שהיה בנוסח של הקריאה הטרומית, להבהיר.

אלעזר שטרן: אולי פה – עוד מעט גם לירון תאמר – נעשה עוד כמה תיקונים קטנים ככה לחדד את זה, שיהיה ברור שאם הצדדים לא מגיעים להסכמה על הזהות של הבורר בתוך 30 ימים מיום שפסק הבוררות הומצא להם, אותו אחד שמעוניין להגיש את הערעור יוכל לפנות לבית המשפט בבקשה, לפי סעיף 8, למינוי בורר.

אלעזר שטרן: שוב, בנוסח כרגע שמונח בפני הוועדה זה פחות מחודד, אנחנו נצטרך לחדד את הניסוח הזה.

<לירון בנית ששון: אני מסכימה עם כל מה שאמרתם כמובן.

<לירון בנית ששון: רק לגבי הנוסח שמוצע כעת, לגבי החידוד, מה שחשוב שיהיה ברור זה שגם האפשרות שיש לבעלים להגיש בקשה למינוי בורר צריכה להיות מוגבלת בזמן.

<לירון בנית ששון: זה החידוד שאני רוצה שיופיע בנוסח, שיהיה ברור שאם הם לא מגיעים להסכמה והוא מעוניין להגיש ערעור, הוא צריך להגיש את הבקשה למינוי בורר בתוך 30 ימים או בתוך 60 ימים.

<לירון בנית ששון: אפשר יהיה לחשוב על פרק זמן.

ניסן סלומינסקי: זה לא כתוב פה?

ניסן סלומינסקי: נדמה לי שיש פה, לא?

אלעזר שטרן: לא, מה שכתוב זה שאם בתוך 30 ימים הם לא מסכימים, הוא יכול לפנות.

אלעזר שטרן: לירון פשוט מוסיפה שגם הפנייה שלו לבית המשפט תהיה בתוך זמן מוגבל.

אלעזר שטרן: שוב, כדי לא לאפשר לזה להימשך.

<לירון בנית ששון: את ההימשכות שדיברת עליה.

ניסן סלומינסקי: גם המחשבה של המחשבה על הפנייה.

ניסן סלומינסקי: טוב, תראו לאן הגענו כבר.

ניסן סלומינסקי: אבל בסדר, מאה אחוז.

ניסן סלומינסקי: מאחר וזה מקובל גם על משרד המשפטים - -

אלעזר שטרן: זה רק סעיף אחד.

אלעזר שטרן: יש אחרי זה עוד שני סעיפים קטנים שצריך להקריא.

ניסן סלומינסקי: זה גם מקובל עלינו.

ניסן סלומינסקי: באופן כללי, עוד לפני שנכנסים לפרטים, אם מישהו רוצה להגיד משהו על הנושא הזה אנחנו נשמח.

ניסן סלומינסקי: אני אתחיל עם ד"ר יהודית מלשכת עורכי הדין.

ניסן סלומינסקי: אחר כך לך, חגי, אני אתן לדבר.

<יהודית קורן: אני מברכת את מי שחשב על זה.

<יהודית קורן: אני אספר סיפור אישי קטן.

<יהודית קורן: שבוע אחרי שנתתי החלטה כבוררת בערעור בדיוק בסוגיה הזאת, וזה כאשר כבר התוודעתי לבעייתיות ולכל פסקי הדין שנתנו בעניין, אמרתי לעצמי, אוי, יש פה לקונה, חייבים ליזום הצעת חוק.

<יהודית קורן: בעודי רק מתכננת הצעת חוק ראיתי שאדוני כבר חשב על זה לפניי.

<יהודית קורן: אני מורידה את הכובע, זה יוצא מן הכלל, זה בהחלט משהו שהיה צריך לסגור אותו.

<יהודית קורן: אני חושבת שצריך להוסיף מקרים או נסיבות מסוימות שעל הצורך בהם למדתי מהמקרה שבו טיפלתי ומהמקרים בפסקי הדין.

<יהודית קורן: כשנגיע לאותו שלב אני אומר.

ניסן סלומינסקי: מאה אחוז, תיכף נקרא את זה.

ניסן סלומינסקי: מאחר ואנחנו עובדים ביחד עם הלשכות, אז אם יש דברים שאתם מרגישים - לא הצעת חוק פרטית של מישהו – שיש צורך, אתם יכולים לפנות אלינו ואנחנו נוכל להכין את זה כהצעות חוק של הוועדה או כהצעות חוק פרטיות ולתקן.

ניסן סלומינסקי: הרבה חוקים עשינו ככה עם הלשכה, עם הצוות.

ניסן סלומינסקי: בזמנו עשינו כמה תיקונים מאוד מרכזיים בחוק הירושה, כמו צוואה מחיים או השלמה בחוסר.

ניסן סלומינסקי: אם צוותים שלכם מהלשכה או פרטיים מרגישים שיש חוסר וצריך לתקן, אנחנו פתוחים כדי לתקן.

ניסן סלומינסקי: זה בשמחה תמיד.

<חגי סיטון: אני באמת מברך על הצעת החוק הזאת, על התיקון הזה, וזה מתוך ניסיון שאירע לי בעבר.

<חגי סיטון: עד 2008 לא הייתה זכות ערעור על פסק בורר.

<חגי סיטון: פסק בורר, מנמק או לא מנמק, הוא בדרך כלל סוף פסוק.

<חגי סיטון: להגיש בקשה לביטול פסק בורר או לתקן אותו היה מוגבל בעשרת הדיברות או באחד עשר הדיברות שישנם בחוק הבוררות.

<חגי סיטון: מעבר לזה זה היה בלתי אפשרי.

<חגי סיטון: אנשים לא רצו ללכת לבוררות, כיוון שהנושא הזה היה מאוד סגור, לכן בא התיקון של החוק שאיפשר לצוותים לקבוע בורר או מערער שיהיה מוגבל רק לנושאים מסוימים.

<חגי סיטון: הוא לא שומע מחדש את העדויות וכך הלאה.

<חגי סיטון: על סמך מה שיש בפניו הוא פוסק.

<חגי סיטון: פה היו שתי לקונות, כפי שאתה מצאת.

<חגי סיטון: קרה לי בפועל שניהלתי בוררות ותבענו בטיפשותנו זכות ערעור בפני בורר למקרה שיינתן פסק לצד זה או אחר.

<חגי סיטון: הלקוח שלי זכה בבוררות, הצד השני הודיע שהוא מגיש ערעור.

<חגי סיטון: קבענו כבר שם שראש לשכת עורכי הדין הוא זה שימנה את הבורר שבערעור.

<חגי סיטון: אלא מה?

<חגי סיטון: כל שם שהציע ראש הלשכה הצד השני פסל.

<חגי סיטון: אז לא הייתה שום סנקציה.

<חגי סיטון: אנחנו המשכנו כך שנה שלמה.

<חגי סיטון: נאלצנו לפנות לבית המשפט, לבקש ממנו להתערב על מנת שהוא ייזום.

<חגי סיטון: הנושא הזה לקח עוד חצי שנה.

<חגי סיטון: כלומר, ברגע שהיה כבר בידי פסק בורר לא יכולתי להגיע לערעור במשך שנה וחצי.

<חגי סיטון: זה היה דבר אחד.

<חגי סיטון: התיקון הזה הוא ממש נחוץ.

<חגי סיטון: יש דבר נוסף שרשמתם בתיקון, רק עוד לא הזכרתם אותו, והוא מה קורה לאחר שנשמע הערעור בפני הבורר שבערעור, מה הזמן שבו הוא צריך לתת את הפסק.

ניסן סלומינסקי: אנחנו ניכנס לזה.

<חגי סיטון: בערכאה הראשונה זה מוגבל בשלושה חודשים, אלא אם הצדדים האריכו את המועד.

<חגי סיטון: בהליך שבערעור אין הגבלה.

<חגי סיטון: באותו הליך שהייתי בבוררות בפני הבורר המערער זה לקח עוד שלושת רבעי שנה עד שהוא נתן את הפסק, כאשר לא הייתה לי שום סנקציה כנגד הדבר הזה.

<חגי סיטון: עברו לנו כשנתיים וחצי מיום שהיה הפסק הראשון עד שהגענו לפסק מהערעור.

<חגי סיטון: פה אתם פותרים את הבעיה.

<חגי סיטון: רק אם מותר לי להציע דבר אחד.

<חגי סיטון: אתם מציעים כאן שתוך 60 יום מיום שניתן פסק הבורר בערכאה ראשונה.

<חגי סיטון: אם לא התמנה בורר בערעור, אזי אי אפשר יותר לערער, אלא אם כן פונה אחד הצדדים לבית המשפט.

אלעזר שטרן: הנוסח שכרגע מונח בפני הוועדה שונה, זה לא הנוסח שאתה מדבר עליו.

אלעזר שטרן: זה החידוד שאמרתי בהתחלה, כדי למנוע מצב שבו שוללים מהבן אדם את הזכות לערער.

אלעזר שטרן: הנוסח שפורסם אתמול באתר הוועדה וכרגע מונח על שולחן הוועדה הוא נוסח שאומר שאם הצדדים לא מגיעים להסכמה על זהות הבורר בתוך 30 ימים מיום שפסק הבוררות הומצא להם, אותו אחד שרוצה לערער צריך לפנות לבית המשפט בבקשה להגשת בקשה למינוי בורר.

אלעזר שטרן: אז זה מגביל אותו.

ניסן סלומינסקי: זה הפוך.

ניסן סלומינסקי: זה שזכה הוא זה שבדרך כלל יהיה, לא זה - -

אלעזר שטרן: זה שזכה לא מעוניין לערער.

ניסן סלומינסקי: מושכים לו את הזמן עכשיו.

ניסן סלומינסקי: הוא אינטרסנט עכשיו שימנו בורר.

ניסן סלומינסקי: כל זמן שלא ימנו בורר מערער, מכל הפסק שנתן הבורר הראשון הוא לא יכול להרוויח.

אלעזר שטרן: גם אותו אחד שהפסיד רוצה לערער.

ניסן סלומינסקי: הוא רוצה לערער, אבל לא איכפת לו למשוך את הזמן.

ניסן סלומינסקי: מי שיפנה לשופט יהיה בדרך כלל השני.

ניסן סלומינסקי: אבל לא חשוב, זה אותו דבר.

אלעזר שטרן: לכן הניסוח הוא שאותו אחד שרוצה לערער יהיה חייב לפנות לבית המשפט.

ניסן סלומינסקי: אחרת הוא מפסיד.

אלעזר שטרן: הוא לא מפסיד.

ניסן סלומינסקי: אחרת הוא לא יוכל יותר לערער.

ניסן סלומינסקי: אם הוא לא ייגש תוך חודש לבית משפט, מה יקרה?

ניסן סלומינסקי: האינטרס הוא דווקא של השני, כי הוא לא ייגש.

ניסן סלומינסקי: למה הוא צריך לגשת?

ניסן סלומינסקי: השני, זה שזכה, הוא זה שייגש.

ניסן סלומינסקי: אבל טוב, נגיע לזה כשניכנס פנימה.

<יהודית קורן: זה שזכה ירצה להגיש בקשה לאישור פסק הבורר הראשון.

<יהודית קורן: זאת אומרת, הוא יחכה את ה-45 יום שיש לו, ואז אם לא הוגש ערעור, הפסק הופך לחלוט והוא יכול להגיש בקשה לאישור פסק הבורר.

<חגי סיטון: את ההתנגדות לפסק בורר אפשר להגיש תוך 45 יום.

<חגי סיטון: על אישור אין הגבלה בזמן.

<חגי סיטון: זה מה שחברתי באה ואומרת.

<חגי סיטון: פה, אם אפשר, רציתי להציע עוד נקודה אחת קטנה - -

ניסן סלומינסקי: אתם רוצים שנקרא ונציע תוך כדי?

ניסן סלומינסקי: נעשה את זה כך.

אלעזר שטרן: הנקודה שדיברנו עליה עכשיו זו נקודה שאולי נצטרך לחדד אותה לקראת קריאה שנייה ושלישית.

אלעזר שטרן: סנקציה ששוללת את האפשרות של ערעור היא סנקציה מאוד חריפה, בייחוד כשהצדדים הסכימו שכאן יהיה ערעור.

אלעזר שטרן: אני מציע שאולי בשלב הזה נכתוב רק את מגבלת הזמנים.

אלעזר שטרן: בחוק הבוררות, התשכ"ח-1968 (להלן – החוק העיקרי), בתוספת השנייה – בפרט ב, לאחר "ויהיה מנומק" יבוא "לא הגיעו הצדדים להסכמה על זהות הבורר בערעור בתוך 30 ימים מיום שפסק הבוררות הומצא לצדדים; אותו בעל דין שרוצה להגיש את הערעור, יגיש בקשה לבית המשפט למינוי בורר לפי סעיף 8 בתום אותם 30 ימים.

ניסן סלומינסקי: זה לאו דווקא זה שרוצה להגיש ערעור.

ניסן סלומינסקי: כל אחד משני הצדדים.

אלעזר שטרן: האמת שיכול להיות שזה גם פתרון, שכל אחד מבעלי הדין.

ניסן סלומינסקי: כל אחד מהצדדים.

ניסן סלומינסקי: ההיפך, לפעמים זה שזכה ירצה כי הוא רוצה לסיים.

ניסן סלומינסקי: ככה הוא תקוע עם פסק דין שאי אפשר לממש.

ניסן סלומינסקי: כמו שהוא אמר, שנתיים וחצי היה לו פסק דין, הוא לא יכול היה לממש.

ניסן סלומינסקי: דווקא הוא יכול להיות האינטרסנט.

ניסן סלומינסקי: השני, מה איכפת לו, הוא הפסיד, אז הוא ימשוך.

<חגי סיטון: רק אולי צריך להגביל פה - -

אלעזר שטרן: אגב, זה יכול לתת פתרון, ואז לא צריך סנקציה.

ניסן סלומינסקי: נכון.

אלעזר שטרן: אז אותו אחד שכן מעוניין - -

ניסן סלומינסקי: הוא יכול לגשת.

ניסן סלומינסקי: הוא ייגש לבית משפט.

<לירון בנית ששון: אבל הזוכה יצטרך לדעת שהצד המפסיד מעוניין להגיש ערעור.

<לירון בנית ששון: זה רק עניין שצריך להיות ברור.

<לירון בנית ששון: הוא הרי לא על דעת עצמו ילך ויבקש אם הוא לא יודע.

<לירון בנית ששון: כנראה שיש רקע לדברים, לא סתם, כי כנראה הוא יודיע לו.

ניסן סלומינסקי: אם הוא לא מגיש תוך איקס זמן, נגמר הזמן שלו לערער, נכון?

ניסן סלומינסקי: יש זמן כמה הוא יכול לערער.

<לירון בנית ששון: נכון.

ניסן סלומינסקי: אז בסדר, הזוכה מחכה.

ניסן סלומינסקי: אם הוא רואה שההוא לא מגיש, לא מגיש, לא מגיש, אז נגמר, אז הוא זכה.

ניסן סלומינסקי: אם ההוא מגיש ומתחיל להיות סיפור על כל הדברים, יכול להיות שהוא עצמו יפנה.

ניסן סלומינסקי: בואו נראה כאן.

אלעזר שטרן: אולי לקריאה שנייה ושלישית נחשוב על קונסטרוקציות אחרות, לעשות את זה כמו שעושים אולי בבית משפט שקובעים זמן לערעור.

אלעזר שטרן: כל הבעיה שנוצרת פה היא העובדה שהערעור יכול להיות 30 ימים, או מיום שפסק הבוררות הומצא, או מיום שהתמנה בורר בערעור.

אלעזר שטרן: אם מורידים את האפשרות השנייה, זאת אומרת, קובעים 30 ימים מיום שפסק הבוררות הומצא לבעלי הדין וככל שהצדדים לא הגיעו ב-30 יום האלה להסכמה אז פונים לבית המשפט - -

<חגי סיטון: פה צריך להוסיף שבית המשפט ימנה יקבע את הבורר בתוך כך וכך זמן.

ניסן סלומינסקי: לקבוע לבית משפט זה כבר סיפור.

ניסן סלומינסקי: מניסיוני הדל אני כבר יודע.

ניסן סלומינסקי: למרות שלי זה לא מפריע, כאן כולם יעמדו על הרגליים האחוריות.

ניסן סלומינסקי: צריכים לכתוב שבית המשפט יעשה בזמן הכי קצר, בהקדם האפשרי, לא לקצוב לו זמן.

ניסן סלומינסקי: לא איכפת לי גם לקצוב עונשי מינימום, אבל המערכת - -

אלעזר שטרן: אני מציע שלקריאה ראשונה זה מה שנכתוב, פשוט נוריד את האפשרות של "מיום שהתמנה בו בערעור", ונכתוב 30 ימים מיום שפסק הבוררות הומצא לבעלי הדין.

אלעזר שטרן: ככל שהצדדים לא מגיעים להסכמה על זהות הבורר בתוך אותם 30 ימים, כל אחד מבעלי הדין יכול להגיש לבית המשפט.

<חגי סיטון: תוך כמה זמן?

אלעזר שטרן: תוך אותם 30 ימים, ואז הזמן מוגבל.

ניסן סלומינסקי: אתה יכול לכתוב שבית המשפט יעשה בזמן הקצר ביותר שהוא יכול כי זה כבר משהו שנמשך.

אלעזר שטרן: אני מניח שמטבע הדברים זו גם לא בקשה מאוד מורכבת.

ניסן סלומינסקי: אי אפשר לדעת עם התורים שיש.

<יהודית קורן: אני רוצה להציף בעייתיות מסוימת עליה הצביעה השופטת יהודית שבח בשלושה פסקי דין בנושא.

<יהודית קורן: זו השופטת שיושבת על ענייני בוררות בבית המשפט המחוזי בתל-אביב.

<יהודית קורן: אתה רואה את דעתה מתפתחת ממקרה למקרה.

<יהודית קורן: אחד המקרים המעניינים היה שהצדדים החליטו על בוררות בערעור, החליטו אפילו על זהות הבורר.

<יהודית קורן: המערער פנה למוסד לבוררות.

<יהודית קורן: השיבו לו שהשופט בדימוס אוקון איננו פנוי, הוא עמוס בתיקים אחרים, ומציעים לו רשימה של בוררים אחרים.

<יהודית קורן: הצביעה השופטת שבח על העובדה שזה לא כמו בית משפט שיש מזכירות מסודרת, ששופטים חייבים לשבת בדין, ששופט איננו יכול להגיד, "אני עמוס ולכן אינני רוצה לשבת בתיק הזה".

<יהודית קורן: כשמדובר בבורר, צריך גם לקבל את הסכמתו.

<יהודית קורן: לפעמים יש סיטואציה של נבצרות, לפעמים מחליטים רק על המוסד שימנה, כמו המוסד לבוררות של לשכת עורכי הדין, לא מחליטים על זהות הבורר, ואז לוקח למוסד זמן לברר כי את המזכירה לא מוצאים ולא יודעים.

<יהודית קורן: בתיק שהופנה אלי היו חילופי עורכי דין.

<יהודית קורן: עורך הדין החליפי לא ידע בכלל על הסיטואציה של ערעור והוא פנה לבית המשפט בבקשה לעיכוב ביצוע.

<יהודית קורן: לדעתי זה גם אקט שצריך להחשיב אותו כמעשה שיש בו הודעה על כוונה לערער.

<יהודית קורן: אני חושבת שהסעיף הזה דורש עוד הרבה מאוד חשיבה שקטה, אולי חשיבה לא בתוך אולם דיונים.

<יהודית קורן: אני ברצון אצטרף למי שרוצה לדייק פה ולנסח, אבל הכוונה צריכה להיות שברגע שהמערער עושה איזה שהוא אקט רציני שמודיע על כוונה לערער ומכאן ואילך זה כבר לא בשליטתו, שהוא לא ייתפס כמי שהחמיץ את הערעור.

<יהודית קורן: זאת דעתי.

<חגי סיטון: זה פותח פתח לאין סוף.

<חגי סיטון: כל רעיון הבוררות היה שזה יהיה הליך הרבה יותר פשוט והרבה יותר מהיר.

<חגי סיטון: אמר בזמנו השופט זוסמן המנוח: "מי הוא הבורר החכם?

<חגי סיטון: זה לא שמנמק את הפסק", ואז גם אי אפשר להגיש בקשה לביטול.

<חגי סיטון: פה, כשמתחילים לפתוח את זה בכיוונים כאלה שזה מראה על כוונה וכו', הרעיון אולי הוא טוב, אבל התוצאה תהיה שעוד פעם אנחנו מורחים את זה.

אלעזר שטרן: מה גם שתמיד אפשר להגיש בקשה להארכת מועד במקרים חריגים כאלה.

<יהודית קורן: נכון, אבל אני חוזרת ואומרת, מלכתחילה רצינו שתהיה בוררות בערעור.

<יהודית קורן: הרי אנחנו זוכרים את העולם בלי האפשרות של הערעור.

<יהודית קורן: אנשים חששו ללכת לבוררות בגלל העדר היכולת לערער.

<יהודית קורן: אז הנה נקבעה בחוק היכולת לערער.

<יהודית קורן: צריך לעזור למוסד הזה.

<יהודית קורן: אנחנו עדיין לא בשלב שזה כל כך נפוץ, שהדברים כל כך מוסדרים, שכל אחד יודע בדיוק מה הוא צריך לעשות כך שאפשר לשים אנשים בתוך סדים בלתי סבירים של זמן.

<יהודית קורן: אני חושבת שהאפשרות הזאת שהועלתה, של לפנות לבית המשפט בבקשה למינוי בורר אם המוסד לא מינה או לא הגיעו להסכמה, ליצור איזה שהוא דבר חליפי, זה צריך להיות תוך 30 יום נוספים.

<יהודית קורן: העניין של ה-60 יום הוא נכון.

<יהודית קורן: קודם צד צריך לפנות, צריך לענות לו, הוא צריך לקיים מעקב, מעבירים אותו מפקיד לפקיד.

<יהודית קורן: זאת לא מזכירות בית משפט.

אלעזר שטרן: זה עניין של שיעור.

אלעזר שטרן: הוועדה יכולה להחליט 30 ימים, 60 ימים.

<יהודית קורן: ה-60 יום נכון.

אלעזר שטרן: עצם זה שיש לפעמים נסיבות חריגות לא מצדיק לשנות את כל הקונספציה של הצעת החוק.

אלעזר שטרן: לכל היותר מבקשים בקשה להארכת מועד, אם יש לזה נסיבות חריגות מיוחדות.

אלעזר שטרן: 30 ימים או 60 ימים - -

<יהודית קורן: אני שמה אותך בנעליי כמי שדנה בסוג כזה של בקשה.

<יהודית קורן: אני פותחת את החוק, אני מנסה להבין את התכלית שלו.

<יהודית קורן: אם התכלית היא לקצוב לוחות זמנים מאוד קצרים, אז אולי אני לא אתן אפשרות או לא אתן הארכה אם נראה שזה לא עולה בקנה אחד עם תכלית החוק.

אלעזר שטרן: שוב, תלוי מה הסיבה לאיחור.

אלעזר שטרן: אם הסיבה היא באמת משהו שלאדם לא הייתה שום דרך לדעת זה משהו אחד, אם בן אדם היה רשלן זה משהו אחר.

אלעזר שטרן: אני לא בטוח שזה נכון להיכנס לרזולוציות כאלו.

אלעזר שטרן: בפרט ה, במקום "בתוך חודשיים ממועד הסיום של הליך הערעור" יבוא "בתוך שלושה חודשים מהמועד האחרון להגשת תגובה לתשובה לפי פרט ב; במקום לקבוע איזה מועד יחסית אמורפי של מועד הסיום של הליך הערעור, החודשים האלה הם מועד מאוד ברור, זאת אומרת, מועד הגשת התגובה האחרונה.

אלעזר שטרן: בהצעת החוק המקורית גם נאמר שרשאי הבורר להאריך את התקופה לעוד שלושה חודשים, אבל האמת היא שאין בזה צורך.

אלעזר שטרן: זאת אומרת, הצדדים תמיד יכולים.

אלעזר שטרן: ככל שהם רוצים שהבורר יוכל להאריך את המועדים, הם יכולים לקבוע את זה בהסכם ביניהם.

אלעזר שטרן: זה לא דבר שחייבים לכתוב אותו כברירת מחדל בהצעת החוק.

אלעזר שטרן: אחרי פרט ו יבוא: "ז.

אלעזר שטרן: הוראות שנקבעו בהסכם הבוררות, לרבות הוראות בדבר הגבלת סמכות הבורר להאריך מועדים, יחולו גם על הערעור לפני בורר, אלא אם כן הסכימו בעלי הדין אחרת.

אלעזר שטרן: " בהצעת החוק המקורית דובר על זה שהצדדים בהסכם הבוררות הראשוני הסכימו שלבורר לא תהיה סמכות להאריך מועדים.

אלעזר שטרן: היה רצון להבהיר שזה יחול גם על הליך הבוררות בערעור, אלא אם כן הצדדים הסכימו אחרת.

אלעזר שטרן: עכשיו העיקרון הזה הוא עיקרון נכון באופן כללי, זאת אומרת, לא רק לגבי הארכת מועדים.

אלעזר שטרן: ככל שהצדדים הסכימו על סדרי דיון בהליך הבוררות הראשוני, על פניו ההסכמות האלו, אחת הדוגמאות שלהן היא הארכת מועדים, כן או לא, אבל יכולים להיות עניינים נוספים.

אלעזר שטרן: ככל שהם יסכימו על משהו בהליך הבוררות הראשוני, הוא יחול גם בהליך הבוררות בערעור.

ניסן סלומינסקי: אלא אם כתבו במפורש.

אלעזר שטרן: באמת העניין של הארכת מועדים הוא רק דוגמה לעיקרון יותר כללי.

<יהודית קורן: שני הדברים האלה מוסכמים, הבעיה היא רק עם הפרט הראשון.

<יהודית קורן: לא לשלול את אפשרות הערעור במקום שבו המוסדות אינם ערוכים לפעולה בקצב - -

אלעזר שטרן: בהצעת החוק המקורית זה היה תיקון לסעיף 21א לחוק.

אלעזר שטרן: אחת הסיבות שהעברנו את זה לתוספת השנייה , לפרט ב בתוספת השנייה, זה בדיוק בגלל זה.

אלעזר שטרן: התוספת השנייה היא דיספוזיטיבית, היא אלא אם הצדדים הסכימו אחרת.

אלעזר שטרן: ככל שהצדדים רוצים להסכים שזה לא יהיה בטווח של ה-30 ימים האלה כי זה נראה להם סד זמנים קצר מידי, הם יכולים להסכים אחרת.

אלעזר שטרן: במובן הזה החששות שלך יכולות לקבל מענה על ידי הסכמות הצדדים.

<יהודית קורן: אם הם מודעים לזה.

<יהודית קורן: זה עדיין לא מספיק מיודע.

אלעזר שטרן: בכריתת החוזה שבו הם מסכימים על הבוררות בערעור, באותה עת הם גם יכולים להחליט ביניהם על סד הזמנים.

<יהודית קורן: על זה אני אומרת לך שאין עדיין מודעות לזה, עדיין לא מכירים את הבעיה, את הסוגיה.

<יהודית קורן: אני רוצה להגיד לך, אני בוררת למעלה מ-20 שנה.

<יהודית קורן: אני בעצמי עמדתי על הבעייתיות הזאת רק כאשר באה אלי הבקשה להארכת מועד להגשת ערעור.

ניסן סלומינסקי: את אומרת שהסיבה היא בגלל שלגופים שצריכים לוקח זמן?

<יהודית קורן: כן.

<חגי סיטון: אסור להשאיר את - -

ניסן סלומינסקי: לא, אני לא רוצה להשאיר, אני מנסה לחשוב רגע.

ניסן סלומינסקי: מה את מציעה?

<יהודית קורן: ההצעה שאני הצעתי היא קודם כל לחלק את זה.

<יהודית קורן: הנוסח , כפי שאני ראיתי אותו, הוא לא לגמרי ברור.

<יהודית קורן: ההצעה שלי זה לחלק את זה ל- 1,2,3,4, לומר, אלא אם כן אירע אחד הדברים הבאים: אחד, הצדדים קבעו אחרת,; שניים, אחד מבעלי הדין הגיש בקשה למינוי בורר לפי סעיף 8 בתוך 60 הימים, כפי הנוסח הקיים; שלוש, ניתן לכך היתר מבית המשפט מטעמים מיוחדים שיירשמו, או ארבע, שזאת הצעת התוספת שלי, המערער פנה בתוך 60 יום מהיום שפסק הבוררות הניתן לערעור הומצא לצדדים לבורר או למוסד לבוררות שקבעו הצדדים בהסכם הבוררות.

<חגי סיטון: ואז זה יימשך עוד פעם.

<יהודית קורן: אבל הוא לא שולט על המוסד, הוא לא שולט על הבורר.

אלעזר שטרן: זה בעיתי.

<יהודית קורן: יש תרופה לצד השני.

אלעזר שטרן: אגב, את הסתכלת על הנוסח הישן.

אלעזר שטרן: יש נוסח מעודכן לוועדה, זה לא הנוסח שאת - -

<יהודית קורן: נכון, ועליו עשיתי את התיקון שלי.

ניסן סלומינסקי: האם בנוסח המתוקן כאן יש איזה חשש ממה שיהודית מעלה?

אלעזר שטרן: אפשר לומר את זה גם בבתי משפט.

אלעזר שטרן: בכל מקום שבו לבן אדם יש אפשרות לערער תמיד קיים חשש שהוא לא ישים לב, שהוא לא ישים לב לזמנים ,שהוא לא ידע וכו' וכו'.

<יהודית קורן: זו לא הבעיה שאני מצביעה עליה.

אלעזר שטרן: תמיד יש את האפשרות להגיש בקשה להארכת מועד.

<לירון בנית ששון: כן, זה נכון שאפשר תמיד להגיש בקשה להארכת מועד.

<לירון בנית ששון: יכול להיות שאולי כן יהיה נכון להאריך את זה ל-60 ימים, את הנושא הזה של ההגעה של הצדדים להסכמה.

אלעזר שטרן: אז אמרתי, אפשר להאריך.

<חגי סיטון: כל הרעיון לפנות לבוררות ולא לבית משפט זה על מנת שנגמור את זה מהר, לכן בחוק הבוררות אמרו שהבוררות תסתיים בתוך שלושה חודשים אלא אם הצדדים האריכו.

<חגי סיטון: כלומר, בעוד שבבית משפט זה לוקח מ-3 שנים ומעלה, פה זה שלושה חודשים.

<חגי סיטון: אתם מתחילים לתת כאן עוד אורכות.

<חגי סיטון: אנשים לא ילכו לבוררות.

<חגי סיטון: זה עוד פעם ייפתח.

<חגי סיטון: יש הרבה אנשים שבתום לב, כמו שגם חברתי אומרת, פנו למוסד ועוד אין שם תגובה.

<חגי סיטון: זה פתח למשוך את הדברים.

<חגי סיטון: אסור שזה יהיה כך.

<יהודית קורן: אז יש תרופה למשיב.

<חגי סיטון: הבוררות צריכה להיות קצרה וקולעת, לכן צריכים להיות זמנים קבועים, חדים וברורים.

<יהודית קורן: עורך דין סיטון, יש תרופה למשיב.

<יהודית קורן: לעולם המשיב יכול לפנות גם לבית המשפט בבקשה למינוי בורר.

<יהודית קורן: העניין הוא שהוא לא ינהג בציניות ויאמר: אוקי, חברי פנה בערעור למוסד לבוררות מוסכמת, המוסד לבוררות מוסכמת לא מינה בורר, גמרנו, הסתיים הזמן להגשת הערעור.

<חגי סיטון: סליחה, אבל לי לא נעים להיות בבוררות, אני זכיתי כבר.

<חגי סיטון: אני רק מחכה לאשר את פסק הבורר וללכת הביתה.

<יהודית קורן: אבל אתה הסכמת מלכתחילה לערעור.

<יהודית קורן: אתה לא יכול לשמוט את השטיח מתחת להסכמה שנתת.

ניסן סלומינסקי: הערעור הוא לא לתקופה כזאת.

ניסן סלומינסקי: אף אחד לא מתכוון לדבר כזה.

אלעזר שטרן: אני אסכם את מה שכן מוסכם.

אלעזר שטרן: בפרט ב נעשה ככה: הערעור יוגש בתוך 30 ימים מיום שפסק הבוררות הומצא לבעלי הדין.

אלעזר שטרן: זו נקודה אחת.

אלעזר שטרן: הנקודה השנייה היא שאם הצדדים לא יגיעו להסכמה על זהות הבורר בתוך 60 ימים מיום שפסק הבוררות הומצא להם, כל אחד מבעלי הדין יוכל לפנות לבית המשפט בבקשה למינוי בורר לפי סעיף 8.

אלעזר שטרן: כלומר, הומצא פסק הבוררות, יש 60 ימים לכל אחד מהצדדים.

אלעזר שטרן: זאת אומרת, הם יכולים לדבר ביניהם, לנסות להגיע להסכמה על בוררות.

אלעזר שטרן: ככל שהם לא מגיעים להסכמה על בוררות - -

<חגי סיטון: מיום הפסק?

אלעזר שטרן: לירון, אי אפשר שזה יהיה 30 ו-60.

אלעזר שטרן: אם הערעור הוא בתוך 30 ימים, אי אפשר שההסכמה על הבורר תהיה בתוך 60 ימים, זה חייב להיות 30 ימים.

<לירון בנית ששון: כן.

<לירון בנית ששון: או שמאריכים את הכל ל-60, או שמשאירים 30.

אלעזר שטרן: כן, אחד מהשניים.

ניסן סלומינסקי: אז תלך על 30 ו-30.

אלעזר שטרן: על 30 ו-30.

אלעזר שטרן: ככל שיש מצבים חריגים, כמו שעורכת הדין אמרה, אני חושב שהפתרון הפשוט לזה הוא בקשה לארכת מועד.

אלעזר שטרן: במקום ליצור חריגים שרק יסרבלו את זה - -

ניסן סלומינסקי: אם עברו הזמנים, כל אחד יכול לפנות לבית המשפט, כן?

אלעזר שטרן: אם עברו 30 ימים ולא הוגש ערעור, אז לא הוגש ערעור, גמרנו, הצד שזכה יכול לגשת ולבקש אישור.

ניסן סלומינסקי: הוגש ערעור, אבל עכשיו הם נתקעו בחלק השני של המינוי.

ניסן סלומינסקי: אמרנו שהוגש ערעור אבל אין להם הסכמה על הבורר.

ניסן סלומינסקי: ואז, אחרי תקופה מסוימת, כל אחד יכול ללכת לבית המשפט - -

אלעזר שטרן: צריך בורר בשביל להגיש עליו ערעור.

ניסן סלומינסקי: עוד פעם.

ניסן סלומינסקי: נבחר בורר, הוא נתן פסק דין, עכשיו אחד הצדדים רוצה להגיש ערעור, נכון?

אלעזר שטרן: נכון.

ניסן סלומינסקי: אז יש את הזמן.

אלעזר שטרן: 30 יום.

ניסן סלומינסקי: אם הוא לא הגיש, נגמר הזמן.

ניסן סלומינסקי: אם הוא הגיש ערעור - -

אלעזר שטרן: מבחינה כרונולוגית צריך שיתמנה בורר כדי שהוא יוכל להגיש ערעור.

אלעזר שטרן: הוא לא יכול להגיש ערעור כל עוד לא התמנה בורר לערעור.

ניסן סלומינסקי: את הערעור מגישים לבורר חדש?

אלעזר שטרן: כן.

ניסן סלומינסקי: אה, לבורר חדש, לא לבורר - -

<יהודית קורן: ואם לא מונה, פספסנו את ה-30?

<לירון בנית ששון: בדיוק.

אלעזר שטרן: אולי כדאי לדייק שככל שהוגשה בקשה לבית המשפט למינוי בורר בתוך ה-30 ימים לא יחולו ה-30 ימים.

אלעזר שטרן: נניח שלא הגענו להסכמה ואני ביום ה-29 מגיש בקשה לבית המשפט לפי סעיף 8 למינוי בורר בערעור.

אלעזר שטרן: כרגע לוקח לבית המשפט שלושה, ארבעה חודשים לתת את הפסק שלו ולמנות את הבורר.

אלעזר שטרן: ברור שאז אני כן אוכל להגיש את הערעור.

ניסן סלומינסקי: יש בורר.

ניסן סלומינסקי: הוא קבע, נניח, שאני זכאי.

ניסן סלומינסקי: הצד השני שהפסיד יכול להגיש ערעור, זאת אומרת, למנות בורר חדש ולהגיש ערעור, נכון?

אלעזר שטרן: נכון.

ניסן סלומינסקי: עכשיו אנחנו תוחמים את זה בזמן.

ניסן סלומינסקי: אנחנו אומרים שיש לכל ההליך הזה 30 ימים.

ניסן סלומינסקי: בשביל זה צריך לקבוע בורר, נכון?

<חגי סיטון: נכון.

ניסן סלומינסקי: מהרגע שקבעו בורר אני יכול להגיש ערעור.

ניסן סלומינסקי: אני אומר לצד השני: שמע, אני לא מקבל את זה, אני רוצה לנצל את הסעיף של הערעור, בוא נקבע בורר, נכון?

אלעזר שטרן: נכון.

ניסן סלומינסקי: מי כאן הולך למשוך את זה?

אלעזר שטרן: מי שמפסיד.

ניסן סלומינסקי: המפסיד הפסיד אם הוא לא הסכים תוך 30 יום.

אלעזר שטרן: נכון, אם אף אחד מהצדדים לא פנה לבית המשפט.

<יהודית קורן: גם הזוכה יכול למשוך זמן.

אלעזר שטרן: בין אם אני רוצה לערער ובין אם אני רוצה לאשר את פסק הבוררות ואני רואה שביום ה-29 - -

ניסן סלומינסקי: מי זה "אני"?

ניסן סלומינסקי: אני הזוכה?

אלעזר שטרן: אחד מבעלי הדין.

אלעזר שטרן: כשלא מצליחים להגיע להסכמה, הוא יכול לפנות לבית המשפט, להגיד: אנא מכם, תמנו בורר.

אלעזר שטרן: אנחנו הסכמנו על מינוי בורר, אנחנו לא מצליחים להגיע להסכמה, אני לפי סעיף 8 מבקש מבית המשפט שימנה בורר.

<חגי סיטון: זה צריך להיות תוך 30 יום.

אלעזר שטרן: אם בית המשפט מינה בורר, אנחנו נצטרך לכתוב שעד מינוי הבורר יש עוד שבועיים-שלושה להגיש את הערעור.

ניסן סלומינסקי: בסיטואציה הזאת מי שיעכב את המינוי של הבורר זה דווקא הזוכה, אם אתה מגביל בזמן, כי מה איכפת לו, יעברו ה-30 יום, הוא זכה.

ניסן סלומינסקי: כאן התהפך העסק.

אלעזר שטרן: לא, אבל אז המפסיד, אם הוא באמת רוצה להגיש, ילך לבית משפט.

ניסן סלומינסקי: אז הוא ילך לבית משפט.

אלעזר שטרן: נכון.

אלעזר שטרן: כל אחד מהצדדים יכול ללכת לבית משפט.

<יהודית קורן: גם זה לוקח את הזמן.

ניסן סלומינסקי: אם המפסיד מושך את הזמן, הוא בסוף יפסיד את הכל.

אלעזר שטרן: נכון.

אלעזר שטרן: אז בשביל זה כל אחד מבעלי הדין יכול - -

ניסן סלומינסקי: אז עכשיו זה התהפך.

<יהודית קורן: אני רוצה להסב את תשומת הלב לעוד משהו שבדיוק נפל במקרה שבו אני טיפלתי.

אלעזר שטרן: זה רק אומר שנצטרך להבהיר בנוסח שככל שמישהו פנה לבית המשפט לבקש מינוי בורר בתוך ה-30 ימים האלה ובית המשפט מינה בורר, יש לו את האפשרות להגיש ערעור.

אלעזר שטרן: זאת אומרת, ה-30 ימים שהגבלנו אותו, המגבלה הזאת לא תחול אם הוא פנה לבית המשפט.

ניסן סלומינסקי: לא יישארו לו עוד יומיים.

אלעזר שטרן: כן.

אלעזר שטרן: להוסיף שבועיים אחרי?

ניסן סלומינסקי: להוסיף שאם מישהו פונה לבית המשפט, בית המשפט, בהליך קצר ככל האפשר - -

<חגי סיטון: הערעור יוגש בתוך 15 יום - -

ניסן סלומינסקי: בתוך זמן קצר הוא יעשה את זה.

ניסן סלומינסקי: זאת אומרת, לא להקצות זמן לבית המשפט, אלא שזה יהיה בתוך זמן קצר ככל האפשר.

אלעזר שטרן: למרות שבסעיפים של הסכמה בין הצדדים זה פחות מתאים לכתוב הנחיה לבית המשפט.

ניסן סלומינסקי: אבל לא הגעת להסכמה.

ניסן סלומינסקי: הרי אחד מהם פנה לבית המשפט.

ניסן סלומינסקי: זאת אומרת, לא הסכימו לבורר.

אלעזר שטרן: נכון.

אלעזר שטרן: התוספת הראשונה והשנייה אלה סעיפים, אם הצדדים לא קובעים אחרת, שקובעים את המסגרת של הבוררות, לכן שם קצת פחות מתאים לקבוע הנחיה לבית המשפט.

ניסן סלומינסקי: ברגע שפנו לבית המשפט, שבית המשפט לא ימשוך את זה חצי שנה כדי למנות בורר.

<יהודית קורן: השופטים האלה של הבוררות הם בדרך כלל שופטים זריזים.

<יהודית קורן: זה כיף להם להיות זריזים, כי זה תיק שנגמר מהר ומצטרף - -

ניסן סלומינסקי: לא הייתי קובע להם זמן, הייתי כותב שזה יהיה מהר ככל האפשר.

<לירון בנית ששון: אנחנו נבדוק את זה מול הנהלת בתי המשפט, כי הם בדרך כלל מביעים התנגדות.

אלעזר שטרן: אז אולי נשאיר את זה לשנייה ושלישית.

ניסן סלומינסקי: בסדר, נשאיר את הנקודה הזאת לשנייה ושלישית.

<יהודית קורן: יש שתי תכליות, שתיהן תכליות חשובות.

<יהודית קורן: השאלה מה התכלית החשובה מבין השתיים.

<יהודית קורן: חברי הצביע על התכלית של יעילות וזריזות, שהיא בהחלט תכלית חשובה, אבל אני חושבת שיש תכלית חשובה ממנה.

<יהודית קורן: אנחנו כל השנים מדברים על זה שבתי המשפט עמוסים וצריך ככל האפשר לתעל תיקים לכיוון הבוררות.

<יהודית קורן: אם אנחנו שוב חוסמים את הצדדים או מקשים עליהם את הגשת הערעור בבוררות שאחרי שנים סוף סוף השיגו, אז מה עשינו, מה הועילו חכמים בתקנתם?

ניסן סלומינסקי: איפה חסמנו והקשינו?

ניסן סלומינסקי: בזה שקבענו 30 יום?

<יהודית קורן: השופטת שבח, שופטת מנוסה ביותר, מדברת על 45 ימים.

ניסן סלומינסקי: איך יודעים להגיד בדיוק ש-30 יום זה חוסם ו-45 ימים זה לא חוסם?

<יהודית קורן: רוב עורכי הדין מתועלים לעניין הזה של 45 ימים זמן ערעור.

<יהודית קורן: זה מתאים.

<יהודית קורן: אם זה מתאים בערעור - -

ניסן סלומינסקי: אם הדיון הוא על 15 יום, מבחינתי אין הבדל.

ניסן סלומינסקי: זו לא הנקודה.

<יהודית קורן: אני אוסיף עוד משהו.

<יהודית קורן: במקרה שלי נפלו כל הפנצ'רים שרק אפשר.

<יהודית קורן: אכן זה מקרה מעלף.

<יהודית קורן: הייתה שם פגרת בתי משפט.

<יהודית קורן: פגרת בתי המשפט איננה מוכרת לגבי בורר.

<יהודית קורן: הזמן של פגרת הפסח ופגרת סוכות כן נספר.

<יהודית קורן: אוקי, לא 60 יום, אבל 30 יום זה פרק זמן קצר מידי.

ניסן סלומינסקי: אוקי, נניח 45 יום, אבל איך מבודדים?

ניסן סלומינסקי: את אומרת שיש פגרה.

ניסן סלומינסקי: כמה זמן הפגרה של בתי המשפט?

<יהודית קורן: שבעה ימים, בחגים.

ניסן סלומינסקי: זה הכל?

<חגי סיטון: זה לא קשור לעניין.

ניסן סלומינסקי: בסדר, אז זה לא שייך.

ניסן סלומינסקי: חשבתי שיש פגרה כמו חופשה בבית ספר, איזה שלושה חודשים.

<יהודית קורן: יש פגרת בתי משפט מ-17 ביולי עד 2 או 3 בספטמבר.

<יהודית קורן: זה גם לא נחשב.

<יהודית קורן: לבורר זה נספר.

ניסן סלומינסקי: אוקי, נכתוב 45 ימים.

אלעזר שטרן: להאריך את זה ל-45 יום?

<לירון בנית ששון: אני דיברתי על 60, אז 45 יום - -

אלעזר שטרן: לקראת שנייה שלישית נחדד את הניסוחים.

ניסן סלומינסקי: אנחנו נצביע לאשר את זה לקריאה ראשונה.

ניסן סלומינסקי: מי בעד, ירים את ידו?

ניסן סלומינסקי: בעד – פה אחד

ניסן סלומינסקי: נמנעים – אין

ניסן סלומינסקי: אושר פה אחד, הישיבה נעולה.