ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 20, פרוטוקול מספר 538, 2018-01-23 12:20

מרדכי יוגב: ברוכים הבאים.

מרדכי יוגב: הייתה פה ישיבה של ניצולי שואה שהתארחה.

מרדכי יוגב: אני פה ממלא את מקומו של חבר הכנסת יעקב מרגי.

מרדכי יוגב: תיכף נתחיל את הישיבה.

מרדכי יוגב: נאחל לו גם רפואה שלמה.

מרדכי יוגב: התרגשנו כולנו מהדברים שנאמרו בפתיחה, גם מהסיפורים המרגשים של הרב חיים סבתו ושל יוסף מנדלביץ' ואחרים, מה שהספקתי לשמוע.

מרדכי יוגב: אני בפתח דבריי אמרתי שאני רוצה לאחל ליושב ראש הוועדה, חבר הכנסת יעקב מרגי, רפואה שלמה.

מרדכי יוגב: אני מקווה שיחזור לכאן במהרה, כי הוא מנהל את הוועדה היטב וביד רמה.

מרדכי יוגב: אני חושב שגם הוא אולי יציר החמ"ד, אז גם לפחות העקבות של החמ"ד מצויות בו.

מרדכי יוגב: אני רוצה לומר כמה דברים והם אולי יעזרו גם למצגת לעלות בינתיים, ואם לא, אז נתחיל בלעדיה.

מרדכי יוגב: אני אומר את זה גם בהתרגשות מסוימת בחוויה אישית שלי, שאימי ז"ל שנפטרה לפני כשבועיים ויומיים, גם היא הייתה כל כולה לבסוף גם יקירת החמ"ד, אבל כל שנותיה היו בחמ"ד, מעבודה בבני עקיבא בבית ספר "מוריה", דרך "אוהל יוסף" בעיר התחתית בחיפה עם גברת קלמנזון, אימו של רבני קלמנזון, הקמת בית הספר "רמב"ם" בנווה שאנן, ממלכתי-דתי, ועד עבודה למעלה מעשור שנים כמנחה בצפון, מתרוצצת, יום קריית שמונה, יום נצרת עילית, יום מגדל העמק, יום בעכו, רמת הגולן, עפולה, רוב בתי הספר של חב"ד בתענכים או במקומות אחרים, וכל זה עבודת החינוך.

מרדכי יוגב: עבודת החינוך היא בעיניי עבודת קודש.

מרדכי יוגב: כמי שרוב שנותיו הבוגרות היה בצה"ל, אזכיר פה את אמירתו של חברי וידידי, אלוף משנה דרור ויינברג הי"ד, שרק לאחר מותו הטמעתי את מה שהוא אמר, שהוא אמר פעם בשיחה עם מורים בחברון, כמה הוא מעריך אותם וכמה הוא מעריץ אותם, ולו לא הייתה את הסבלנות הזו כדי לעמוד בפני כיתות התלמידים שנים על גבי שנים, על כל הנחלת הערכים ועל כל ההתמודדות עם המשמעת או עם דברים אחרים, ולכן הוא הלך לתת פקודות עד כמה שהוא מעריך.

מרדכי יוגב: הוא ידע בעצמו כשהוא הלך לפיקוד, לתת פקודות, משימה שאולי בצה"ל במידה זו יותר קלה מאשר משימת החינוך שהיא הרבה יותר מורכבת.

מרדכי יוגב: אם לגעת במערכת החינוך הממלכתית-דתית ואולי בפרפרזה לדברים של הרב קוק, לראות את עבודת החינוך במערכת החינוך כפשוטה כקודש קודשים, ולמה?

מרדכי יוגב: כי בחמ"ד, וזה שנים, מוצא עוד את סבי ז"ל שלימד ב"נצח ישראל" בפתח תקווה, ב"נצח ישראל" בחיפה וביבנה.

מרדכי יוגב: נכנס חבר הכנסת בצלאל סמוטריץ' שהוא מארח את היום והיום הוא בחסותו.

מרדכי יוגב: ציינתי דברים בשם דרור ויינברג הי"ד, לא נחזור עליהם, אבל אמרתי שעבודת החינוך והחמ"ד במיוחד היא קודש קודשים, בפרפרזה על דברי הרב קוק שבעבודת החמ"ד למעשה אנחנו נדרשים להנחיל לתלמידים ולתלמידות את כל מקצועות הלימוד, מה שנקרא "ליבה", הפיזיקה והמתמטיקה והאנגלית והספרות וכלל מקצועות הלימוד, אבל נדרשים גם ביחד איתם להנחיל את מקצועות הקודש, מה שאנחנו קוראים ליבה בלי מרכאות, ויחד עם מקצועות הקודש לקדש גם את החול ולעשות את הכול יחד עם דרך הארץ שקדמה לתורה ועם תורה עם דרך ארץ, לחבר את הכול, מהקידמה הטכנולוגית וכל מה שמתאים לכל תלמיד ועד לחבר את התלמידים גם ליראת שמיים וגם ללימוד תורה וגם לשמירת מצוות וגם לתורת חיים ואהבת חסד, והמלאכה הזאת היא מלאכה עוד יותר מורכבת.

מרדכי יוגב: יש שייאמרו שהיא מוציאה בסוף תוצר יותר קל, שיותר קל לו להתמודד עם הדברים בחיים והדרך יותר סלולה לו, אבל אין ספק שהתהליך הוא בוודאי יותר מורכב או לא פחות מורכב.

מרדכי יוגב: יכול להיות שהוא טומן בתוכו גם הרבה מאוד יתרונות, כך אני לפחות רואה את זה.

מרדכי יוגב: לפני כעשור שנים אמר לי יהודי שלא הכיר את החמ"ד ולא הכיר כלום, רק בא לגור בשכנות בתל אביב ליד בית ספר חמ"ד, עד כמה הוא מקנא בדבר, ואני אומר את הדברים בשום פנים ואופן לא בגאווה אלא רק בתחושת אחריות גדולה, שהייתי רוצה שכל ילדי ישראל ילמדו בחמ"ד ויקבלו את מה שזוכים לו הילדים שלומדים בחמ"ד, גם את החלק של הקודש, כדי שביחד יהיה עם זה חול וקודש שהופך לקודש קודשים.

מרדכי יוגב: זו מטרת החמ"ד וההתמודדויות הן יומיומיות, וכשמכניסים לזה גם את המרכיב של הפריפריה, ובאופן אישי גם בצלאל וגם רבים מאיתנו, הפריפריה יקרה להם מאוד מסיבות שונות, כך בנפשותינו, אז שם ההתמודדות היא לפעמים, בין אם זה בפריפריה הגיאוגרפית, בין אם זה בפריפריה החברתית, גם לעיתים של מחסור.

מרדכי יוגב: מסיוריי בחמ"ד בשנים האחרונות מצאתי לעיתים שזה המבנה, וזה לא משנה אם זה בדרום, בדימונה או בצפון, בבית שאן או בנהריה, שדווקא הוא זה שהוזנח יותר, ואפילו כתוצאה מזה של דירה נאה שמרחיקה חלק מהתלמידים לבית ספר הנאה, אבל מחוץ לחמ"ד, מהגן אל בית הספר ולחטיבה ולתיכון ואחר כך אל החיים.

מרדכי יוגב: אני רוצה לומר שני דברים: אחד, ברשות מי שנמצא פה ולא הזכרתי, ראיתי פה בחוץ גם את מר גד דעי, ממלא מקום מזכ"ל הסתדרות המורים, הנה נמצא פה.

מרדכי יוגב: מי שלא הזכרתי בשמו, אז איך להגיד, מכובדיי כולם.

מרדכי יוגב: הפריפריה מאתגרת עוד.

מרדכי יוגב: מתוך הוקרה והערכה גדולה ומתוך ההתרגשות שאחזה גם בי, גם מדבריו של הרב חיים סבתו היום בבוקר בפתח שנת ה-70' לחגיגות ה-70' גם לחמ"ד, ואולי גם מדבריו אתמול של סגן נשיא ארצות הברית שבירך בעברית, שאמר בפתח שנת ה-70', מצא לנכון, איך אמרתי, "אז יאמרו בגויים הגדיל השם לעשות עימנו", שבירך שהחיינו וקיימנו, אז גם לברך על ההישגים הרבים, וגם ובמידה, ואין לי ספק שגם בצלאל מרגיש כך וידבר אחריי, שיש דברים שראוי להסב את תשומת ליבנו כדי שנלחץ בהם ונתאתגר בהם גם מכאן ולהבא, אז גם אותם נשמח, גם במסגרת הזמן הקצר הזה.

מרדכי יוגב: לא כולם יוכלו לדבר, אבל אנחנו נפתח.

מרדכי יוגב: המצגת מוצגת.

מרדכי יוגב: אתה רוצה לפתוח?

בצלאל סמוטריץ': אני ממש דקה ברשות אדוני יושב הראש וכל החברים היקרים.

בצלאל סמוטריץ': אני קודם כל מתנצל שאני אשב אתכם כל הדיון.

בצלאל סמוטריץ': אני אשתדל לדלג בין הוועדות.

בצלאל סמוטריץ': אני חושב שאין מערכת שצריכה להתמודד עם ספקטרום יותר רחב של תרבויות ולתת מענה, זה החמ"ד.

בצלאל סמוטריץ': הנושא שנבחר כאן לוועדה הזאת, החמ"ד בפריפריה, החמ"ד מהפריפריה ועד תלמודי תורה של החרד"ל, ויש על זה עימותים וויכוחים ודילמות, ועכשיו העלו על זה פוסט ואני עניתי.

בצלאל סמוטריץ': מישהו תקף אותי, איך יכול להיות שאני מארח את יום החמ"ד, שילדיי בכלל בתלמוד תורה, אגב, בתוך החמ"ד, אבל אני באמת חושב שזה אחד האתגרים ובעיניי זה אתגר שחייבים להרים.

בצלאל סמוטריץ': מערכת שיכולה להיות גמישה ולהצליח להחזיק בתוכה, כי זה אנחנו.

בצלאל סמוטריץ': אגב, זה לא במקרה, זה בגלל שיש לנו השקפת עולם.

בצלאל סמוטריץ': זה ידוע שככל שאתה יותר אידיאולוג, אתה יותר 'שפיצים', אתה יותר מחודד.

בצלאל סמוטריץ': מי שהוא לא אידיאולוג, אז בסדר, כולם נראים אותו דבר, כולם מתכנסים לאיזשהו מכנה משותף נמוך, והחמ"ד נמצא במקום אידיאולוגי עם ערכים ועם השקפת עולם מאוד ברורה כמעט בכל הסוגיות שמתעוררות.

בצלאל סמוטריץ': כמה שהציבור שלנו הוא לא, אנחנו מנסים לאפיין אותו ולהגדיר אותו בתוך איזושהי ציבוריות.

בצלאל סמוטריץ': זה מאוד צבעוני, מאוד רחב.

בצלאל סמוטריץ': היכולת להכיל את כולם בתוך המערכת ולדעת איש אשר רוח בו, להיות מהלכים כנגד רוחו של כל אחד-אחד, בעיניי זה האתגר הגדול של החמ"ד.

בצלאל סמוטריץ': כתלמיד, לא לפני הרבה מאוד שנים, אני חושב שהחמ"ד עומד באתגר הזה בהצלחה גדולה.

בצלאל סמוטריץ': אנחנו פה כדי לנסות לעזור, ואתם תציפו כל הזמן את הקשיים ואת האתגרים.

בצלאל סמוטריץ': אנחנו ננסה כמה שאפשר לתת מענה.

בצלאל סמוטריץ': תודה רבה באמת לכולכם ולכולכן גם על העבודה הקדושה שאתם עושים ביום-יום וגם על זה שטרחתם ובאתם לכבד אותנו כאן בכנסת, ושיהיה בהצלחה גדולה ביום הזה.

מרדכי יוגב: תודה רבה.

מרדכי יוגב: אנחנו ניתן באמת למחמ"ד צפון, מר חיים גבאי, לפתוח פה במצגת.

<חיים גבאי: קודם כול תודה גדולה.

<חיים גבאי: אני רוצה לומר ברשות מוטי יוגב.

<חיים גבאי: למוטי לא צריך לספר לא על צפון ולא על דרום כיוון שהוא נמצא איתנו בנצרת עילית, בית שאן.

<חיים גבאי: הוא נמצא איתנו ולכן זו הזדמנות גדולה לומר לו תודה וכמובן גם להשתתף בצערו.

<חיים גבאי: חבר הכנסת בצלאל סמוטריץ' שהוא גם חלק מהחמ"ד, גם לו אני רוצה להגיד תודה גדולה על היום הזה, לרב אוריאל עובדיה, ליהודית, מנהלת הוועדה, לגדי דעי שנמצא איתנו, ממלא מקום מזכ"ל הסתדרות המורים, מחמ"דים, עמיתיי, מנהלים, מחנכים.

<חיים גבאי: אני רוצה בקציר העומר, כי אנחנו נשמח כמובן לשמוע שני תלמידים שהם מסיירת "הקהל", מנהל בית ספר, וכמובן לשמוע אתכם ולהעיר כמה נקודות על ההישגים, אבל גם על האתגרים והתמודדויות שיש לנו.

<חיים גבאי: (הצגת מצגת)

<חיים גבאי: הנושאים שבהם אנחנו ניגע ממש בקציר העומר, אוכלוסיות תלמידי החמ"ד.

<חיים גבאי: חבר הכנסת בצלאל דיבר על העניין.

<חיים גבאי: אנחנו קוראים לזה "פלגי מים" והיכולת שלנו לתת תשובות למגוון תפיסת העולם של "והעמידו" ו"לכל תלמיד ישנה", עוד רגע נדבר על העניין הזה, כמובן מה קורה לנו בלמידה.

<חיים גבאי: התלמידים העולים, שאנחנו נמצאים ביום קיבוץ גלויות, ואיך אנחנו דואגים באמת לפתח את המנהיגות הזאת באופן אמיתי.

<חיים גבאי: את החזון כולנו מכירים ולכן אנחנו נדלג עליו, אבל אני רוצה לנגוע ברכיב אחד, באמת חינוך כמשפחה, "לכל תלמיד ישנה", ובאמת המקום הזה של לתת אפשרות לכל תלמיד על מנת להעמיד אותו לאו דווקא בכמות אלא במקום של איכות, ותראו איך הדברים מתנקזים למקום של המשפחה הגדולה הזאת שחשוב לה שכל ילד יקבל את המענה שלו באופן הכי מיטבי.

<חיים גבאי: אני רוצה קצת להכיר בנתונים.

<חיים גבאי: אותם תלמידים, מי שרואה קצת, ולראות את התלמידים סוציו אקונומי ביחס לממלכתי.

<חיים גבאי: אנחנו רואים שבנמוך יש לנו למעלה מ-20% וכשמדברים על בינוני יש לנו 45% וכשנוגעים בגבוה, שימו לב, אנחנו מתמודדים, מתאתגרים בילדי ישראל.

<חיים גבאי: כזכור וידוע לכולנו, "היזהרו בבני עניים שמהם תצא תורה".

<חיים גבאי: זאת תפיסת העולם.

<חיים גבאי: קצת נראה מה קרה לחינוך הדתי בצמיחת תלמידים, איך הדברים גדלים כשאנחנו בעצם מדברים על המקום שהורים רבים וטובים נותנים אמון בחינוך הממלכתי דתי ובוחרים בו.

<חיים גבאי: על כל המגוון, כל אחד במקומו וכל אחד בתפיסתו רואים בחינוך הדתי כמקום ותשובה אמיתית לתת מענה איכותי לילד.

<חיים גבאי: הדברים אולי לא נראים מפה, אבל שימו לב מה קרה לילדים בהישגי מתמטיקה בכיתה ה', לתלמידים סוציו אקונומי נמוך.

<חיים גבאי: אנחנו כמעט כבר משווים כשהתלמידים האלה מקבלים מענה.

<חיים גבאי: אגב, התוצאות האלה הן תוצאות ראמ"ה, מבחני מיצ"ב.

<חיים גבאי: הן תוצאות אובייקטיביות.

<חיים גבאי: זה מלמד מאוד על ההשקעה המאוד גדולה של המחנכים, של המנהלים שיושבים כאן, באמת לתת את המקום לכל ילד, להתאים לו ולראות מה נכון לו על מנת שהוא יצמח, יגדל, ויש פה הרבה מאוד השקעה בתוך העניין.

<חיים גבאי: תסתכלו על הנתונים ותראו איך באמת אחוז הנבחנים, הדברים רק הולכים ומשתפרים.

<חיים גבאי: אני ממש רוצה לנגוע בהם בקציר העומר.

<חיים גבאי: שימו לב מה קורה לנו כשמדברים על שיעור התלמידים העומדים בזכאות בגרות.

<חיים גבאי: החמ"ד כולו, מחוז צפון שהוא ממש קרוב, מחוז צפון הוא בוודאי פריפריה לכולי עלמא, ומה קורה בממלכתי.

<חיים גבאי: ההשוואה היא פחות חשובה.

<חיים גבאי: חשוב מאוד אותו מקום של אותה חתירה כל הזמן לתת את המענה האיכותי לתלמידים שלנו.

<חיים גבאי: שימו לב לאורך השנים, לא מוותרים על אף ילד ולאף ילד.

<חיים גבאי: שיעור הניגשים אומר שכל תלמיד אמור וזכאי להתמודד עם ההתמודדויות.

<חיים גבאי: גם אם הוא תלמיד עולה, הוא שווה בין שווים לכל דבר ועניין.

<חיים גבאי: תראו מה קרה בתוך התהליכים, וזה לא מספיק.

<חיים גבאי: זה לא מספיק כיוון שאנחנו רוצים לראות את התלמידים שלנו במרחב המצוינות, ולכן בכל מקום שאנחנו יכולים לעודד אותם, לחזק אותם ולהאמין בהם, אנחנו פוגשים את התלמידים שלנו בהרבה מאוד מקומות, מצטיינים.

<חיים גבאי: אנחנו פוגשים גם את הבוגרים ואני חושב שהדברים מדברים בעד עצמם.

<חיים גבאי: אלה תחרויות רבות שתלמידים שותפים בהם.

<חיים גבאי: "חוג לכל תלמיד" - צריך לומר מילה טובה למשרד החינוך על התהליך וההבנה שדרך תהליכי העשרה אנחנו מצמצמים פערים ונותנים שוויון הזדמנויות אמיתי לילדים, והילדים שלנו שותפים.

<חיים גבאי: מגיעה מילה טובה גם לשר, גם למנכ"ל, על המקום הזה שבאמת שמו את הצפון וגם את הדרום, המרכז, בכדי לראות איך ילד מקבל העשרה ואיך מאפשרים לו פתיחת צוהר רחב להשכלה וכמובן גם להעשרה.

<חיים גבאי: בכדי שהדברים לא יהיו דברים תלושים, על מנת שנראה אותם ונפגוש אותם באופן הכי פשוט דרך התלמידים, כי כל מה שאנחנו עושים בחמ"ד פוגש בסוף את התלמיד וטובת התלמיד וזה תפקידנו וזו שליחותנו.

<חיים גבאי: אני מזמין את התלמידים שלנו שבאו מרחוק או מקרוב לספר לנו קצת מה היא סיירת "הקהל", מהו נוער "הקהל" ואיך הם גדלים וצומחים כמנהיגים שבאמת הם מרכז העולם ומרכז העשייה.

<חיים גבאי: בבקשה.

<עלמה רוזנבלום: שלום, אני עלמה רוזנבלום, תלמידת כיתה י' באולפנית בטבריה.

<עלמה רוזנבלום: אני הצטרפתי שנה שעברה ל"הקהל".

מרדכי יוגב: מאיפה את בארץ, עלמה?

<עלמה רוזנבלום: אשחר.

<עלמה רוזנבלום: בעצם בשנה שעברה ראינו פתאום צורך ב"הקהל" במחוז, לפתח מעין סיירת שהיא כמה תלמידים נבחרים שהם יהיו הסיירת המרכזית של המחוז והם אלה שייצגו את המחוז ויובילו את כל הפעילויות, יעבירו את הפעילויות לכלל התלמידים במחוז.

<עלמה רוזנבלום: עבדנו מאוד על הנגשת החמ"ד לכלל המחוז בעצם, כמו שאמרו פה מקודם.

<עלמה רוזנבלום: למשל, ביום האחדות בשנה שעברה עשינו כנס בהובלת החמ"ד ששיתף את כלל התלמידים של כל מחוז צפון, ולא רק של החמ"ד, גם הדרוזים, גם בתי ספר ממלכתיים וכמובן הכול היה בהובלה שלנו.

<עלמה רוזנבלום: נוסף לזה אנחנו באמת, למרות כל הקשיים, אם זה פריפריה, אם זה מרחקים, אנחנו פועלים כל הזמן.

<עלמה רוזנבלום: המחוז כל הזמן מגבה אותנו ועוזר לנו ואנחנו כל הזמן עושים יוזמות חדשות, כנסים חדשים.

<עלמה רוזנבלום: תודה רבה.

מרדכי יוגב: בכל זאת יש לי שאלה.

מרדכי יוגב: תני לי דוגמא אחת מהפעילות הזאת של "הקהל", שנבין את זה מעבר לכותרת.

מרדכי יוגב: מה בפועל?

<עלמה רוזנבלום: למשל, ביום האחדות בשנה שעברה זה התחיל מפעילויות של סיירת "הקהל".

<עלמה רוזנבלום: אנחנו נציגים של הסיירת הזאת.

<עלמה רוזנבלום: אנחנו עברנו את התכנים ואחרי זה היה כנס של כל הנציגים מכל בתי הארץ של החמ"ד ולא של החמ"ד, של המחוז.

<עלמה רוזנבלום: עברנו את הפעילויות האלה, כל הנציגים של בתי הספר, ואחרי זה הגענו לבתי הספר עצמם וכל אחד העביר איפה שהוא לומד, את התכנים שלמדנו.

מרדכי יוגב: אתם כתלמידי תיכון בבתי ספר יסודיים?

<עלמה רוזנבלום: גם וגם.

<עלמה רוזנבלום: כל אחד לפי המקום שהוא לומד בו.

<חיים גבאי: הסיירת מונה גם יסודי וגם על יסודי.

<חיים גבאי: בבקשה.

<שילה מזרחי: שלום, אני שלום מזרחי מבית שאן.

מרדכי יוגב: באיזה בית ספר אתה לומד, שילה?

<שילה מזרחי: אני בישיבה תיכונית בבית שאן.

<שילה מזרחי: אני בסיירת "הקהל".

<שילה מזרחי: בסיירת ישבנו על החזון של החמ"ד, הסתכלנו עליו וראינו איך אנחנו מקדמים אותו עכשיו במחוז, בכללי, בחמ"ד.

<שילה מזרחי: העלינו הצעה שהיא תכלול את כל חמשת הדברים האלה.

<שילה מזרחי: העלינו הצעה להקים אפליקציה שזה נקרא "בנק זמן".

<שילה מזרחי: זה אומר, יש חבורה של אנשים.

<שילה מזרחי: זה יכול לקרות בכיתה, יכול לקרות בבית ספר, יכול לקרות בעיר בארץ אפילו, איך חיים אומר, אני טוב בזה ואני יכול לעבור את זה, אבל אני צריך עזרה בזה.

<שילה מזרחי: כולם עוזרים לכולם ולא מפסידים כלום.

<שילה מזרחי: גם אלה שמרגישים נחותים, הם נוסעים נגיד בעיר, סתם דוגמא אני אומר.

<שילה מזרחי: אני לא רוצה, לא נעים לי, אבל נגיד ראש העיר מצטרף והוא אומר, אני רוצה שיעזרו לי כך וכך וכך ואני יכול להביא כך וכך וכך, ואז הוא מרגיש לא נחות כי גם כולנו שווים, אותו דבר.

<שילה מזרחי: אנחנו חשבנו להכניס את זה כאפליקציה לבית הספר נגיד או כללי, לתת מן שרת כזה של כיתה, שרת של בית ספר, שאם נגיד ילד מתקשה במתמטיקה, יהיה בן אדם לחברו וייתן מענה ויהיה שוויון בין כולם.

<שילה מזרחי: עדיין לא הצלחנו - - - , אנחנו בתהליך.

<שילה מזרחי: זהו.

<חיים גבאי: יישר כוח.

<חיים גבאי: תודה גדולה.

<חיים גבאי: בעצם שמענו שני תלמידים מסיירת "הקהל" שחושבים על כל מיני רעיונות איך באמת לאפשר יותר, איך באמת לממש כל מיני חלומות שאנחנו חולמים עליהם, והם שותפים, ואני חושב שיש פה באמת מקום של פיתוח מנהיגות אמיתי בתוך התהליך ומגיע להם יישר כוח.

<חיים גבאי: הם חלק מחבורה שלמה.

<חיים גבאי: באמת מגיעה להם תודה גדולה.

<חיים גבאי: במעבר חד אני רוצה לעבור למנהל בית ספר שאני חושב שמממש שוויון הזדמנויות וצמצום פערים הלכה למעשה.

<חיים גבאי: רפי מימון, בבקשה.

<רפי מימון: שלום לכולם, שמי רפי מימון, מנהל קריית החינוך "אמי"ת המר" ברחובות.

<רפי מימון: דיבר חבר הכנסת סמוטריץ', וככה טלטל אותי עוד פעם בחזרה כאחד שהיה ראש ישיבה וכאחד שהיה ר"מ לא מעט שנים בישיבה, מורי ורבי, הרב חיים דרוקמן שליטא, והחלטתי באיזה שלב לעשות שינוי, ללכת לכיוון התיכונים דווקא.

<רפי מימון: תוך כדי העבודה בתיכון אני אומר לעצמי, איזו טעות עשיתי, כי זה לא פשוט.

<רפי מימון: פריפריה חברתית עם כל המורכבות של אתגרים, של בגרויות, של חינוך, של אקלים, לא פשוט בכלל.

<רפי מימון: מצד שני, אתה חולם עם כל הצוות איך אפשר כולם שיחיו ביחד וילמדו ביחד וכל אחד יתרום אחד לשני ולא נחיה כמו שאמר חבר הכנסת, בקבוצות.

<רפי מימון: האמת היא, לקח לנו תהליך לא פשוט, מבית ספר שהיה 500 תלמידים רק חטיבת ביניים, פיצלו את זה למגדרי, בנים ובנות, ירד ל-300 תלמידים והייתה נטישה מאוד גדולה, כאשר מקימים גם באזור מוסדות אליטיסטיים יותר חזקים מאיתנו, והיום המקום נמצא, התיכון שמונה שנתי.

<רפי מימון: זה לא שש שנתי, שמונה שנתי עם י"ג-י"ד, עם מכינה קדם צבאית טכנולוגית ועובר כבר את ה-600 תלמידים, כאשר אנחנו עדיין לא מוותרים על החזון שאומר, כולם יכולים לחיות ביחד כמשאב אפילו, אינטרסנטי, כמשאב שכולם יכולים לחיות ביחד, אם זה הקמת מסלול ישיבתי, משהו באמת ברמה מאוד גבוהה, שאלה שהיו כל הזמן אולי נמצאים בתוך קבוצה מאוד סגורה שאסור שום דבר, אלא הכול לשמור על עצמך.

<רפי מימון: הם באים לתיכון הזה ואתה נותן להם מענה.

<רפי מימון: אין ספק שבשביל שכולם יחיו ביחד, תן את המענה האמיתי לפרוח.

<רפי מימון: אנחנו ניתן להם את המענה, אבל אל תשכח שגם לילד בקריית משה ברחובות ולילד בשכונת אושיות ברחובות, יש מה לתת: צניעות, ענווה, חתירה להצליח בחיים עם כל המשאבים שאין לו, וזה אפשרי.

<רפי מימון: חינוך מיוחד – האמירה "ערכית" שאומרת חינוך מיוחד לא שמסיימים בחטיבת ביניים ואז צריך ללכת למצוא להם בתי ספר מקצועיים בכל מיני מקומות באזור, שמותאמים לאורח החיים שלהם, לא מותאם, ובסוף עם אמירה של הפיקוח של מחוז מרכז ועם אמירה של צוות בית הספר אנחנו פותחים מסלול חינוך מיוחד שישאף בעזרת השם גם לתעודת בגרות וגם למקצוע בחיים.

<רפי מימון: מסלול סנהדרין, אמרנו, פדגוגית חדשנית, ילדים שרוצים ללמוד בפדגוגיה חדשנית.

<רפי מימון: אנחנו קוראים לזה "כיתת יה"ב", יוצרים הרמונה ביחד.

<רפי מימון: לא בית הספר המסורתי שלומדים מול לוח ותלמידים ליד שולחנות, אלא 50-60 תלמידים.

<רפי מימון: תבינו איזה משאב מטורף.

<רפי מימון: 50-60 תלמידים יכולים ללמוד באותה כיתה עם מורים שהופכים להיות בצורה אחרת, של מנחים, פחות מורים.

<רפי מימון: גם זה מענה בפני עצמו.

<רפי מימון: כיתות מופ"ת וכו'.

<רפי מימון: עתיד – עתיד משמעותי לילדים האלה, במיוחד לילדי קריית משה בשכונת אושיות, להקים להם מכינה קדם צבאית טכנולוגית שלא קיימת כמעט בארץ, ואתה אומר, רוב הבחורים הולכים לאן?

<רפי מימון: אחוז נכבד מהבחורים בתיכונים לא הולכים למכינה הקדם צבאית ולא לישיבות הסדר, אז מה עושים החבר'ה האלה שרוצים מקצוע, רוצים עתיד?

<רפי מימון: אז הקמנו מכינה קדם צבאית טכנולוגית שאנחנו אומרים באמונה, הם עושים לפי הפסוק, שגם באמונה וגם עשייה, וזה מטורף איך זה מצליח.

<רפי מימון: זה פשוט לא יאומן איך זה מצליח.

<רפי מימון: אתה נותן באמת עתיד משמעותי לילדים האלה שרוצים לשמור על אורח החיים שלהם.

<רפי מימון: ממש בקצרה נתונים של החינוך המיוחד: מעל הממוצע הארצי, 10.9, כאשר הממוצע הארצי הוא 4.3.

<רפי מימון: סיפרתי לכם על גידול בית הספר, שדווקא האוכלוסיות האלה שכל הזמן נטשו ועזבו, היום הם חוזרים והם באמת רואים שאפשר, כאשר בכבוד ההדדי אפשר לחיות ביחד ואפשר ללמוד ביחד, אבל באמת תיתן לכל אחד את המענה שהוא זקוק לו.

<רפי מימון: תודה רבה על ההזדמנות שניתנה לי ובעזרת השם נעשה כולם ונצליח.

<חיים גבאי: אם אנחנו מסכמים את הדברים, בעצם אנחנו רואים גם את התפיסה החל מ"לכל תלמיד ישנה".

<חיים גבאי: אגב, צריך להזכיר פה שגם אפילו צורת הרישום היום בישיבות התיכוניות, בחמ"ד, נעשית באופן מדוד ובאופן כזה שמאפשר לכל ילד להתקבל לישיבה או לאולפנה.

<חיים גבאי: הדברים נעשים באופן מאוד מיטבי על מנת לאפשר שוויון הזדמנויות.

<חיים גבאי: אם אנחנו מדברים על תהליכים שהמנהלים שנמצאים פה, רפי הוא דוגמא, לראות איך באמת מנהל עסוק כל הזמן בלאפשר מגוון שנותן מענה לכל תלמיד על מנת שבסופו של דבר נמצה את הסגולות של הילד.

<חיים גבאי: אם אנחנו מדברים על התלמידים הנפלאים, אז אני חושב שמפה בעצם החמ"ד צריך להיות שמח כמובן.

<חיים גבאי: זה לא נעשה בלי השותפים שנמצאים פה, גם גד שהוא שותף לתוך התהליך, בוודאי המפקחים והעמיתים כולם בתוך המהלך הזה.

<חיים גבאי: זה מוביל אותנו בעצם לתהליך שממנו אפשר להמשיך ולצמוח.

מרדכי יוגב: לפני מי שביקשו פה את רשות הדיבור, אני כן אשמח אם יהיה פה מנהל או מנהלת צפונית אחת, דרומית אחת, פריפריה חברתית אחת, שרוצה לדבר, אבל נצטרך לצמצם בשביל שנוכל לתת לכולם שתי דקות להביע, ולהביע גם הישגים ודברים שבהחלט יש מקום של גאווה, וגם אם רוצה לספר על אתגרים או על דברים שאנחנו צריכים לקחת לעצמנו כדי לנסות ולפעול עליהם גם מהבניין הזה או מהיכולות שלנו לנסות לדחוף דברים.

מרדכי יוגב: יונה מירוחם.

<יונה קנינו: שלום, שמי יונה קנינו, אני מירוחם, בוגרת בית הספר שאותו אני מנהלת כבר 23 שנים ברצף.

<יונה קנינו: אני רוצה לדבר על סוגיית האינטגרציה.

מרדכי יוגב: את בת ירוחם?

<יונה קנינו: אני בת ירוחם.

<יונה קנינו: נולדתי בירוחם.

<יונה קנינו: אני חושבת שבירוחם עם ההתפתחות, בבית ספר "קול יעקב", - - - איזשהו דגם שמראה שהדברים בהחלט יתכן ואפשריים.

<יונה קנינו: בית ספר ממ"ד אחד שקולט את כלל ילדי עם ישראל, 620 תלמידים ושנה הבאה צפי כיתות א', 150 תלמידים.

<יונה קנינו: אנחנו מראים את היופי שבביחד, אבל השונות הזו הגדולה שהיא בעיניי ערך מאוד גדול להראות את החיבורים בעם ישראל, היא גם אתגר לא קטן.

<יונה קנינו: אם דיברנו על הפערים שיש, בחינה תרבותית, דתית, סוציו אקונומית, לימודית, יש לי 32 ילדים מחוננים, יש ילדים עם לקויות למידה ועוד כאלה פערים.

<יונה קנינו: צריכה להיות הבנה שלמשל בתקנון בתי ספר, ממוצעים הם טובים במספרים, אך לא בין בני אדם.

<יונה קנינו: איך אומדים מכוחה את השונות הפנימית הקיימת ומאפשרים לתת את מכלול המענים בתחומים השונים?

<יונה קנינו: אני יודעת שמחוז דרום בהחלט מתגייסים לעזור ולסייע במידת האפשר, אבל אני אומרת חד משמעית שאם אני לא הייתי מצליחה לגייס עוד תקציבים ומשאבים נוספים כמנהלת, לא הייתי מצליחה לתת את המענים שצריכים היום, גם בפן הרגשי והכישורים החברתיים והעצמה ולימודים ועוד, אז צריך באמת להתייחס ולראות איך אנחנו נותנים מענה בלי שאתה כל הזמן תרוץ ותיאבק למען הילדים, לתת להם באמת שוויון הזדמנויות אמיתי.

<יונה קנינו: תודה.

מרדכי יוגב: תודה, יונה.

מרדכי יוגב: עודד כלפה, מנהל של?

<עודד כלפה: סוסיא, דרום הר חברון.

<עודד כלפה: אני רוצה להציע פה איזו הצעה, לומר איזה משהו שמטריד אותי המון זמן ודווקא משום שאני גם בוגר החמ"ד וגם מנהל בחמ"ד, גם נאמן גדול לחמ"ד.

<עודד כלפה: אולי דווקא השנה אני יכול לומר את זה, מה שלא יכולתי לומר בשנים עברו.

<עודד כלפה: לפני כמה חודשים התפרסמו נתוני המיצ"ב של בתי הספר שהיו בשנה האחרונה, ואני רוצה לומר לכם שבית הספר בסוסיא, בדרום הר חברון הגיע להישגים מאוד גבוהים.

<עודד כלפה: אני מדבר על עשירון עשירי כמעט בכל תחומי הליבה.

<עודד כלפה: דווקא זה מה שמאפשר לי לא לפרסם את בית הספר אלא לומר מה כואב לי, כי לא הצלחתי לשמוח די צרכי כשקיבלתי את הנתונים.

<עודד כלפה: הם היו מאוד גבוהים ושום דבר פנימי לא פרץ בי.

<עודד כלפה: הייתה לי איזו שמחה שמורים שלי השקיעו, שהצליחו, שבית ספר "סוסיא" מופיע באיזה מקום כעשירון הכי גבוה במתמטיקה ומדעים.

<עודד כלפה: זה היה כייף לא נורמלי ברמת שמחה, אבל אני לא יכול לומר שהקרביים שלי בערו מרוב שמחה.

<עודד כלפה: הם לא בערו מרוב שמחה כי יש לי איזו הרגשה של מנהל שכבר מנהל בית הספר הזה כבר חצי יובל שנים, שאנחנו מצליחים לעשות דברים גדולים ביחד, אבל הגיע השנה, הגיע הזמן, הגיע העת לקפוץ לרמה יותר גבוהה, כמו שאמר מורנו ורבנו, הרב נריה זצ"ל, הכרת אותו היטב, "הגיע הזמן לחשוף את האור הגנוז, לתיתו בכלים נאים לדור של גאולה".

<עודד כלפה: בעיניי דור של גאולה זה אומר שתחומים שאין לנו ברירה וחייבים להיבחן בהם, ניבחן בהם.

<עודד כלפה: אין מה לעשות, אנחנו נמצאים תחת כותרת, אנחנו נאמנים למערכת, נאמנים למדינה, לתוכניותיה, להחלטותיה.

<עודד כלפה: יש אזורים שכן אפשר לעוף בשמיים.

<עודד כלפה: יש תחומים שאפשר ללמוד בהם ולא להיבחן בהם כמו שמבקשים להיבחן בהם, וללמוד אותם בצורות שונות, אחרות, יותר יצירתיות, יותר גבוהות, ואם סומכים על מנהלים שהם עומדים בראש הפירמידה של ההוראה, שיתנו לנו את האפשרות ללמד איך שאנחנו רוצים ללמד אותם, איך שאנחנו רוצים להיבחן בהם.

<עודד כלפה: הרב אוריאל, היינו לפני כמה שנים ביחד.

<עודד כלפה: יש פה עוד אנשים, גם את, יונה.

<עודד כלפה: הייתה לנו איזו ועדה גדולה שאז דיברנו על עמודי החינוך.

<עודד כלפה: דיברנו על הבניינים של החינוך.

<עודד כלפה: אני רוצה להיות שם.

<עודד כלפה: אני רוצה לדעת איזה חותם אני מטביע בתוך ילד אחרי שהוא עוזב את בית הספר, ואני חושב שהגיעה העת לעשות איזו ועדה, לשאול את השאלה איך אפשר להגביה עוף ולהרים את העסק הזה גבוה יותר.

מרדכי יוגב: תודה.

מרדכי יוגב: מישהו מהצפון.

<משה חיים פיק: שמי משה חיים פיק, תושב נצרת עילית, מנהל בית ספר "עילאי", חינוך מיוחד לילדים עם קשיים התנהגותיים קשים במגדל העמק, אבל נותן מענה לכל מחוז צפון ואפילו חלק מילדי חיפה, כשלבית הספר יש שתי מטרות על עיקריות, כשהמטרה הראשונה קודם כול שילד יגיע ויצא יותר שמח ממה שהוא הגיע, והמטרה העיקרית זה שהוא יחזור בחזרה לחינוך הרגיל, כשהיום אנחנו אחרי 11 שנות פעילות, אפשר להצביע על בין 70% ל-80% של תלמידים שחזרו בחזרה לחינוך הרגיל, נמצאים ביחידות קרביות ועוד הרבה דברים מאוד נפלאים.

<משה חיים פיק: המטרה של בית הספר שהוא שם לעצמו קדימה, זה להפיץ את מה שאנחנו עושים בתוך בית הספר לבתי ספר רגילים כדי שלא יגיעו אלינו מראש, כי יש לנו תלמידים שמגיעים מיהונתן וחיספין וקצרין ועד יוקנעם ועכו ושדה אליהו, וזה פשוט כאב לב לראות ילד שצריך לקום ב-5 בבוקר ולנסוע עד מגדל העמק כדי להגיע אלינו, אז המטרה היא להפוך את זה שיהיה כיתות מותאמות בבתי הספר הרגילים, שנותנות את המענה שנותנים ב"עילאי".

מרדכי יוגב: תודה.

<בני בהגון: שלום, בני בהגון, ראש מכללת "תלפיות" בחולון.

<בני בהגון: אני רוצה להעלות כאן גם את העניין של ההשכלה הגבוהה, לתת שוויון הזדמנויות גם לאותם עולים חדשים, לא רק באמירה שצריך לתת להם אפשרות להיכנס לאוניברסיטאות ולמכללות לחינוך, אלא לקבוע איזשהו רף אחר.

<בני בהגון: אנחנו כולנו יודעים שלא תמיד הפסיכומטרי והבגרות הם אלה שמנבאים מורה טובה או מנהיגה טובה או מנהיג טוב, אלא גם האינטליגנציה הרגשית, ולא יקופח מקומם של יוצאי מדינות אחרות שפחות מבינים את השפה ולא יכולים להיכנס, להתחיל לתת להם את שוויון ההזדמנויות, ואם נמשיך את המעגל לכיוון של החברים היושבים כאן, אני בטוח שאותה מורה, ואצלי יש רק מורות, מכשיר רק מורות, אותה מורה שהיא יוצאת איזושהי מדינה, תגיע לאותו בית ספר, אז ילדי בית הספר יגידו, היא משלנו, יש, אנחנו יכולים גם להגיע למעמד שלה.

<בני בהגון: זה פשוט מעגל שאי אפשר יהיה לפרוץ אותו אחר כך, ויפה שעה אחת קודם להכניס אותם להשכלה הגבוהה בתנאים מיוחדים.

מרדכי יוגב: תודה רבה, בני.

<חני נגר: חני נגר, מנהלת בית ספר "עקיבא" בבת ים.

<חני נגר: אני רוצה להציג שלוש נקודות.

<חני נגר: נקודה ראשונה זה הנושא של ייחודיות של בתי ספר שמעודדים או יש הכנסה לבית הספר מההיבט של מספר תלמידים ולא לפי מדד טיפוח, אז אני לא בדיוק יודעת איפה שוויון ההזדמנויות, כי אני ממש מתמודדת עם קושי.

<חני נגר: דבר נוסף, מבחני מיצ"ב לכיתות ה'.

<חני נגר: יש הקראות או דברים מהסוג הזה למקצועות הליבה, אבל באקלים אין הקראה והמבחן הוא ארוך מאוד.

<חני נגר: יש תלמידים, עולים חדשים, יש תלמידי לקויי למידה שלא מאפשרים לנו אפילו להסביר להם את השאלה שלעיתים היא כתובה בצורה הפוכה.

<חני נגר: זה מתסכל מאוד את הילדים ואת צוות המורים.

<חני נגר: הדבר האחרון, אני מתייחסת גם אולי לרב בהגון.

<חני נגר: יש אצלי סטודנטיות מתלפיות, בבית ספר "עקיבא", ונראה שיש פער בין הלימוד במכללות לבין השטח.

<חני נגר: במכללה יש התמקצעות במתמטיקה או באוריינות, אבל ברגע שמורה מגיעה אלי לבית הספר כמורה חדשה, נותנים לה לחנך כיתה והיא לא בדיוק יודעת.

<חני נגר: היא הופכת להיות מורה להוראה כוללת ולא בדיוק להתמקצעות שלה, ולוקח זמן.

<חני נגר: אנחנו נותנים את כל החונכות לאותה מורה, אבל אני חושבת שגם במכללות צריך להתייחס לדברים האחרים.

<חני נגר: תודה.

מרדכי יוגב: אנחנו נשמע, ברשותכם, עוד אדם אחד ונצטרך לתת פה לעוד כמה שביקשו.

מרדכי יוגב: שושי.

<שושי שפיגל: שמי שושי שפיגל, אני מפקחת ארצית על החינוך חברתי-קהילתי, חמ"ד, מינהל חברה ונוער.

<שושי שפיגל: אני חושבת שביום שכזה, שהוא יום מרגש מאוד מבחינה ערכית, חברתית, לאומית, רוחנית, אני רוצה להדגיש את הנושא של שילוב ילדי העולים בתנועות הנוער, ארגוני הנוער, מועצות התלמידים הבית-ספריות, "הקהל", כמו החבר'ה שראינו פה, עידוד של תלמידים להצטרף לכמה שיותר מסגרות חינוכיות ברצף החינוכי, גם בחינוך הבלתי פורמלי, לחזק את היעד הזה שנקרא חמ"ד וקהילה אל מול המסגרות שקיימות אחר הצהריים ובחופשים.

<שושי שפיגל: אני חושבת שהמונף הזה של חינוך בלתי פורמלי ברצף החינוכי, הוא מנוף מאוד משמעותי לצמצום פערים והעשייה המשותפת עם מנהלי בתי הספר ועם מחלקות הנוער ברשויות המקומיות היא חיבור מאוד חשוב.

מרדכי יוגב: תודה, שושי.

מרדכי יוגב: יש לי פה כמה בקשות.

מרדכי יוגב: אנחנו נענה אליהן כי הם ביקשו ראשונים.

מרדכי יוגב: זה היה זאב, נציג ועד ההורים, אחריו שמואל שטח.

מרדכי יוגב: כל אחד ידבר בקצרה.

מרדכי יוגב: אחריו אורלי רביד.

מרדכי יוגב: נציגת מועצת התלמידים אחרי אורלי.

<זאב גולדבלט: זאב גולדבלט, פורום ועדי ההורים היישוביים.

<זאב גולדבלט: כפי שאתם רואים, אני חושב שאני היחידי כאן שחילוני, בלי כיפה.

<זאב גולדבלט: אני פשוט ממלא את מקומו כרגע של מרכז החמ"ד אצלנו בפורום, גדי כהן מנהריה, שנפל למשכב ואני מאחל לו רפואה שלמה.

<זאב גולדבלט: אני אנסה להביא את הדברים בשם אומרם.

<זאב גולדבלט: תסלחו לי שאני קורא את זה, כי אני לא מכיר את הנושא הזה עד הסוף.

<זאב גולדבלט: חוסר תכנון של החינוך הדתי בפריפריה, מה שיוצר מציאות של בתי ספר קטנים מאוד ולא כלכליים, למשל, שלוש אולפנות בנהריה, עכו ומעלות, כל אחת עם מעט מאוד תלמידות ולכן כל מוסד כזה גובה הרבה כסף, פחות מגמות ופחות שעות.

<זאב גולדבלט: המשרד מחבק בתי ספר פרטיים על חשבון הממלכתיים ויש כאן איזשהו כשל, ושוב, בגלל מספר תלמידים קטן בפריפריה, הפגיעה במעמד זה סוג של באג שכרגע נותן העדפה דווקא לבתי הספר הפרטיים וכך גם עושים ההורים, וזו טעות.

<זאב גולדבלט: ההורים מחוסר ברירה הופכים למעשה ללקוחות שבויים של בתי הספר, ושמנצלים את זה בין השאר בגבייה מופרזת של תשלומי הורים והתעלמות מההנחיות של משרד החינוך באשר להקמת ועדי הורים וחוזרי מנכ"ל.

<זאב גולדבלט: חינוך דתי לטענת חלק גדול מהיו"רים אצלנו, לא יודע להכיל בצורה אופטימלית את התלמידים המיוחדים.

<זאב גולדבלט: החינוך המיוחד במסגרת החינוך הממלכתי-דתי, לא במסגרות ייעודיות אלא דווקא בחינוך הרגיל הממלכתי-דתי, לא יודעים להכיל את החינוך המיוחד, את מה שנקרא הילדים המשולבים.

<זאב גולדבלט: זה הופך לבעייתי יותר בעיקר בפריפריה, דגש על יסודיים, אבל הופך לחריג במיוחד דווקא בתיכוניים.

<זאב גולדבלט: עלתה כאן טענה אצלנו, שחלק מבעלי משרה מקבלים את תפקידם בין השאר לא בהכרח בגלל הכישורים אלא בין השאר גם בגלל הקשרים שלהם.

<זאב גולדבלט: דבר אחרון, וכאן אני מדבר על ראיה ממלכתית מעט.

<זאב גולדבלט: קיימת בעיה של מגזריות.

<זאב גולדבלט: יותר מדי אנשים במגזר הממלכתי-דתי מדברים בעיקר בלשון של "אנחנו" ו"שלנו" ולא על כל עם ישראל כולו, ואני חושב שיש כאן איזשהו טעם לפגם.

מרדכי יוגב: אוקי, תודה רבה.

מרדכי יוגב: לא נגיב כרגע.

מרדכי יוגב: אני מניח שיש לאנשים מה להגיב.

מרדכי יוגב: שמואל שטח.

<שמואל שטח: קודם כול אני אפתח בזה שאני גאה להיות חלק מהחינוך הדתי, לשלוח את הילדים שלי לבית ספר שגם המנהלת כאן, בית ספר מצוין בפריפריה החברתית.

<שמואל שטח: אני גם גאה שהמנהלים שקיבלו אותי לבית הספר, הם בעצם מה זה קיבלו?

<שמואל שטח: זה היה אוטומטי.

<שמואל שטח: אבא שלי לא הולך עם כיפה, אדם מסורתי, ואף אחד לא שאל.

<שמואל שטח: באו בידיים פתוחות וברוך השם, אז אני ממש גאה להיות חלק מהחמ"ד.

<שמואל שטח: אף על פי כן, אני רוצה להעלות כן נקודה של איפה החבר'ה המסורתיים, שבסטטיסטיקה אנחנו מאבדים אותם משנה לשנה.

<שמואל שטח: מספרים של החינוך הדתי, אפשר להראות את זה במחקרים, הם מצטמצמים בנושא הזה ואנחנו חוששים מהצד השני.

<שמואל שטח: על כל ילד שעוזב אותנו לטובת החינוך המוכר שאינו רשמי, החרדי, יש שלושה תלמידים שעוזבים אותנו לכיוון החינוך החילוני, והדבר הזה נעשה בהרבה מאוד מקומות בגלל שמושכים את השמיכה בצדק.

<שמואל שטח: יש פה שמיכה רחבה שצריכה לתפוס הרבה מאוד אוכלוסיות שונות.

<שמואל שטח: אני מרגיש בהרבה היבטים שמכל מיני סיבות של תקציבים ואזורי רישום וכו', שמושכים אותה מאוד לכיוון מסוים ובעצם לא שמים לב לאוכלוסיות מסורתיות שפשוט ביום אחד אתה מגלה שהם לא רשמו את הילדים שלהם לבית הספר.

<שמואל שטח: זאת אוכלוסייה שאנחנו חייבים לשים לב אליה.

<שמואל שטח: אנחנו לא יודעים אפילו כמה.

<שמואל שטח: אנחנו כבר איבדנו אותה.

<שמואל שטח: יש לנו רק נתונים על מי שכבר נכנס לחינוך הדתי ועזב.

<שמואל שטח: אנחנו לא יודעים כמה בכלל אמרו, טוב, עזוב, כנראה זה לא בשבילי ואני אלך למקום אחר.

<שמואל שטח: אז זה אתגר גדול, ושוב אני אומר אותו, לצד הגאווה שלי להיות בחמ"ד, לצד גם צמצום פערים שקרה בשנים האחרונות בין בתי הספר המסננים יותר והמסננים יותר.

<שמואל שטח: יש צמצום חיובי שקורה בשנים האחרונות, אז לצד הדבר הזה אני ממשיך ושואל איפה אנחנו עומדים בנושא הזה של האוכלוסייה המסורתית.

<שמואל שטח: תודה.

מרדכי יוגב: תודה רבה.

מרדכי יוגב: אורלי רביב ואחריה נציגת מועצת התלמידים, בר הרשקוביץ'.

<אורלי רביב: לי קוראים אורלי רביב.

<אורלי רביב: אני מאוד גאה כמוך וכמו רבים מאיתנו, אולי אפילו כולנו, להיות חלק מהחמ"ד.

<אורלי רביב: אני כבר שנים רבות בתוך המערכת כמורה, יועצת, מנהלת, מאוד גאה על העשייה.

<אורלי רביב: אני רואה את ההתקדמות ואני רואה את החיבור המדהים של החמ"ד, מצד אחד למטרות המטה, אבל עם הכנסת כל הערכים המאוד מיוחדים שלנו.

<אורלי רביב: דווקא מתוך הנקודה הזאת שאנחנו ציבור דתי, אני רוצה להעלות פן של הנושא המגדרי.

<אורלי רביב: נכון לנתונים של שנה שעברה באמצע 2017, אנחנו מוצאים שיש פערים מגדריים מאוד גדולים בין בנים ובנות במערכת החינוך.

<אורלי רביב: זה בא לידי ביטוי אפילו בדברים קטנים, במחקרים שמוכיחים שאפילו תגובה של מורה כלפי בן על אותה התנהגות, יכולה להיות שונה אם אותו מורה מגיב על אותה התנהגות לבן או לבת או כל מיני דברים כאלה ואחרים.

<אורלי רביב: כמובן שיש גם את כל הנושא הזה של הסללה למקצועות כאלה ואחרים.

<אורלי רביב: אני יודעת שכרגע זה נושא שלמשל בחינוך הממלכתי הולך להיות מושם בסדר חשיבות גבוה ודווקא אנחנו כציבור דתי שרואה את האישה כבת מלך ומבין את המורכבות המיוחדת שלה בתוך המערכת המשפחתית ולוקח בחשבון את כל התפקיד המאוד מהותי שלה, אני חושבת שדווקא אנחנו בתוך המגדר שלנו צריכים לראות איך אנחנו מאפשרים לבת כן לפרוץ את תקרת הזכוכית, להגיע למקומות המכובדים, הנאותים ולהאיר את עם ישראל ולתת את כל מה שאישה יכולה לתת כמו שגבר יכול לתת.

מרדכי יוגב: איפה אמרת שאת מורה, אורלי?

<אורלי רביב: אני השנה בשבתון לטובת דוקטורט בחינוך.

<אורלי רביב: אני ברחובות, בית ספר "תחכמוני".

מרדכי יוגב: ושם בנות, לא נותנים להן לפרוץ תקרות זכוכית?

<אורלי רביב: אני חושבת שהחמ"ד עושה הרבה מאוד ובהחלט אפשר לראות מגמה של שינוי והכנסת מגמות מיוחדות גם באולפנות, אבל עדיין אנחנו כחברה, לאו דווקא חמ"ד, כחברה, יש הסללה אפילו סמויה שאנחנו אפילו לא מודעים אליה ואני חושבת שבעידן של היום, של 2018, אני הייתי שמחה לראות שבאופן מודע אנחנו כאנשי חינוך שמים את זה במודעות שלנו ומתייחסים גם לדברים הקטנים.

<אורלי רביב: לדוגמא, אם בית ספר שאין בו חללים למשחק ויש מגרש אחד שהוא עיקר בית הספר, באופן טבעי הוא מוסלל לבנים לכדורגל והבנות צריכות איפשהו בין הפרוזדורים, אז יש פה משהו שבתפיסה הוא - - -

מרדכי יוגב: טוב, אנחנו לא נוכל להאריך.

מרדכי יוגב: אני חשבתי שאת מכוונת, ואני לא בטוח שאני צודק, שיש יותר סייבריסטיות בחמ"ד מאשר סייבריסטים, שהתקרות שם נפרצות.

מרדכי יוגב: בר, בואי תתקרבי אלינו לשולחן.

<בר הרשקוביץ': שלום, קוראים לי בר הרשקוביץ', אני בכיתה י"א ואני נציגת מועצת התלמידים והנוער הארצית.

<בר הרשקוביץ': אני לומדת בבית ספר גם כן של חמ"ד בחינוך ממלכתי-דתי, בבית הספר "אמי"ת הלל" ברחובות.

<בר הרשקוביץ': יש כמה דברים שרציתי להעלות בנוסף לדברים שנאמרו כאן.

<בר הרשקוביץ': אני אתייחס למה שאורלי רביב אמרה, שהיא באופן אישי גם הייתה מנהלת שלי.

<בר הרשקוביץ': אני למדתי ב"תחכמוני".

<בר הרשקוביץ': לגבי באמת הפערים בין בנים לבנות, היום כאשר אני לומדת בבית ספר תיכון, כיתה י"א, אז גם יש פער לאו דווקא, פה הייתה גם דוגמא - - - , פער לימודי, אם זה בבית הספר שלי שיש פחות אופציות למגמות, לדוגמא, מאשר בתי ספר בישיבות.

<בר הרשקוביץ': באופן אישי גם יש לי אח תאום, - - - בית ספר צמוד לבנים, ישיבה תיכונית, ונורא שמתי לב לפער בין הבנים לבנות.

<בר הרשקוביץ': זו נקודה ראשונה.

<בר הרשקוביץ': נקודה נוספת שאני רוצה גם להעלות, העלו פה את הנושא של עזיבה של החינוך הממלכתי-דתי.

<בר הרשקוביץ': גם בית הספר שלי באופן אישי, כשבחטיבה היינו שכבה של מעל ל-100 בנות, השנה אנחנו בערך 50 בנות בשכבה.

<בר הרשקוביץ': כשדיברתי באמת עם בנות שעזבו לחינוך ממלכתי, אמרו לי שפשוט הן הרגישו מן איזושהי סגירות של בית הספר כלפיהן.

<בר הרשקוביץ': אני מתכוונת שהרבה פעמים - - - החינוך הממלכתי-דתי באמת שמים בקבוצה מאוד נפרדת משאר האוכלוסייה, משאר הקהילה.

<בר הרשקוביץ': זה בעצם נובע מהרבה מאוד סיבות, אבל אם באמת יש אפשרות, כלומר משהו שאני באופן אישי מנסה גם באמת לקדם בבית הספר שלי, זה אולי גם מפגשים עם אוכלוסיות שונות גם מהמגזר החרדי, גם מהמגזר החילוני.

<בר הרשקוביץ': באופן אישי אני גם מדריכה בתנועת הנוער בני עקיבא חניכים בעלי צרכים מיוחדים.

<בר הרשקוביץ': דבר שמאוד שמתי לב אליו זה שרוב החניכים שלי לומדים בחינוך ממלכתי חילוני בגלל שבאמת אין להם את הפלטפורמה לחינוך מיוחד.

<בר הרשקוביץ': אני כן יודעת שיש פה באמת את בית הספר "המר" ואת ישיבת "אמי"ת עמיחי" לבנים שיש שם כיתות מיוחדות, אבל זה יותר כיתות תקשורת, ממה שאני יודעת על אחיין שלי שנמצא בישיבת "אמי"ת עמיחי".

<בר הרשקוביץ': יש באמת חוסר במקומות שבהם הם יכולים להיות וזו בעיה, כי אני יודעת שגם חניכים שלי או שהם לומדים בבית ספר שהוא חילוני ולכן הם לא מקבלים את כל הערכים הדתיים או שהם לומדים במקומות מאוד רחוקים שדורשים מעל לשעה נסיעה בכל בוקר וזה מכביד מאוד על ההורים.

מרדכי יוגב: תודה לך, בר.

מרדכי יוגב: אנחנו נשמע עוד אחד ואחרי זה נצטרך לתת למחמ"דים.

<יונתן אטלן: יונתן אטלן, מנהל בית ספר "נועם" בנות בבני דקלים.

<יונתן אטלן: ממש במשפט אחד.

<יונתן אטלן: סוגיה שרבים מעמיתיי המנהלים בדרום ובכלל מתעסקים איתה, זה חוסר מאוד גדול במורים ומורות לאנגלית.

<יונתן אטלן: יש מחסור מאוד גדול נראה לי בכל הארץ וצריך למצוא איזו תוכנית מסוימת שאני לא יודע מה היא, הכשרה זריזה, הטבות, אני לא יודע, אבל זה נושא שמעסיק את כולנו יום-יום.

מרדכי יוגב: טוב.

מרדכי יוגב: מילה, ונאפשר למחמ"דים להתייחס, לרב אוריאל, ולסכם.

<אליאור בטיטו: אליאור בטיטו, מנהל בית ספר "מעלות ניסים" בעפולה.

<אליאור בטיטו: הנושא שמדובר פה באמת, שוויון הזדמנויות בחמ"ד, אני רוצה לתת התייחסות במושג שוויון הזדמנויות עבור החמ"ד.

<אליאור בטיטו: קורה דבר מאוד מעניין, שאנחנו עוסקים בקשת מאוד של אנשים שמזינים את החמ"ד בארץ, כאשר פיתוח של בתי ספר חדשים ברחבי הארץ לא נמדדים בהתייחס לקשת הזו, אלא נפתחים בתי ספר בערים מתפתחות כדוגמת עפולה, לפי כוח פוליטי שקיים באותה עיר ולא בהכרח בהתייחס לקשת הרחבה שמזינה אותנו.

<אליאור בטיטו: אם יתייחסו לאוכלוסייה מסורתית שהיא לא חייבת להיות עם כיפה על הראש, שמגיעה לעיר שהופכת מ-30,000 תושבים ל-50,000 תושבים ויפתחו מוסדות של חמ"ד ויתנו הזדמנויות לחמ"ד להמשיך להצמיח מנהיגות וחדשנות, המון מנהלי בתי ספר שיושבים כאן, של בתי ספר מצוינים, יתנו אמון בחמ"ד, אז זה יבוא לידי ביטוי בשטח.

<אליאור בטיטו: העיר עפולה כדוגמא, שלושה מוסדות חמ"ד.

<אליאור בטיטו: עפולה בת 90, מזה 50 שנה לפחות העיר גדלה, כבר מכפילה את מספר התושבים פי שניים.

<אליאור בטיטו: מספר מוסדות החמ"ד נשאר על אותו גודל וכך אחוזי החמ"ד בעיר והקהילה הולכת וקטנה, משהו שצריך איזשהו פיקוח על פתיחת מוסדות.

מרדכי יוגב: אוקי.

מרדכי יוגב: לא נוכל להאריך.

מרדכי יוגב: אתה ציינת פה אחת מנקודות התורפה של איחוד הכוחות ויצירת גם הכוח, גם אפילו הפוליטי.

מרדכי יוגב: אני יכול לציין לחיוב, בשעתו, את ראש עיריית ראשון לציון, שעה שהייתי מזכ"ל בני עקיבא, ראש עיריית ראש לציון, המיתולוגי, הוותיק, מאיר ניצן שהיה בונה שכונה וידע את מאפייניה, היה בונה בה גם את מועדוני הנוער לתנועת הנוער הרלוונטיות ומביא את האוכלוסייה, את כל המאמצים, בית הספר והמועדון וכו'.

מרדכי יוגב: מוריה, מילה.

<מוריה שוקרון: ממש במילה אחת.

<מוריה שוקרון: אני מוריה, מנהלת בית ספר "רמב"ם" בנהריה.

<מוריה שוקרון: אני רוצה להעלות באמת משהו כאמירה.

<מוריה שוקרון: אנחנו מדברים באמת על הסתכלות על קשת רחבה של אוכלוסיות.

<מוריה שוקרון: בחמ"ד יש לא מעט בתי ספר.

<מוריה שוקרון: אמנם הם לאט מצטמצמים, בתי ספר מעורבים בנים/בנות שבאמת נותנים מענה הרבה פעמים גם לאוכלוסייה מסורתית שמרגישה מספיק בנוח להיות בבית הספר.

<מוריה שוקרון: אני מרגישה שאנחנו לא מספיק מקבלים מענה מתוך החמ"ד כדי לקבל את ההבנה שאנחנו צריכים באמת לתת מענה מאוד רחב ובעצם להיאבק גם על האוכלוסייה הדתית שתגיע לתוך בית הספר ולחשוב באמת איך בונים מענה כזה שמנהל, כשנמצא בכזה בית ספר, נותן מענה גם לאוכלוסייה המסורתית, גם הדתית, בלי לפגוע כמובן אחד בשני, ומצד שני באמת כוח כדי להתקדם ולהמשיך.

מרדכי יוגב: תודה.

מרדכי יוגב: דוד, התייחסות קצרה.

<דוד חטואל: אני דוד חטואל, מחמ"ד דרום.

<דוד חטואל: מדברים פה על שילוב בבתי ספר בחמ"ד של מגוון מאוד רחב של אוכלוסייה, החל ממסורתיים ודתיים.

<דוד חטואל: אנחנו ערים לכך שפותחים בתי ספר ותלמודי תורה מאוד רבים, ואנחנו מנסים, אני יכול לומר לכם בצורה מאוד ברורה שיש לנו את האמרה ש"לכל אדם ישנה".

<דוד חטואל: אנחנו משתדלים לפתוח ולהכיל בבתי ספר גדולים ככל האפשר, עם מענה יותר רחב גם לאוכלוסייה של החינוך המיוחד, בכל בתי הספר הטובים.

<דוד חטואל: אני חושב שהחיבורים האלה לבתי ספר טובים יכולים להוות בעצם יותר תקציבים ויותר אפשרויות, ואנחנו בהחלט נותנים לזה מקום.

<דוד חטואל: מאידך, אנחנו מטפלים בצורה עקבית בשיפור של המצוינות הפדגוגית והערכית של בתי ספר, כי אנחנו יודעים שזה נותן מענה לאותה אוכלוסייה שציינתם פה, המסורתית, שמחפשת את עצמה.

<דוד חטואל: יש לנו מודלים מאוד טובים, אנחנו נבקר בירוחם לדוגמא, של בתי ספר גדולים שמכילים מגוון רחב של אוכלוסייה, ומצליחים הרבה יותר מהממלכתיים.

מרדכי יוגב: תודה רבה.

מרדכי יוגב: חיים.

<חיים גבאי: אני רק רוצה להתייחס לנקודה שהוזכרה פה על ידי נציג ארגון פורום ההורים.

<חיים גבאי: קודם כול צריך לזכור שבעכו, נהריה, מקבלים את כולם ולא גובים שכר לימוד.

<חיים גבאי: יש פה כמה אמירות שנאמרו, שהן ממש רחוקות מלהיות מדויקות.

<חיים גבאי: החינוך המיוחד מקבל יותר ויותר מענה בתוך כיתות, בתוך בתי הספר שלנו ואפשר לבדוק את זה בנתונים.

<חיים גבאי: הזמן לא מאפשר.

<חיים גבאי: כנ"ל גם בחירת מנהלים, לכן אני הייתי שמח שהנתונים שיוצגו יהיו קצת יותר מדויקים.

<חיים גבאי: לגבי כל התהליך כולו, אני חושב שנאמרו פה דברים מאוד משמעותיים ביכולת שלנו מצד אחד לקבל את כולם ולאהוב את כולם ולא לוותר על אף אחד כפי שנאמר, ובאותה נשימה, גם לתת את המענה באופן מדויק, כי בסוף נקודת המבחן שלנו, באמת לתת מענה לטובת הילד באופן הכי עמוק והכי רחב, וזו ההזדמנות להגיד לכל האנשים שיושבים פה, תודה ענקית ובאמת שעזרת השם נוסיף עוד קומה על קומת ההצלחות שלנו.

<חיים גבאי: תודה.

מרדכי יוגב: הרב אוריאל, ראש מינהל החמ"ד.

<הרב אוריאל עובדיה: אני רוצה קודם כול לפתוח בדברים של תודה גדולה לוועדה בראשותו של חבר הכנסת מרגי, שמפה אנחנו שולחים לו ברכת רפואה שלמה במהרה.

<הרב אוריאל עובדיה: אני רוצה להודות תודה מיוחדת ליהודית, מנהלת הוועדה, שעבדה איתנו בתנאים בלתי אפשריים, לא נפרט כאן, כי אחרת זה יהיה דיון נוסף, ולמי שניהל את הישיבה, ידיד החמ"ד, תוצר החמ"ד, חבר הכנסת מוטי יוגב.

<הרב אוריאל עובדיה: אנחנו פה ביום חג, חג שנובע כמו שאמר הרב חיים סבתו בשיחת הפתיחה שלו, לא מכך שעינינו תחום מלראות את פגמי המערכת שלנו, חלילה את פגמי מדינת ישראל, אלא משום שעינינו התרגלו להיות עיניים שצופיות על המרחב כולו, היסטורית, עתידית וגם על ההווה בעיניים טובות, וכשאנחנו מסתכלים, אני מכיר כל אחד ואחד מן היושבים פה, מנהלי בתי הספר, המפקחים, אני מכיר את בתי הספר שלהם ואני יכול לומר שחלק גדול מהדברים שנאמרו כאן היו נעלמים מעליהם ברגע שהיו דורכות רגליהם של השומעים באותו מוסד.

<הרב אוריאל עובדיה: יושב כאן מנהל בית ספר שקיבל את פרס החמ"ד כאן, מתל מונד.

<הרב אוריאל עובדיה: בית הספר בתל מונד, אני אשתמש בו כמאפיין של החמ"ד.

<הרב אוריאל עובדיה: החמ"ד נמצא באתגר קשה ומאוד משמח, והוא להיות נוכחים בכל מקום במדינת ישראל, כאמירה.

<הרב אוריאל עובדיה: עינינו אינן צרות בקהילות החרדיות שהן, אני לא משתמש בביטוי מסתגרות, זה ביטוי לא נכון, אבל הן מוצאות לעצמן את מנוחתן או את ביטחונן בערים, ביישובים שמיוחדים להם.

<הרב אוריאל עובדיה: אנחנו מתפארים בזה שאנחנו לא פותחים קהילה.

<הרב אוריאל עובדיה: יישובי יש"ע אפילו, נמצאים בתודעה כאילו יש שם ציבור חמ"ד עם מתנחלים בדווד, אבל מי שמכיר את ההתיישבות ביש"ע, יודע שגם היא מאוד מגוונת על כל הספקטרום, אפילו בין שמאל לימין, כך שאנחנו רואים לעצמנו בראש ובראשונה חובה לתת מענה לציבור החמ"די שהוא לאו דווקא דתי-לאומי והוא לאו דווקא מסורתי-לאומי, הוא פשוט ציבור יהודי במדינת ישראל, שמבקש להישען ולהוביל את ילדיו בדרך החינוך החמ"די כפי שהיא הוצגה לכם כאן לפנים, שהיא באמת איננה מתנשאת, איננה פטרונית, היא באה פשוט ואומרת, אני ממשיכה את אותה דרך חינוך שעם ישראל הולך בה מאז דור המדבר ובעזרת השם עד ימות המשיח וכן הלאה.

<הרב אוריאל עובדיה: טבע הדברים הוא שקהילות כאלה הן קטנות יותר מאשר הקהילות הרחבות יותר באותו ישוב.

<הרב אוריאל עובדיה: יכול להיות מצב שבעירייה מסוימת, לא ננקוב כאן בשמות, יש לנו עשרות דוגמאות, יש ציבור חמ"די קטן בשכונה X וציבור חמ"די אחר בשכונה Y והן מרוחקות ביניהן מרחק נסיעה של למעלה מחצי שעה, וישאל השואל, בשביל כמות הילדים הזאת שלומדת בשני בתי הספר אפשר לפתוח בית ספר אחד ממלכתי.

<הרב אוריאל עובדיה: מדוע לא נעשה כך?

<הרב אוריאל עובדיה: התשובה היא פשוטה מאוד, אתם מבינים אותה.

<הרב אוריאל עובדיה: אנחנו רואים את תפקידנו בלהתקרב ולקרב יחד כל מי שמעוניין בדרך שאנחנו מציעים אותה.

<הרב אוריאל עובדיה: יש לנו בתי ספר משלבים שבהם לומדים חילוניים ודתיים זה לצד זה.

<הרב אוריאל עובדיה: יש לנו בתי ספר שהם נקראים תלמודי תורה, שהם גם כן בתוך עצמם מאוד מגוונים, ששם מדגישים מאוד את נושא לימודי הקודש אבל לא מזניחים את לימודי הליבה.

<הרב אוריאל עובדיה: יש לנו בתי ספר שהם, מה שנקרא, במרכז.

<הרב אוריאל עובדיה: אני, כמי שכבר נמצא בתחום, שתפקידי ממונה על תחום החינוך היסודי בחמ"ד, יכול להגיד לכם שאין בית ספר אחד שדומה לחברו, ואני לא צריך להתאמץ בשביל להראות את זה, אבל מקוצר הזמן לא נרחיב בנושא הזה.

<הרב אוריאל עובדיה: ישנה בעיה נוספת שהיא הועלתה כאן, דרך אגב, אבל היא בעיה מאוד קשה ואנחנו מבינים גם פה את עמדת מי שאומר אחרת.

<הרב אוריאל עובדיה: אומר ראש עיר, אני בונה שכונה חדשה.

<הרב אוריאל עובדיה: לא נציין פה שמות של ערים.

<הרב אוריאל עובדיה: אני בונה שכונה חדשה.

<הרב אוריאל עובדיה: השכונות החדשות היום במדינת ישראל, תודה לאל, הן מרשימות בגודלן, מרשימות באיכותן.

<הרב אוריאל עובדיה: בתוכנית המתאר, כבוד יושב ראש הוועדה, של בניין שכונה חדשה ישנו גן ממלכתי ובית ספר ממלכתי.

<הרב אוריאל עובדיה: שואלים השואלים, וכי מה יעלה על גורל בית הספר הממלכתי-דתי?

<הרב אוריאל עובדיה: אמרו, אם יבואו תושבים שיבקשו חינוך ממלכתי-דתי, נבנה להם גם כן בשמחה, אנחנו בעד.

<הרב אוריאל עובדיה: מסבירים לאותו ראש עיר, שהוא לא אחד ולא שניים, ידידי היקר, בציבור הדתי, לפחות הדתי-לאומי המוכר נקרא לו ככה, לא באים למקום שאין בית ספר ממלכתי-דתי.

<הרב אוריאל עובדיה: מראש לא באים.

<הרב אוריאל עובדיה: זו שאלת הביצה והתרנגולת, ויותר מזה אנחנו אומרים לו, ופה ליבי כואב הרבה יותר.

<הרב אוריאל עובדיה: מה על הציבור המסורתי שבאין לו בחירה, פונה בעל כורחו לבית ספר ממלכתי, שאני רוצה לומר פה רק שבח על חבריי בבתי הספר הממלכתיים.

<הרב אוריאל עובדיה: אנחנו הולכים בדרך של החינוך הממלכתי-דתי, ואומר אותו הורה מסורתי, זה בית הספר הקרוב, זה הגן הקרוב, אשלח לשם את ילדיי.

<הרב אוריאל עובדיה: תפתחו כאן בית ספר ממלכתי-דתי, אני שולח בשמחה.

<הרב אוריאל עובדיה: רוב הציבור החמ"די במוסדות החינוך מממלכתי-דתי הוא מסורתי בטייטל הגדול של מסורתי.

<הרב אוריאל עובדיה: כל היושבים כאן יכולים להעיד על בית ספרם.

<הרב אוריאל עובדיה: מעטים בתי הספר, למשל היישוב שבו אני גר, שהוא כולו ממלכתי-דתי, אבל זכיתי לנהל בית ספר בפריפריה, הכי פריפריה שאפשר, אילת הרחוקה.

<הרב אוריאל עובדיה: אנשים יודעים.

<הרב אוריאל עובדיה: בבית הספר הזה כשאני נכנסתי לנהל אותו, אני לא מדבר בשבחי, אתם מבינים, היו 80 תלמידים מ-א' עד י"ב.

<הרב אוריאל עובדיה: 80 תלמידים, יש לי את העדויות.

<הרב אוריאל עובדיה: שאלתי כשבאנו לשם כגרעין תורני, זה נושא אחר, אני מסיים בתוך דקה, שאלתי איפה הציבור הדתי פה?

<הרב אוריאל עובדיה: אמרו לי, אין ציבור דתי לאילת.

<הרב אוריאל עובדיה: אין דבר כזה.

<הרב אוריאל עובדיה: בתוך פחות מחמש שנים היו שלוש כיתות א' בבית הספר הזה.

<הרב אוריאל עובדיה: היו 650 תלמידים בבית הספר הזה בזכות אנשים נפלאים מכל הגוונים, כל הסוגים, רוב רובם אנשים מקומיים.

<הרב אוריאל עובדיה: הציבור הזה שמע שיש בית ספר ממלכתי-דתי שהוא כבר לא פח הזבל של העיר, סליחה על הביטוי שהשתמשו בו, כך נאמר לי, וראה בבית הספר הזה מקום שבו אפשר להתחנך גם בלי לשים כיפה על הראש כל שעות היום, נקרא לזה כך, ועוד דברים שאני לא רוצה להרחיב בהם במילים אחרות.

<הרב אוריאל עובדיה: אני רוצה לומר, ידידיי היקרים, עם כל הביקורות שאנחנו מקבלים אותם באהבה, שוקלים אותם, מקשיבים להם, אנחנו מאוד-מאוד לא גאים.

<הרב אוריאל עובדיה: שמחים להיות זוכים להיות משרתי ריבונו של עולם בהיבט הזה של הובלת ילדי ישראל באותה דרך שעם ישראל הלך בה לאורך שנים ויילך בה בעזרת השם לנצח נצחים.

מרדכי יוגב: תודה.

מרדכי יוגב: אני אסכם במילים קצרות, גם פורמליות בשביל הוועדה וגם לא פורמליות, כי אני מרגיש שאני לא יכול להיות פורמלי בפורום הזה.

מרדכי יוגב: הוועדה באמת שמעה פה סקירות ממחמ"ד צפון, סקירות קצרצרות.

מרדכי יוגב: אני מניח שכל אחד מרגיש שיש לו עוד הרבה מאוד דברים שבשעה הזאת קשה לענות עליהם ואני חושב שראוי היה שמי שעוסקים במלאכה יום-יום ירשמו אותם לפניהם וגם תבוא עליהם התייחסות מקצועית.

מרדכי יוגב: הבעיות של החמ"ד בפריפריה, חלקן אנחנו מכירים וחלקן מוכרות לכם יותר, אבל אני חושב, אם אני אבוא יחד ללא פורמלי, לכל העוסקים פה בחינוך באמונה, מעבר לזה שנברך אותם שהקדוש ברוך הוא ישלם שכרם, בסוף גם צריך שיהיה עם מה לבוא למכולת ולשלם לילדים ולא שיהיו כמו האחים סבתו, בלי פרוטה על הכיס, אז בהחלט גם בזה אני חושב שיש מקום להוקיר ולטפל.

מרדכי יוגב: נקודה מאוד אימננטית בטרם אני רץ קצת בין האתגרים להישגים.

מרדכי יוגב: עבודה מאוד אימננטית היא גם המציאות של כותל ושל לעיתים רצון ללמוד בנפרד ושל מוסדות שמדייקים כמו שאמר פה חברי קודם, ושל התנזלות, אם לחרד"לי יותר, אם לחילוני יותר, משום ששם יש יותר מגוון זה או גוון אחר, היא נקודה לא פשוטה.

מרדכי יוגב: אני בחמש שנותיי כסגן ראש מועצה בבנימין למדתי מראש המועצה שלי שהוא פתיל ארוך מאוד, אבי רואה, שאני מאוד מעריך אותו, שקשה מאוד לעיתים למערכות לחנך הורים, והם נדרשים פשוט להיענות, הגם שמהיבטים שונים של משאבים, מגמות ודברים אחרים שציינו פה גם מורות וגם תלמידות, יוצרות קושי, כי אי אפשר בכל בית ספר לשים מגמה מוסיקאלית, כי אי אפשר לקיים את זה כלכלית, או אומנותית או אחרת.

מרדכי יוגב: לעניין הזה כן צריך לתת את הדעת אולי, של איחוד לפחות של חלק מהמגמות המקצועיות, אבל לא באתי לפתור את כל הבעיות.

מרדכי יוגב: אני בהחלט רוצה לעבור מהנקודה הזאת.

מרדכי יוגב: אני חושב שהדרך הזאת של החמ"ד היא דרך ייחודית, ובפרספקטיבה לא רק 70 שנות המדינה.

מרדכי יוגב: כמו שאני יכול לומר לכם, אשחילה גם משפחה, אז סבא רבא שלי ירד מירושלים לפתח תקווה כי הוא לא רצה ללמד באידיש, אבל זה היה לפני כ-100 שנה, ואז "נצח ישראל" פתח תקוה.

מרדכי יוגב: משם עבר סבא שלי כדי להקים במלחמת העולם הראשונה, 1917, "נצח ישראל" בחיפה.

מרדכי יוגב: זה החמ"ד, הוא כבר צובר 100 שנה.

מרדכי יוגב: קחו אותו בפרספקטיבה הגדולה הזאת, ואז לא היה.

מרדכי יוגב: פשוט לא היה.

מרדכי יוגב: הכיתות היו קטנות.

מרדכי יוגב: פשוט לא היה, ולא היה בשום מקום.

מרדכי יוגב: גם אחר כך הישיבות והאולפנות או התיכונים, הם עם צמיחה הרבה יותר מאוחרת.

מרדכי יוגב: השירים הידועים לכולם, ולא אאריך בהם כרגע כאן, אבל בפרספקטיבה הזאת נעשה המון.

מרדכי יוגב: הבוגרים של החינוך הזה נמצאים בכל מקום כפי שנאמר, ונמצאים עם טיפ אחד נוסף שאותו שמעתי פעם מהרב צפניה דרורי בעת היותי מזכ"ל בני עקיבא, ועוד טיפ גם של המסירות נפש לכלל, של שייכות לכלל, שייכות לכלל ישראל ולא בהכרח רק למגזר, אלא שייכות של כלל ישראל, הנכונות לתרום.

מרדכי יוגב: אני יודע כאיש ביטחון יותר את שלושת התפיסות: את זו שמתבדלת קצת, בלי לפגוע ובלי אליטיזם חס ושלום, מתבדלת מהשירות הצבאי, אם כאידיאולוגית, אם כחרדה לקלקול, את זו שאומרת אימו, לא ישרת, מה אני פראייר?

מרדכי יוגב: וזאת שרואה בשירות, שירות לאומי או שירות צבאי, שליחות ואפילו מצווה.

מרדכי יוגב: זה תוצר החמ"ד, של חיבור גדול לשורשים, של מסורת, של אומה, של היסטוריה, של אמונה ושל נכונות ותחושה חזקה להיות מחובר לעם, ולפעול, וזה מה שאתם עושים ביום-יום ועל זה באמת להוקיר תודה גם ליום הזה על כל מה שחווינו בו, וגם מפה להמשך שגשוגו של החינוך בכלל בישראל ובתוכו של החמ"ד, כי אנחנו מאמינים שנקודת החיבור הזאת לריבונו של עולם ולעם ולתורה ולארץ ולמדינה, היא גם העתיד של עם ישראל, אז תודה לכם.