הוועדה המיוחדת לזכויות הילד, כנסת 20, פרוטוקול מספר 190, 2018-01-08 11:00

יפעת שאשא ביטון: בוקר טוב לכולם, ראשית, אני מאוד שמחה להיות כאן סוף סוף, ניסינו כמה פעמים לתאם את זה וכל פעם זה נפל בגלל משהו אחר.

יפעת שאשא ביטון: החשיבות בנושא של שיקום בכלל ושל שיקום ילדים בפרט היה בדיון בוועדה, שם פגשתי את מורית.

יפעת שאשא ביטון: המצוקה הגדולה שיש במדינת ישראל בנושא של שיקום ילדים, שבאה לידי ביטוי בעיקר באזורי הפריפריה, דיברנו בזמנו על הנושא של ילדים בצפון, אין להם בכלל מרכז שיקום ילדים אשפוזי, היום אנחנו יודעים שכבר יש מרכז יום.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת הבשורה הטובה היא שתוך כדי תהליך בשלוש השנים האחרונות מוקם מרכז שיקום יום, אבל זה לא נותן לנו עדיין את המענה שאותו אנחנו מבקשים.

יפעת שאשא ביטון: כראיה לכך אנשים מקרית שמונה בתקופה הזו של שלוש השנים הגיעו עד לכאן כדי לקבל את הטיפול שנדרש וצריך לקחת בחשבון שזה לא רק העניין של הילד שמקבל את השיקום, זה כל המשפחה בעצם נמצאת בתוך הסיפור הזה.

יפעת שאשא ביטון: ההתניידות ממקומות מאוד רחוקים לכאן, כשגם בבית יש הרבה פעמים ילדים נוספים, זו קונסטלציה שצריך להיערך אליה ואין שום סיבה שלא ניתן את המענה הזה באזורים השונים בארץ.

יפעת שאשא ביטון: אלא שהבנו שבתוך כל המורכבות הזו יש גם את העניין של הכשרת כוח אדם.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו יודעים שיש מצוקה גם בנושא של כוח אדם שיקומי, בעיקר כשאנחנו מדברים על שיקום ילדים וגם זו סוגיה שצריך להתייחס אליה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו כאן כדי ללמוד על אלי"ן ומאלי"ן לנסות להקיש ולהבין גם לגבי המסגרות האחרות שאנחנו שואפים אליהן ולנסות לחשוב ביחד אילו פתרונות מקצועיים אנחנו יכולים לתת.

יפעת שאשא ביטון: האם תכנית לאומית להכשרה של משקמי ילדים במשרד הבריאות, יצא לי ככה לדבר על זה עם השר.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו כל הזמן מדברים על החוסרים.

יפעת שאשא ביטון: אגב, אומר באמירת סוגריים, בכלל הנושא של רפואת ילדים הוא לוקה בחסר.

<קריאה: רפואת שיניים.

יפעת שאשא ביטון: אני הלכתי מהכלל וככל שאנחנו נכנסים פנימה אנחנו רואים שזו לא המצוקה היחידה, אלא יש מצוקות נוספות.

יפעת שאשא ביטון: ואולי באמת הגיע הזמן לעשות איזה שהיא תכנית לאומית שיש לה איזה שהוא אופק ולפחות לעתיד להיערך כדי שיהיו לנו המשאבים האנושיים האלה.

יפעת שאשא ביטון: אז בבקשה, מורית, הבמה שלך.

<מורית בארי: אני אגיד כמה מילות רקע על אלי"ן ואני גם מאוד אשמח אם אנחנו נוכל להקדיש, אולי בסוף, עוד זמן לראות פיזית את המקום, כי אני חושבת שאין כמו מראה עיניים ובשביל זה הטרחתם את עצמכם לפה.

יפעת שאשא ביטון: בוודאי, זה הכי חשוב.

<מורית בארי: אז בית חולים אלי"ן הוא בעצם מוסד שקיים כבר מעל 80 שנה, הוא התחיל בזמנו כקליניקה במרכז ירושלים ובשנות ה-70 עבר למקום הזה.

<מורית בארי: אנחנו עמותה, אנחנו לא שייכים, לא לממשלה, לא לקופת חולים, אין לנו אבא ואין לנו אמא, אנחנו יתומים ומאושרים.

<מורית בארי: למה אני אומרת מאושרים?

<מורית בארי: כי בזכות זה יכולנו להיות גמישים מספיק כדי לרוץ עם ההתקדמות של הרפואה והשיקום ולהפוך להיות באמת אחד המקומות שבמעט צניעות, אבל הרבה סיפוק, אני יכולה להגיד שהוא אחד המקומות המובילים בעולם בשיקום ילדים.

<מורית בארי: שיקום ילדים באופן עקרוני זה מונח גרוע.

<מורית בארי: כי כשאתה מדבר על שיקום אתה מדבר על להחזיר למצב שהיה קודם.

<מורית בארי: יש פה משהו שנהרס, משהו שנפגע, ואתה עכשיו מחזיר אותו אחורה.

<מורית בארי: כשאתה מדבר על ילד בן שנה, שנתיים, ארבע, ואתה מטפל בילד שנפגע או שנולד פגוע, אין כאן מצב של עבודה להחזיר אותו אחורה, יש עבודה של כל הזמן קדימה.

<מורית בארי: יש עבודה של לדעת מה הילד היה אמור לעשות כדי להיות בגיל מסוים ולבנות את הדרכים, או אל"ף, לעצור את התהליך שפגע בו, אם זו מחלה, ככל שאפשר לעצור אותה, לטפל בחוסרים שנוצרו, לדעת להחזיר אלמנטים שיותר חלשים ולפצות על דברים שלא יחזרו עוד יותר, זה תוך כדי זה שהילד חייב להמשיך לעבוד על ההתפתחות שלו.

<מורית בארי: אנחנו יכולים לטפל בילד, אבל אם לא נדאג שהוא יתפתח כילדים אחרים בני גילו הוא בסופו של דבר יישאר מאחור ויישאר תלוי בחברה לסייע לו כשיהיה אדם מבוגר.

<מורית בארי: המטרה שלנו בכל רגע ורגע, גם כשאנחנו רואים פה ילד בן שנתיים פה במסדרון, זה לראות אותו כאדם מבוגר תורם לחברה, שותף בחיים החברתיים, כל אחד כפי יכולתו.

<מורית בארי: עכשיו, לא כל אחד חייב להגיע להיות רופא, חבר כנסת או כל תחום אחר שיש לו כביכול הילה, אבל כל אחד יכול להיות חלק מהמארג החברתי ומהמרקם כפי יכולתו ולכל אחד יש זכות קיום בפני עצמו.

<מורית בארי: המטרה שלנו זה לעזור לילדים האלה לממש את הפוטנציאל.

<מורית בארי: מה עוצר אותם מלממש את הפוטנציאל?

<מורית בארי: קודם כל תקראו לזה הגורל, המקרה שהביא אותם למקום שהם נמצאים בו, ברוך ה' הרפואה המודרנית הולכת ומשתפרת.

<מורית בארי: אנחנו כל הזמן מוצאים פתרונות חדשים.

<מורית בארי: אז ילדים שהיו הולכים לעולמם בגיל צעיר בעבר היום שורדים, ממחלקות טיפול נמרץ יוצאים יותר ויותר ילדים בחיים, אבל לדברים האלה יש מחיר, יש לנו הרבה יותר ילדים שסוחבים שנים מאוד ארוכות מחלות כרוניות ובעיות קשות.

<מורית בארי: אותו דבר שקורה עם האוכלוסייה המבוגרת, אבל כשאתה מדבר על אדם בן 70 אתה מדבר על עוד חמש שנים של התמודדות, כשאתה מדבר על ילד קטן אתה מדבר קדימה על 50, 60, 70 שנה של התמודדות ואנחנו יכולים להחליט, על ידי הקצאת המשאבים וכוח האדם, האם יהיה מדובר ב-50, 60 שנה של תלות ועלות כלכלית ומגבלה בתפקוד היומיומי, או אם מדובר באנשים שיוכלו לחיות את החיים מלאים עם משמעות.

<מורית בארי: אתם תראו כאן כשתסתובבו בבית החולים אנשים שלכאורה הם התגלמות מה שהעולם הכללי חושב עליו כאומללות.

<מורית בארי: אנשים שנראים כמצומקים, שלדי אדם, מעוותים בגוף, בכיסא גלגלים, תראיינו את האנשים האלה ותבררו אצלם איך איכות החיים שהם נותנים לעצמם, ויש סקלות של איכות חיים, ורק השבוע עוד פעם הסגן שלי, אליעזר בארי, ניגש לאחד החבר'ה שמונשמים כבר 30 שנה, איש בן 50, 30 שנה הוא מונשם, ושאל אותו לפי הדרגות של הסקלה מה איכות החיים שהוא נותן לעצמו הוא אמר 6 מתוך 7.

<מורית בארי: הוא אומר לו 'מה לדעתך איכות החיים שאתה נותן לי?' הוא הסתכל עליו ואמר 5, 'למה אתה נותן לי איכות חיים פחות טובה משלך?

<מורית בארי: ' הוא אומר לו, 'יש לך המון דאגות, יש לך אחריות על בית חולים שלם פה.

<מורית בארי: אני, כל מה שאני צריך, מאכילים אותי ורוחצים אותי ודואגים לי ואני רק צריך להביא משמעות ליום יום שלי, אז מצבי הרבה יותר טוב משלך'.

<מורית בארי: האדם הזה, כשהוא יגיע לבית חולים כללי הדבר הראשון שיתייחסו אליו בכניסה זה בתור 'מה הדבר הזה מציק לנו כאן בעיניים?

<מורית בארי: יש לנו אנשים בריאים לטפל בהם שזה יותר חשוב', כי לצערי הרב, ברגע שאדם סובל מנכות גופנית ההתייחסות אליו במערכת הבריאות שלי, ואני אומרת את זה כרופאה, היא לא באותה רמה.

<מורית בארי: אנשים עם צרכים מיוחדים נתקלים ביחס לא טוב, אבל גם יש להם סיכוי פי ארבעה לסבול מטעויות ברפואה ולהסתבך בבתי החולים, כי אין אליהם יחס ראוי וחלק מהעבודה שלנו הוא לא רק לטפל בילדים עצמם ובבעיות שלהם, להכין את המשפחה להבין שיש כאן ילד - - - אם הייתם מגיעים לפני כמה דקות, היה כאן י"פ, אני לא אגיד את שמו המלא, כי זה חיסיון, ילד שנראה כולו מעוות ומגיל שנה שאני מכירה אותו, הוא היום בן 15, אני אומרת 'הילד הזה יש לו ניצוץ של חוכמה בעיניים'.

<מורית בארי: הגולגולת שלו עקומה, כל הידיים שלו עקומות, הוא נושם דרך פתח בצוואר, שמוציא מכאן ריר, קטסטרופה, הילד הזה, שנמצא בבית הספר שלנו פה, ידע לעשות תרגילים ברמה של כיתה ה', 30 כפול 15 ואיש לא היה מאמין שזה לא ילד עם פיגור עמוק.

<קריאה: כולל ההורים.

<מורית בארי: כולל ההורים שלו.

<מורית בארי: ואנחנו יודעים שהילדים האלה, יש להם פוטנציאל, כי המוח של הילדים הוא אלסטי, יש אזורים במוח שרוכשים יכולות שאין לאחרים, יש להם הזדמנויות, הם לא רואים את עצמם כאומללים וכמוכי גורל, הם רואים את עצמם ככל האדם.

<מורית בארי: אם אנחנו נצליח לקחת את הילדים האלה ולגדל אותם כפי הראוי, הם יוכלו להיות חלק מאיתנו.

<מורית בארי: עכשיו, יש הרבה מאוד ילדים שנפגעים במהלך חייהם, לא נולדו עם הדבר הזה, ואז המשפחה צריכה להתמודד לא רק עם מצבו החדש של הילד, אלא גם עם האובדן של החלומות שלה לגבי הילד כמו שהוא היה צריך להיות.

<מורית בארי: ואתם, אם תלכו לבית החולים הזה ותציצו על - - - אני יכולה להגיד לכם מי הילד שהגיע לכאן לפני שבועיים ומי כבר נמצא כאן קצת יותר.

<מורית בארי: כי ילד לפני שבועיים, אני חושבת על ילד מסוים אחד במחלקה, כרגע הוא מונשם למעלה, עדיין מסביב למיטה הילדים תולים את התמונות של הילד הבריא, הנה הוא מטפס על הצוקים, הנה הוא רץ עם החברים, הנה זה, כאילו הם מנסים להגיד לכולנו 'זה שבמיטה, זה לא הילד שלי, הילד שלי זה הילד בתמונות'.

<מורית בארי: ולוקח זמן שהם יבינו שהילד במיטה זה הילד שלהם והמציאות שלהם השתנתה.

<מורית בארי: וכמה שאנחנו נעשה יותר טוב, סביר מאוד שהיא לא תחזור לעולם להיות המציאות שהייתה קודם, ובכל זאת אנחנו יודעים שיש לנו יכולת אדירה להסתגל ולהשתנות ולגדול.

<מורית בארי: אני כאן כבר 20 שנה, יש כבר כמה חבר'ה שגדלו פה, שהיו מאושפזים פה, דורית עוד יותר ממני כאן.

<דורית זילברשטיין: אני כבר חיתנתי.

<מורית בארי: אז אנחנו יודעים שגם במצבים הכי קשים החבר'ה עצמם יכולים כל פעם מחדש להפתיע אותנו ולגדול להיות דברים מדהימים.

<מורית בארי: אבל מה שכן, אנחנו טובים כל הזמן בלשפר את החיים של הילדים, החיים של המשפחות נשארים מאוד מאוד קשים.

<מורית בארי: לגדל ילד עם צרכים מיוחדים זה כל הזמן להיות במלחמה עם הסביבה על הזכויות שלך, על הדברים הכי טובים לילד, אם זה בתוך המשפחה, אחוז הגירושין הגבוה שיש למשפחות שיש להם ילדים עם צרכים מיוחדים, הפגיעה הכלכלית הקשה בתנאי החיים כשיש לך גם הוצאות ואתה גם צריך להשגיח יותר על הילד, אובדן היכולות גם לאחים.

<מורית בארי: יש לזה השפעה חברתית מאוד גדולה.

<מורית בארי: כמה שאנחנו נשקיע בגיל יותר צעיר בילדים האלה ונצמצם, על כל ילד אם אנחנו נצמצם 10% מהמוגבלות שלו, זה לא רק לעשות טוב ברמה הערכית, אנחנו נחסוך כל כך הרבה כסף למדינה ולחברה ולהתייחסות, שזו השקעה הכי בטוחה שמדינה יכולה לעשות.

<מורית בארי: אבל זו השקעה לטווח מאוד ארוך, זה לא רבעון, זה לא קדנציה, זה השקעה של 15 ו-20 שנה קדימה.

<מורית בארי: לכן גם האנשים שעובדים פה בבית החולים הם 20 שנה, 17 שנה, 30 שנה, אנשים שיכולים לראות לטווח ארוך.

<מורית בארי: כשאנחנו נלך ונסתובב כאן במסדרונות תראו אנשים שיודעים לקבל את הסיפוק מהצעד הכי קטן, מההתקדמות הקטנה של הילד.

<מורית בארי: הם לא מסתכלים ואומרים 'אבל הוא לא יהיה כמו תמיד, אז זה לא שווה', אלא כל התקדמות שאפשר לעשות בעבודה עם הילד שווה את המאמץ.

<מורית בארי: ההתגייסות הזאת היא התגייסות ערכית שהיא מעל ומעבר למשכורת שלהם או לתנאי העבודה שלהם או משהו כזה.

<מורית בארי: יש משהו באנשים שעובדים במקום עם ילדים כאלה שהוא מאוד מיוחד ולכן זו זכות מאוד מאוד גדולה לעבוד במקום כזה.

<מורית בארי: אחת הדילמות הגדולות שלי, כשאני באה ואומרת, אוקיי, אנחנו צריכים עוד אלי"ן כזה בצפון ועוד אלי"ן כזה בדרום זה איך אתה משכפל את הדרייב הזה, את המקום הזה שאתה אומר כל ילד הוא עולם ומלואו.

<מורית בארי: אז אתה מגייס לזה את המשפחה ואז אתה רואה איך אנשים שמים בצד את כל ההבדלים הבין תרבותיים שלהם ונכנסים למקום הזה, גם המשפחות החרדיות שבאות מהמקומות הכי סגורים, והמשפחות המוסלמיות שבאות ממקומות שעד עכשיו הם ראו את הישראלים רק בתור אויב ואתה רואה משפחות ניו אייג'יות שהם נגד חיסונים ונגד כל דבר שקשור במערכת הבריאות, ואיך כולם פה ביחד מצליחים ליצור ביחד איזה שהיא הוויה שכולה מרוכזת סביב הטיפול בילד.

<מורית בארי: אז לנו זה מאוד קל, כי אנחנו פה מתחת.

<מורית בארי: באמת מה שאנחנו צריכים מכם זה את העזרה בלהוציא את זה, כי הילדים יוצאים החוצה ובחוץ העולם קר מאוד, זה עולם אחר לגמרי.

יפעת שאשא ביטון: מורית, אני רוצה לשאול שאלה, ככה בהמשך לכל מה שהצגת, בעיקר בהקשר של המשפחה, את אמרת 'אנחנו נותנים הכול לילד', אבל יש פה משפחה שמתמודדת, גם עם הקבלה בכלל של המציאות החדשה וכל ההתמודדות.

יפעת שאשא ביטון: המשפחות מקבלות פה גם מעטפת רגשית או משהו שיסייע להם להסתגל למציאות החדשה, לקבל את הילד החדש שלהם?

<מורית בארי: התפיסה שלנו זה המשפחה היא לב השיקום כי בלעדיה אין שיקום ולכן העבודה עם המשפחה היא מאוד צמודה לעבודה עם הילד.

<מורית בארי: קודם כל המשפחה חייבת להיות נוכחת, חייבת עד רמה כזו שלעתים כשאין משפחה אנחנו אפילו לא נקבל ילד לטיפול.

<מורית בארי: זה מאוד קשה להגיד, אבל - - -

יפעת שאשא ביטון: מה זאת אומרת כשאין משפחה?

יפעת שאשא ביטון: כאילו כשה

יפעת שאשא ביטון: משפחה לא משתפת פעולה או שאם יש ילד שאין?

<מורית בארי: ילד שהמשפחה שלו מראש, נגיד ילד שבדרך להוציא אותו מהבית, אנחנו נגיד 'תמצאו לו משפחה ונעבוד עם המשפחה החדשה', כי לטפל בילד, ילד הוא אף פעם לא לבד, ילד חייב את המעטפה, שזה פותח לי פתח - - - ואחד הדברים שאני רוצה לקרוא, והצוות כאן ממשרד הרווחה יודע שזה אחד הדברים שאני מנסה לקדם מולם, יש לנו ילדים שזקוקים לאומנה וכיום אין אפשרות לשים להם אומנה בגלל שיש להם בעיות רפואיות ולא הגענו להסכמה להוציא ילדים לאומנה שיש להם בעיות רפואיות מורכבות.

<מורית בארי: הילדים האלה נמצאים בבתי חולים ומוסדות בגלל היעדר אומנה, שזה לא מוצדק.

<מורית בארי: אנחנו מדברים - - -

<תמי ברנע: אין הסכמה או אין משפחות שמוכנות?

<נחום עידו: אין משפחות שמוכנות, גם.

<מורית בארי: לא נכון שאין משפחות שמוכנות, אין מוכנות להכין את המשפחות האלה.

<מורית בארי: למצוא את המשפחות ולהכין אותם, אנחנו מוכנים לעזור ולסייע, אבל מראש כל הניסיונות שלנו נעצרו בלהקים ועדה בין משרדית - - -

יפעת שאשא ביטון: אבל על סמך מה את אומרת שיש משפחות?

<מורית בארי: כי באים אלינו אנשים שמוכנים לעזור.

<מורית בארי: כבר הייתה לנו משפחה ש - - -

יפעת שאשא ביטון: לעזור או לקחת לאומנה?

<מורית בארי: לקחת כמשפחת אומנה.

<מורית בארי: הייתה לנו כאן מישהי שדרך חיבוק ראשון התחברה לילד שהיה כאן והיא נלחמה כדי להוציא את הילד הביתה והוא הילד היחיד שיצא הביתה.

<מורית בארי: אנחנו אומרים תנו לנו את ההזדמנות לגשת לעוד משפחות, תנו לנו את ההזדמנות להציג להם את הילדים האלה, להכשיר אותם, כי כל משפחה יכולה ללמוד לטפל בילדים האלה.

<מורית בארי: אנחנו משחררים את הילדים האלה לכל רחבי העולם ויש לנו ילדים שנתקעים בגלל שאין אפשרות להוציא אותם לאומנה.

<מורית בארי: אנחנו מבקשים את העזרה כדי להוציא את הילדים.

<מורית בארי: לכל ילד מגיע בית, כל ילד.

<מורית בארי: אז אם לא נמצא את המשפחה - - -

יפעת שאשא ביטון: אז דה פקטו יש פה ילדים שאין להם משפחות.

<מורית בארי: יש לנו כאן מערך שנקרא בית חם, שזה 9 ילדים שלא הצלחנו לשחרר אותם הביתה.

<מורית בארי: הם מה שאנחנו קוראים ילדים תלויי טכנולוגיה, זאת אומרת ילדים שאם אחד המכשירים שמחוברים אליהם יפסיק או יתקלקל הם ימצאו את עצמם בבית חולים תוך כמה שעות.

<מורית בארי: אלה ילדים תלויי טכנולוגיה.

<מורית בארי: הילדים האלה, חלקם, יכולים לצאת לאומנה, אין סיבה שהם יהיו בבית חולים.

<מורית בארי: הם לא באמת צריכים רופא שיחזיק להם את היד מסביב לשעון, אבל בגלל שאין להם משפחה, אם הם לא היו תלויי טכנולוגיה הם היו הולכים או לאומנה רגילה, או לפנימייה, אבל בגלל זה הם גדלים בבית החולים.

<מורית בארי: בעיניי זה לא מוצדק שתינוק קטן מגיל שנתיים-שלוש, יגזרו עליו לגדול בבית חולים.

<מורית בארי: זה לא נכון ולא ראוי בגלל שאנחנו מכשירים משפחות, כל הזמן.

<מורית בארי: אז זו נקודה אחת שאני רוצה.

<מורית בארי: לגבי המעטפת שאנחנו נותנים למשפחות שכן נמצאות כאן, התהליכים הם תהליכים ארוכים, אולי דורית יכולה לדבר עליהם קצת בתור ראש ענף עבודה סוציאלית אצלנו.

<דורית זילברשטיין: איך אנחנו אומרים?

<דורית זילברשטיין: כל משפחה שעוברת תהליך הכשרה יש עובד סוציאלי שמלווה אותם.

<דורית זילברשטיין: איך אנחנו אומרים?

<דורית זילברשטיין: אנחנו לוקחים אותם את הסיבוב הקשה שהם עוברים, מלווים אותם.

<דורית זילברשטיין: עלה לאחרונה הנושא של האחים ודווקא במערכת החינוך הנושא נפגש איתנו, שרוצים עכשיו גם במערכת החינוך לעשות איזה שהיא תכנית שגם אחים יזכו להתייחסות, מפני שלא כל האחים מגיעים לכאן ולא כל האחים כאן.

<דורית זילברשטיין: זה ממש עכשיו, אנחנו יחד עם מערכת החינוך מנסים לעשות איזה תכנית, גם לגבי האחים.

יפעת שאשא ביטון: מה קווי היסוד של התכנית, מה המהות שלה?

<דורית זילברשטיין: אנחנו רק בהתחלה.

<דורית זילברשטיין: שכל ילד שיש לו אח, אחות, שעברו איזה שהיא טראומה ועברו איזה מחלה קשה, מישהו בבית הספר גם ישים עליו עין ויתייחס אליו, או היועצת תיגש אליו.

<דורית זילברשטיין: ישימו עליו עין יותר מילד אחר, המורה תדע מה לעשות איתו.

<דורית זילברשטיין: זה עוד לא מתפתח, התכנית, אבל - - -

יפעת שאשא ביטון: אנחנו עוד לא שם.

<דורית זילברשטיין: אבל זו הנקודה, שכל הזמן חושבים איך כן, איך להגיע, איך לעשות, איך לעזור.

<מורית בארי: אנחנו מתייחסים לכל ילד שנכנס לכאן כילד וכמשפחה שעברה טראומה ויש לנו כמה מעגלים של מודלים שמטפלים במשפחה ובילד שנכנסים מיד לפעולה.

<מורית בארי: אחת זה שאנחנו מיישמים מודל שפותח בארצות הברית שנקרא child life, שמסתכלים כל הזמן על חוויית המטופל וכל ילד איך הוא רואה את האשפוז שלו ומה שעובר עליו מתוך עיני הילד, תוך התייעצות עם הילד.

<מורית בארי: הנושא השני שאנחנו מטפלים בילדים זה במודל שנקרא Child Parent Psychotherapy, CPP, שזה אומר שכל ילד כזה והורה מלווה רגשית על ידי צוות הפסיכולוגים שלנו, בנוסף לעובדים הסוציאליים, שיש תכנית ספציפית רגשית לילד ושהטיפולים בו מונגשים בתיווך של מה שאנחנו קוראים מעודדי מוטיבציה.

<מורית בארי: חלק מהטיפולים הם בעזרת ליצנים, בעזרת בעלי חיים, בעזרת אמנות, בעזרת מוזיקה, כל דבר שיכול לאפשר לילד להתחבר, שהוא לא יעבור כאן טיפולים שהם חסרי משמעות מבחינתו.

<מורית בארי: גם הצוות זקוק לתמיכה וגם הצוות מקבל סיוע במקומות האלה.

יפעת שאשא ביטון: ואם אני חוזרת חזרה למשרד החינוך, איפה אנחנו עומדים בהתגבשות של תכנית כזו?

<אירנה מנליס: זה בעצם יצא מ - - -

<דורית זילברשטיין: זה ממש עכשיו.

<אירנה מנליס: מענף העובדות הסוציאליות, מהיועצת החינוכית שלנו, שבמקביל יש לה תפקיד במשרד החינוך, שהיא יכולה לגבש איזה תכנית ולבצע.

<אירנה מנליס: הגשתם ממש תכנית, היא אמרה לי - - -

<דורית זילברשטיין: ישבנו על תכנית, התחלנו.

<דורית זילברשטיין: זו התחלה.

<אירנה מנליס: זו תכנית שאפשר להמשיך איתה.

<אירנה מנליס: יש בעיה נוספת, אם אפשר, שזה שילוב של ילדים מונשמים, מורכבים ביותר, בבתי ספר רגילים.

<אירנה מנליס: אני לא רואה פה נגישות מהמגזר הערבי, אבל יש לנו הצלחות.

<אירנה מנליס: אנחנו כן מצליחים לשלב ילדים כאלה בחינוך רגיל.

<אירנה מנליס: לפני שנתיים היו שלושה ילדים ועכשיו אנחנו מבשלים משהו לשנה הבאה, אבל במגזר הערבי זה בכלל מאוד מאוד קשה.

יפעת שאשא ביטון: את מדברת רק על ילדים מונשמים?

יפעת שאשא ביטון: כי ילדים כמו שראינו הרי לא כל כך ריאלי לשלב אותם בחינוך רגיל.

<מורית בארי: לא, אנחנו בדיוק מדברים על הילדים האלה שראית.

<אירנה מנליס: בדיוק על אלה.

<אירנה מנליס: ילד שיושב בכיסא גלגלים, מונשם, לא זז והוא קוגניטיבית תקין.

יפעת שאשא ביטון: איך קראו לילדה שאמרתי לך 'היא מדברת'.

<תמי ברנע: בלי שמות, יפעת.

יפעת שאשא ביטון: סליחה, נכון, שכחתי שאנחנו עם פרוטוקול.

<מורית בארי: לא, שמות פרטיים אנחנו יכולים להגיד.

<מורית בארי: זו הייתה ר' שם.

<מורית בארי: זו ילדה שתלך לבית ספר - - -

יפעת שאשא ביטון: זהו, אז היא למשל, את יכולה לראות שיש פוטנציאל שילוב שם, כי היא מתקשרת, היא חיונית, ואני יודעת שגם האחרים שראינו אותם כביכול בתת תפקוד מוחלט, יש להם בקוגניציה שלהם והם מבינים מה קורה, אבל מבחינת היכולת שלהם לתקשר עם הסביבה, שם - - -

<מורית בארי: את לא ראית אותם בשיעור ספורט, את לא ראית אותם בשיעור רגיל.

<מורית בארי: חלקם מתקשרים עם מחשב, המחשב מדבר בשבילם, יש מערכות מיקוד מבט שמשרד הבריאות היום נותן, יש לילדים האלה אפשרות להיות חלק מהסביבה.

<מורית בארי: לפני שנתיים הוצאנו מכאן - - - עד עכשיו כל הילדים שהוצאנו לחינוך רגיל זה היה באמת למסגרות ייעודיות, כולל ילדים ערביים שפשוט נאלצנו לשלב אותם במסגרות דוברות עברית כי במסגרות הערביות היה - - -

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת יש טכנולוגיה שיכולה לאפשר את השילוב גם של אלה שעל פניו נראים לא מתקשרים באופן עצמאי.

<מורית בארי: הנקודה היא כזאת, שאיך שילד נראה זה לא מה שצריך לקבוע, מה שצריך לקבוע זה היכולת שלו להשתלבות ולהתייחסות חברתית בכיתה.

<מורית בארי: הילדה ששילבנו בבית ספר אגרון לפני שנתיים זו ילדה שלא הצלחנו לשחרר הביתה, ילדה שלא הייתה צריכה לגור כאן אבל גרה כאן כי המשפחה שלה לא יכולה, כשיש ימי הולדת בכיתה, הם באים לעשות את ימי ההולדת פה כי הבתים לא נגישים והם לא מוכנים לוותר על לינה, שתהיה חלק מיום ההולדת.

יפעת שאשא ביטון: יפה.

<מורית בארי: הם פשוט ילדים מקסימים.

<מורית בארי: וכשבאנו להסביר למשפחות שהולכת להיות ילדה מונשמת, בכיסא גלגלים, היא מדברת והיא חמודה מאוד, אז קם אחד האבות של הילדים ואמר 'אתם רואים כאן שיש לי את הסימן, שגם אני הייתי פעם מונשם?

<מורית בארי: אני הייתי פצוע צה"ל והייתי מונשם והילדה הזאת תהיה בכיתה עם הילדים שלנו' והם פשוט פתחו את הלב ואת המקום.

יפעת שאשא ביטון: מדהים.

<אירנה מנליס: התהליך היה מאוד קשה.

<אירנה מנליס: זה פשוט להגיד נהדר שהגענו לזה, אבל התהליך שיקבלו, שיסכימו ההורים, הצוות, זה היה מאוד קשה.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה רגע לחזור חזרה לנקודה הקודמת של האחים.

יפעת שאשא ביטון: לא צריך להמציא את הגלגל, זאת אומרת זה צריך להיות על אותו מכניזם שבו לצורך העניין טיפלנו בנושא של אובדנות.

יפעת שאשא ביטון: ילדים שחוו אובדן בבית, הגענו מהנושא של אחים שכולים לבכלל אובדן, כי היום אנחנו יודעים שהרבה מאבדים מישהו מהמשפחה על רקע של מחלות קשות והבנו שגם טיפול באח חולה זה אובדן, אובדן עבור הילד, שלא לדבר על אחים שטיפסו על הרים לפני כמה חודשים והם הם צריכים את כל הסיוע הזה.

יפעת שאשא ביטון: לכן זה צריך להישען, בעיניי, על אותה פלטפורמה.

יפעת שאשא ביטון: זה לא שצריך עכשיו להכשיר את כולם למשהו חדש, אלא צריך לבנות את זה מהיסודות שקיימים, פשוט להיות ערניים במערכת, רגישים יותר נכון במערכת למצוקות ולמציאות החדשה הזו.

<אורלי שביט-מימרן: אני רוצה להתייחס לזה.

<אורלי שביט-מימרן: אני קודם כל לגמרי מסכימה, הרי מסגרות ההמשך של אלי"ן הן או מסגרות רגילות, כמו שדיברנו, ואז זה תפירות מאוד מאוד ייחודיות של כל ילד ותהליך שצריך לעשות בצורה מאוד מאוד מדויקת, או למסגרות החינוך המיוחד, שגם בהן יש איזה שהוא רצף מבחינה קוגניטיבית וכו'.

<אורלי שביט-מימרן: הייתי רוצה להוסיף נקודה, למעשה החסר במטפלים בלקויות מורכבות זה לא רק עניין של אלי"ן, זה גם עניין של מערכת החינוך המיוחד.

<אורלי שביט-מימרן: זה לא שיש חסר במטפלים, המטפלים מעדיפים, בגלל שאין איזה שהיא הטבה לזה שאתה מגיע ואתה עובד עם ילד עם לקויות מורכבות ואתה נדרש לעתים לעבודה פיזית מאוד קשה ולעבודה מאוד מאוד לא פשוטה, גם כשהם נקלטים אצלם בבתי הספר, עד מהרה, אלא אם כן יש ארגון מאוד מאוד חזק עם איזה שהיא החזקה מאוד אקלימית, אז לרוב המטפלים מחפשים ללכת ללקויות הקלות.

<אורלי שביט-מימרן: ובגלל שיש בכלל מחסור במטפלים ובמרפאים בעיסוק, בקלינאים, בפיזיותרפיסטית, אז מהר מאוד הם יילכו ללקויות הקלות ויחפשו לעבוד שם, כי המשכורת היא אותה משכורת.

<אורלי שביט-מימרן: אנחנו הרבה מדברים על זה, גם באגף לחינוך מיוחד, על המחשבה הזאת של השוני או איזה שהיא - - -

יפעת שאשא ביטון: אני מבינה מה שאת אומרת וזה חשוב מאוד שצריך להתייחס אליו, ובאמת כנקודה נוספת, אבל זה לא במקום מה שאמרתי קודם לגבי האחים, כי האחים פה - - -

<אורלי שביט-מימרן: בהחלט, אני מעלה כמה נקודות.

<אורלי שביט-מימרן: את הנקודה הזו של המטפלים.

<אורלי שביט-מימרן: נושא נוסף שנמצא הרבה על שולחננו זה מעבר מבתי הספר בגיל 21.

<אורלי שביט-מימרן: כמעט כל ילד שנמצא בבית ספר, בית ספר אילנות, בתי ספר ללקויות מורכבות, וצריך לצאת עכשיו למערכת של רווחה, ההורים מבקשים עוד שנה והרבה פעמים מתחננים לעוד שנה.

<אורלי שביט-מימרן: המעבר ממערכת החינוך למערכת - - -

יפעת שאשא ביטון: של הרווחה.

<אורלי שביט-מימרן: יש בה איזה שהוא שוני מאוד מאוד גדול, יש כנראה איזה שהיא רגרסיה שההורים חווים במענה החינוכי הטיפולי שניתן וזה נושא שהוא מאוד מאוד מאוד מטריד את מנהלי המסגרות, מאוד מטריד המעבר הזה ואם אנחנו כבר בגיל כזה צריך - - -

יפעת שאשא ביטון: מה קורה עם הילדים המשולבים?

יפעת שאשא ביטון: הם נשארים בעצם עד גיל 18.

<אורלי שביט-מימרן: הילדים המשולבים לרוב בגיל 18 עוברים לבתי ספר ללקויות מורכבות כדי הרבה פעמים לסיים בגרויות ולהיות עוד שלוש שנים בתוך המערכת, לעתים חלקם עוברים עוד קודם.

<אורלי שביט-מימרן: למשל השנה בבית ספר אילנות פתחנו פתאום כיתה חדשה בגיל 13-14, ילדים שהיו עד אז בשילוב והחליטו שהם רוצים לעבור מסגרת ובית ספר אילנות עובד כמובן המון בשילוב.

<אורלי שביט-מימרן: לגבי כל הנושא של עבודה עם אחים, זה גם נושא מאוד מאוד שאנחנו חושבים עליו הרבה.

<אורלי שביט-מימרן: אני שומעת שבאלי"ן זה חדש, אבל בגדול יש קבוצות אחים, יש קבוצות סבים וסבתות, נושא של להיות סבא וסבתא לילד שבעצם ההורים, הילדים שלך, עוברים איזה שהוא קושי, זה עניין מאוד מאוד גדול.

<אורלי שביט-מימרן: למשל בגן השיקומי, באילנות, יש קבוצות של סבים וסבתות שבאים באופן קבוע לתהליך מאוד משמעותי.

<אורלי שביט-מימרן: כן, בהחלט אני רואה בזה משהו שהוא לא יהיה חדש לנו לגעת בו.

<דורית זילברשטיין: אני רוצה להגיד משהו.

<דורית זילברשטיין: אצלנו ילדים מגיעים, יש לנו כמה מערכות, אירנה מייצגת מערכת של ילדים שמגיעים לכאן כל יום מירושלים ומהסביבה.

<דורית זילברשטיין: אנחנו ארציים, יש לנו ילדים מכל הארץ ואחים מכל הארץ ואז בגלל זה אנחנו הולכים בדיוק על הפלטפורמה שקיימת.

<דורית זילברשטיין: זו בדיוק הכוונה, להכניס את זה במסודר זה לא יהיה משהו, אבל זה מה שהיועצת אמרה וזה מה שיקרה.

<דורית זילברשטיין: אני מדברת על הילדים שלא כאן, על הסבים שלא כאן, שבאים מכל הארץ ושם - - -

<אורלי שביט-מימרן: גם הסבים בגן השיקומי באילנות מגיעים מכל הארץ, כי הם באים פעם בחודשיים, הם מגיעים מכל הארץ כי הסבים - - -

יפעת שאשא ביטון: אני מדברת על ליווי של ילד שנמצא במערכת, שפתאום מתפרץ כי הכול מצטבר שם ועלולים לתרגם את זה בצורה לא נכונה ולמתג אותו בצורה לא נכונה, אין ספק ש - - -

<אורלי שביט-מימרן: חברים, עיקר הטיפול שלנו בילדים הוא בתוך מערכת החינוך הרגילה, ילדים עם צרכים מיוחדים במערכת החינוך הרגילה הוא עיקר העשייה בחינוך, רוב הילדים לא נמצאים במערכות המיוחדות ומטופלים כל כך טוב.

<אורלי שביט-מימרן: לכן יש את כל המערך של תכניות השילוב ושל המתי"א שמלווים את התהליכים האלה.

<אורלי שביט-מימרן: כל ילד, שיש איתו איזה שהוא קושי, מגיע לדיון רב מקצועי שבודקים מה קורה כאן, מה התמיכות שהוא זקוק להן, מה המענה שהוא זקוק לו, מה הסל שהוא יקבל, מה הזכאות שתינתן לו וכדומה.

<אורלי שביט-מימרן: בהחלט נלקח בחשבון כל הקונטקסט המשפחתי.

<מורית בארי: אני יכולה רגע להתייחס לנקודה שהועלתה כאן, באמת נושא ענק, וזה הנושא של גיל המעבר.

יפעת שאשא ביטון: כן, בדיוק רציתי לשמוע ממשרד הרווחה.

<מורית בארי: זו תוצאה של ההצלחות שלנו.

<מורית בארי: כמו שאמרנו, ככל שיותר ילדים נשארים בחיים ושורדים.

<מורית בארי: הנושא של מה שקוראים במקצוע, ה-transition, המעבר למסגרות של החינוך, גם של הרפואה וגם התעסוקה והשילוב החברתי.

<מורית בארי: אנחנו עוטפים את הילדים האלה.

<מורית בארי: ברוך ה', תמיד יש מה לשפר, אבל ברמת החינוך וברמת הרווחה בגיל הצעיר יש להם יופי של מסגרות.

<מורית בארי: יחסית למה שקורה בעולם ומה שאני רואה אני מרושתת ביופי של מקומות.

יפעת שאשא ביטון: כשאת אומרת 'יש לנו יופי של מסגרות', יש לנו לאלי"ן?

<מורית בארי: לא, במדינת ישראל.

<מורית בארי: אני מדברת כישראלית כרגע.

<מורית בארי: יש לנו מעונות יום שיקומיים, יש חינוך מיוחד, יש לנו שילוב בחינוך הרגיל, יש לנו קצבאות לעזור למשפחות, יש לנו מעגלי תמיכה, יש לנו פקידי רווחה, יש לנו באמת הרבה מאוד מסגרות.

<מורית בארי: נכון שבפריפריה זה פחות טוב ובמגזרים החלשים זה פחות טוב, אבל בסך הכול באמת יש לנו מערכת שאפשר רק לשפר אותה, אבל היא טובה.

<מורית בארי: בכל העולם, הגיעו למקום שצריך להבין שצריכים להתייחס לחבר'ה האלה בגיל של הצעירים.

<מורית בארי: יש לנו מערכות שמאיימות עלינו, של הגיל המבוגר, שזה כמויות גדולות של אנשים, הצעירים מקבלים מענה, אבל החבר'ה האלה, כשהם מגיעים לגיל 21 – בור שחור.

<מורית בארי: מבחינה רפואית אין אף מערכת שמוכנה לקלוט אותם.

<מורית בארי: אנשים צעירים עם נכויות מילדות, אין מומחה אחד במדינת ישראל לטפל בבעיות שלהם.

<מורית בארי: אנשי שיקום רוצים להתעסק בשיקום, לקחת מישהו שנפגע ואז ישקמו אותו.

<מורית בארי: רופאי ילדים מטפלים בילדים.

<מורית בארי: המבוגרים האלה, שסוחבים איתם שיתוק מוחין, ואני מזכירה לכם, 3% מהאוכלוסייה הם עם נכויות מילדות.

<מורית בארי: אין להם אף רופא אחד במדינת ישראל שיידע לטפל בזה.

<מורית בארי: יש שני אנשים במדינת ישראל שמוכנים לטפל באספקטים מאוד מסוימים שלהם, אחד בשיבא ואחד בהר הצופים, אבל אלינו באים ומתחננים אנשים בגיל 22 שאנחנו לא מוכנים להמשיך לטפל בהם, שנמשיך לפתוח את הדלתות ולקבל אותם כי אין שום מסגרת ואין הכוונה של המדינה.

<מורית בארי: וגם רופאי השיקום לא מתעניינים בזה ורופאי הפנימית לא מתעניינים בזה, זה לא סקסי.

<מורית בארי: כי כשהם קטנים הם חמודים, אפילו שהם עם הליכונים, וכשהם גדולים, מה לעשות, הם פחות חמודים, ויש להם גם טענות, לחצופים האלה, הם רוצים גם להיות שווים לכולם ולקבל את הזכויות שלהם.

<מורית בארי: והם באמת מורכבים, יש להם גם את הבעיות של אנשים מבוגרים וגם סוחבים בעיות מילדות.

<מורית בארי: וזה קושי מאוד גדול.

<מורית בארי: וגם המערכות שיש היום, של מסגרות יום של הרווחה, למשל, הם לא יקבלו את אלה עם הצרכים הרפואיים המורכבים כי הם מרגישים שהם לא יכולים לתת להם מענה.

<מורית בארי: וגם בדיור בקהילה, יש לנו סיפורים שלמים עם הסיפור של תחלואה כפולה ובאיזה מסגרות יוכלו לעשות את זה ומה אני עושה עם ה-9 חבר'ה האלה שנמצאים אצלי, שתקועים אצלי, אנחנו אוהבים אותם, אבל כשהם מגיעים לגיל 18 לאן אני אשלח אותם?

<מורית בארי: אין מקום במדינת ישראל שמוכן לקלוט אותם אלא אם נשים אותם בבית חולים גריאטרי, שזה למעשה לכלוא אותם במיטה כי שם לא יהיה להם כיסא ממונע, לא תהיה להם מכונת הנשמה ניידת כי למרות כל הבקשות שלנו ממערכת הבריאות ומהאגף לגריאטריה לאפשר מכונות הנשמה ניידות בבתי חולים גריאטריים, לאפשר כיסאות ממונעים בבתי חולים גריאטריים, אומרים לנו 'אין לנו אפשרות, עם התקציבים שלנו אנחנו שמים ארבעה-חמישה אנשים בחדר של שני מטרים על שלושה מטרים ואין מצב להכניס לשם כיסא גלגלים ממונע'.

<מורית בארי: אז אני צריכה עכשיו לקחת ילדה בת 18 עם תסמונת דאון, שהולכת כל יום לבית ספר ומרוצה מהחיים שלה ומונשמת, אבל אין לה בית ללכת אליו ולכלוא אותה בחדר במחלקה גריאטרית לכל החיים שלה?

<מורית בארי: כי למדינה אין לזה מענים?

<מורית בארי: זה מצב שהוא בלתי נסבל.

<מורית בארי: עכשיו, אני כבר התחלתי ואני עובדת על זה כל הזמן עם משרד הבריאות, עם הסמנכ"ל לענייני אסטרטגיה של משרד הבריאות, התחלנו לחשוב על תכניות, ממש אנחנו צריכים את כל הגיבוי הזה.

<מורית בארי: זו אוכלוסייה קטנה, זה לא ישבור את המדינה, אבל זה עוול מאוד גדול.

<תמי ברנע: מה זה קטנה?

<תמי ברנע: מעון אחד יספיק, מעון של 30 מיטות?

<מורית בארי: כן.

יפעת שאשא ביטון: משרד הבריאות, אני אשמח לקבל התייחסות לסוגיה הזאת ובכלל אם אתם רואים אופק?

יפעת שאשא ביטון: אין שאלה שצריך למצוא פתרון ומענה לאוכלוסייה הזו, השאלה מה קורה במשרד.

יפעת שאשא ביטון: אחר כך נדבר על המעבר עם משרד הרווחה.

<אפרת סימנהויז: מבחינת נושא הרופאים.

<אפרת סימנהויז: הועלו פה כמה דברים.

<אפרת סימנהויז: חסרים רופאי שיקום בכלל, רופאי שיקום ילדים, אפשר לספור על פחות מכף יד אחת כמה יש בארץ.

<אפרת סימנהויז: מה שקוצר, כרגע קוצר זמן ההתמחות כהתמחות על, כהתמחות שנייה, למספר מקצועות, ביניהם רפואת ילדים.

<אפרת סימנהויז: המטרה היא שיגיעו יותר רופאי ילדים לעשות התמחות בשיקום, כי כרגע אם אנחנו מסתכלים בכלל על הפיזור הקיים אנחנו במחזור.

<אפרת סימנהויז: המטרה היא לפתוח יותר מיטות בפריפריה.

<אפרת סימנהויז: אנחנו בודקים, יש תכניות, יש רעיונות של חלוקות מיטות.

יפעת שאשא ביטון: יש תמרוץ?

יפעת שאשא ביטון: יש משהו שמעודד בכלל את ההתמחות?

<אפרת סימנהויז: היו תמריצים, התמריצים איפשהו הופסקו, כרגע זה עוד פעם נבדק מול האוצר, העניין של התמריצים.

יפעת שאשא ביטון: לא, יש תמריצים לרופאים, יש תמריצים למתמחים, לא בדיוק הגדירו.

<אפרת סימנהויז: התמריצים לא צבועים.

יפעת שאשא ביטון: בדיוק.

<אפרת סימנהויז: כלומר מנהל בית חולים יכול לחלק את זה איך שהוא רוצה.

<אפרת סימנהויז: אנחנו כרגע גם עונים לעוד בג"צ בנושא השיקום, כשאחד מהדברים שאנחנו בודקים כרגע מול האוצר אם אפשרי שזה יהיה תמריצים צבועים, כלומר למשוך אנשים להגיע להתמחות בשיקום.

<אפרת סימנהויז: אנחנו בודקים נושא של הגגה, כלומר רופאים יגיעו מבית חולים על, שיש שם מחלקות שיקומיות, וייתנו תמיכה כרגע למחלקות שקיימות, יכשירו צוותים, נעשות הכשרות של צוותים, אבל כל הפתרונות האלה זה מעין פלסטרים.

<אפרת סימנהויז: עד שהסטודנטים לרפואה לא יבינו שגם שיקום זה תחום מעניין שאפשר לעשות בו הרבה.

יפעת שאשא ביטון: או רפואת ילדים, נתחיל ברפואת ילדים ומשם - - -

<אפרת סימנהויז: אין לנו אפשרות להיכנס לתוך הפקולטות לרפואה, יש להם כל כך זמן מועט, להכניס את נושא השיקום שצריך להיות חלק מהבסיס של הרפואה.

יפעת שאשא ביטון: כן, אבל רפואת ילדים בכלל נעדרת כרגע בתחום ברפואה, זאת אומרת הם לא בוחרים את המסלול הזה והשאלה אם לא צריך לתמרץ שם, לא את המתמחים, אלא לעודד.

יפעת שאשא ביטון: כמו שעושים במערכת החינוך, שנותנים מלגות מיוחדות למי שבא ללמוד אנגלית, לצורך העניין, בתקופות שהייתה מצוקה ומשלמים לו מלגת קיום.

יפעת שאשא ביטון: אפשר לבנות סל תמריצים.

<אפרת סימנהויז: כרגע אני יכולה להגיד שיש דיונים עם האוצר על הנושא, אני לא יודעת איפה זה עומד.

יפעת שאשא ביטון: יש לכם תכנית לאומית?

יפעת שאשא ביטון: אתם יודעים מה להביא לאוצר חוץ מלבקש כסף?

<אפרת סימנהויז: כן.

<אפרת סימנהויז: אנחנו כרגע סיימנו מיפוי בכלל.

<אפרת סימנהויז: אני אעצור רגע את נושא שיקום הילדים, אני אדבר על השיקום בכלל, כי מבחינתנו שיקום הילדים הוא חלק אינטגרלי ממה שאנחנו עושים.

<אפרת סימנהויז: סיימנו מיפוי מאוד גדול של מה יש מבחינת מיטות שיקום, מרכזי שיקום יום, צוותים רפואיים, רופאי שיקום.

<אפרת סימנהויז: כרגע מדובר שבחמש השנים הקרובות מעל 25% מרופאי השיקום יוצאים לפנסיה, איפה אנחנו ממלאים את החסר.

<אפרת סימנהויז: אין פתיחת פנקסי התמחות, לא כהתמחות ראשונה ולא כהתמחות על באותו יחס.

<אפרת סימנהויז: אם אנחנו רוצים לפתוח מיטות של שיקום, מי בעצם ייתן שם את הטיפול הרפואי.

<אפרת סימנהויז: צוותים רפואיים אפשר להכשיר, יש יותר בנמצא פיזיותרפיסטים, מרפאים בעיסוק, קלינאי תקשורת, אבל צריך למשוך אותם, איך למשוך אותם לבוא לעבוד דווקא בשיקום אם נגיד לדוגמה קלינאית תקשורת מתוגמלת יותר בשוק הפרטי מאשר במגזר הציבורי.

<אפרת סימנהויז: או גם פיזיותרפיסט או מרפא בעיסוק שעובד במגזר הציבורי יתוגמל פחות מאשר במגזר הפרטי או בחלק מקופות החולים.

<אפרת סימנהויז: נבדקות עכשיו כל האופציות האלה.

<אפרת סימנהויז: מבחינת נושא של כיסא גלגלים ממונע, מכונת הנשמה ניידת.

<אפרת סימנהויז: זה לא נושא שמוכר לי, רשמתי, אני אברר ואז אני אוכל לתת תשובה שהיא מהימנה בבסיסה.

יפעת שאשא ביטון: לא, בכלל לשים בגריאטריה אנשים צעירים זה נראה לי אכזרי קצת.

<אפרת סימנהויז: יש מחלקה סיעודית אחת של צעירים, בתל אביב, אבל היא מאוד מלאה ותמיד תורי המתנה.

<אפרת סימנהויז: וגם הצעירים שם, זה צעירים יחסית לגריאטריה, זה לא צעירים.

<דורית זילברשטיין: איזה בית חולים את מדברת?

<אפרת סימנהויז: מחלקה סיעודית בקרית שלום בתל אביב.

<דורית זילברשטיין: אבל זה לא למונשמים.

<אפרת סימנהויז: לא, אבל זה הדבר היחיד שיש צעירים והצעירים שם זה בני 40-50, כלומר גם - - -

יפעת שאשא ביטון: זה לא הגיל שאנחנו מדברים עליו.

<דורית זילברשטיין: אבל גם לא מונשמים.

<אפרת סימנהויז: לא, אני אומרת שזה לא הגיל בכלל שמדברים לשקול את זה כאופציה של הפניה.

<אפרת סימנהויז: צריך באמת לבדוק את הנושא של מעון של 30 מיטות, מה אפשר לעשות.

<אפרת סימנהויז: אני אציף את זה ביום ראשון, יש לנו ישיבה גדולה בכלל על נושא השיקום שלנו, של צוות העבודה המשרדי, רב תחומי, נעלה את זה שם לדיון, נראה, נתחיל ללמוד גם את הנושא הזה.

<אפרת סימנהויז: מבחינת פתרונות לילדים, יש בארץ שלנו, כידוע, שלושה מרכזים מתמחים, שזה פה באלי"ן, זה בשיבא ובלווינשטיין.

<אפרת סימנהויז: הדילמה שאנחנו כל הזמן מתנדנדים זה האם לפתוח עוד מחלקות, שיהיו הרבה יותר מיטות, אולי במחלקות פחות מתמחות, או להשאיר שלושה מרכזי-על ולפתוח יותר שיקומיות עם צוות שיעבור הכשרה במה שנקרא מרכזי העל.

<אפרת סימנהויז: מתוכננות מיטות ילדים, מתוכנן שיקום ילדים בסורוקה, וצוות בסורוקה, הבנתי, הודרך על ידי הצוות באלי"ן.

<אפרת סימנהויז: מה שהיה סב-יום, שיושב שם ליד המועצה האזורית של יזרעאל, שזה מכון שיקום יום של הכללית.

<אפרת סימנהויז: צוות שלהם הודרך על ידי צוות של לווינשטיין ומקבלים שם ילדים וילדים מכל הקופות, אבל זה מענה מאוד מאוד נקודתי.

<אפרת סימנהויז: אנחנו בודקים בעוד כמה בתי חולים, יש לנו סיור, מונה ראש אגף שיקום חדש בספטמבר, עד סוף ינואר אנחנו מכסים את כל בתי החולים השיקומיים והלא שיקומיים שאנחנו חושבים כאופציה שאולי אפשר שם לפתוח שיקום יום, שילדים באת אולי יעברו את הטיפול הראשוני במרכז העל ואז המשך הטיפול יהיה ליד הבית, או בטווח יחסית סביר מהבית.

יפעת שאשא ביטון: ואיפה אתם מתכוונים לעשות את זה, שוב במרכז?

<אפרת סימנהויז: לא, לא, לא, אנחנו בודקים בפריפריה, לגמרי.

<אפרת סימנהויז: המטרה היא פריפריה.

<אפרת סימנהויז: אנחנו בודקים נכונות של בתי חולים להכשרת צוותים, תשתיות.

<אפרת סימנהויז: אם אני היום יכולה - - -

יפעת שאשא ביטון: בית חולים פוריה, מרכז השיקום שם, ש - - -

<אפרת סימנהויז: אנחנו עובדים עם צוות של בית חולים פוריה צמוד כדי לבנות להם את מערך הילדים שלהם, גם בתכנון של המחלקה, גם בהכשרה של הצוות, אבל הם מאוד מודאגים - - -

יפעת שאשא ביטון: בדיוק, השאלה שמרחפת שם זה מאיפה הם יגייסו צוות מקצועי שיהיה שם.

יפעת שאשא ביטון: אז יהיו מיטות ויהיו ילדים ויהיה מבנה, אבל מי יטפל?

<אפרת סימנהויז: בוא נגיד שמקצועות בריאות אפשר יהיה לגייס.

<אפרת סימנהויז: זה מבחינתי משהו שיהיה אפשרי ואפשר יהיה לגייס לפני ולהכשיר, הבעיה הכי גדולה שאנחנו רואים כרגע זה רופאים.

<אפרת סימנהויז: אנחנו בודקים מול האוצר כרגע, וזה באמת בכפוף להחלטה של אוצר, את הנושא של התקנים של המיטות שייפתחו.

<אפרת סימנהויז: עומדות להיפתח מיטות בסורוקה, מיטות ילדים, בפוריה, בעוד כמה מקומות הולכות להיפתח מיטות כי יש מיטות - - -

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אבל כמו שאמרנו, אז יהיו מיטות, בואו נצא מנקודת הנחה שמאשרים מיטות.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו כרגע רוצים לראות אם אפשרי להקדים את התקנים של הרופאים, כלומר שכרגע נקבל רופאים שהם מתמחים, שהם ייעודיים לאותם בתי חולים, שהם יגיעו לעשות את ההתמחות במרכז כבר עכשיו ואז, כשהמקומות ייפתחו, יהיו לנו כבר רופאים, נתחיל לייצר לפני כן.

יפעת שאשא ביטון: זה נושא שהוא בבירור ראש מינהל רפואה ואגף הכספים שלנו עובד מול האוצר על הנושא הזה כי זה אחד מהפתרונות שהועלו, שבעוד שלוש או ארבע שנים, כשנפתחות מחלקות, יהיה לפחות בסיס של רופאי שיקום.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מנסים לראות איך באמת אפשר למשוך רופאים עם התמחויות נוספות להתמחות שנייה של שנתיים וחצי.

יפעת שאשא ביטון: יש עוד ועדה שבודקת את כל רפואת הקהילה, איך אפשר רופאים מהקהילה שיעשו התמחות גם בשיקום במקביל לעבודתם בקהילה.

יפעת שאשא ביטון: נעשית כרגע המון המון עבודה, אנחנו תלויי תקציב, מה שהאוצר יכול לאשר זה מה שאנחנו ניתן.

יפעת שאשא ביטון: אני מקווה שהתשובות יינתנו ויינתנו באמת בזמן כי אם ייפתחו עוד מיטות שיקום בלי רופאים זה - - -

יפעת שאשא ביטון: זה חסר ערך.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

יפעת שאשא ביטון: אני חוזרת חזרה לשאלה הראשונה, שממנה התחלנו, יכול להיות שענית ואני פספסתי בתוך כל זה, אבל ניסיתי לעקוב.

יפעת שאשא ביטון: מעון לגילאי 21 ומעלה זה חלק מהתכנית?

יפעת שאשא ביטון: לא ציינת פה, דיברת בעיקר - - -

<אפרת סימנהויז: אני אמרתי שאני אעלה את זה בישיבה.

<אפרת סימנהויז: הוקם צוות - - -

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת כרגע זה לא חלק מהתכניות, אבל זה משהו שאת תעלי אותו.

<אפרת סימנהויז: בוא נגיד, זו לא בעיה שאנחנו הכרנו אצלנו באגף השיקום, כי אגף השיקום הוא אגף חדש.

<אפרת סימנהויז: העבודה נעשתה מול האגף לגריאטריה - - -

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, את תיקחי את זה לבדיקה ואני אבקש, כוועדה, תוך חודש, חודש וחצי, לקבל סטטוס, לדעת אם זה עלה על השולחן ומה ההתכוונות לגבי הנושא הזה.

<אפרת סימנהויז: אוקיי.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

<נחום עידו: אני יכול לדבר בנושא הזה קצת.

<נחום עידו: אני לא בדיוק מכיר את כל הנושא, אני ממשרד הרווחה, אבל במשך השנים האחרונות אנחנו מדברים יחד עם משרד הבריאות על איזה שהיא מסגרת שתיתן מענה לאנשים סיעודיים צעירים, קראנו לזה, זה אפילו הגיע לבג"צ, אני לא הייתי מעורב, אבל אני יודע שזה קיים.

<נחום עידו: אפילו כבר היה מכרז ואנחנו פותחים את זה, אני לא בטוח שזה ייתן מענה למונשמים.

<קריאה: לא, זה בטוח לא.

<נחום עידו: בדיוק.

<נחום עידו: המענה למונשמים באמת צריך לעשות פה איזה שהיא מסגרת שתהיה משותפת למשרד הבריאות ולנו כי יש איזה שהוא גבול לכמה משרד הרווחה יכול לקחת על עצמו אחריות מבחינה בריאותית.

<נחום עידו: היום יש לנו - - -

יפעת שאשא ביטון: סליחה רגע, רק כדי שאני אדע שהבנתי.

יפעת שאשא ביטון: אתה אומר שכבר היה שיח וכבר יש תקשורת עם משרד הרווחה לגבי מעון שהוא לא מונשמים.

<נחום עידו: נכון, היה שיח לגבי - - -

יפעת שאשא ביטון: אז למה שלא יהיה שיח גם לגבי זה?

<נחום עידו: לא, לגבי הלא מונשמים אנחנו לקחנו על עצמנו פחות או יותר ואנחנו עושים את זה.

<נחום עידו: לגבי המונשמים, מאחר שהאחריות פה היא מאוד מאוד כבדה מבחינה רפואית, אנחנו לא יכולים לקחת על עצמנו את כל האחריות כמשרד הרווחה - - -

יפעת שאשא ביטון: לא, זה חייב להיות משותף.

<נחום עידו: וזה חייב להיות משותף.

<נחום עידו: בסוגריים אני יכול להגיד שיש לנו הרבה מאוד מסגרות, דיור בעיקר לאנשים עם מוגבלות התפתחותית שהם באחריות של משרד הרווחה, על כל מה שכרוך בזה, כולל הנושא הבריאותי, כולל סיעודיים מורכבים במעונות שלנו עם רופאים ועם מימון של משרד הרווחה.

יפעת שאשא ביטון: באיזה גילאים?

<נחום עידו: מגיל אפס.

<נחום עידו: יש לנו מוסד כמו - - -

יפעת שאשא ביטון: אז מה מבחין אותם מהילדים שמונשמים?

יפעת שאשא ביטון: זה ההבדל היחיד שהם לא מונשמים, גם הסיעודיים המורכבים?

<נחום עידו: שני הבדלים, ההבדל הנוסף הוא שהם אנשים שהוגדרו כאנשים עם מוגבלות שכלית התפתחותית, וזה הבדל נוסף, ואז הם נמצאים אצלנו.

<נחום עידו: יש לנו מרפאות עם כל מה שכרוך בזה בתוך המעונות שלנו, אבל בנושא של מונשמים, ושושי היא האחות האחראית אצלנו בנושא הזה, אנחנו פחות מתעסקים בזה כי יש לנו פחות יכולת לסייע בנושא של המונשמים.

<נחום עידו: לכן צריך לפתור את זה באיזה שהיא - - - אבל באמת במשך הרבה מאוד שנים אנחנו מדברים עם משרד הבריאות על כל מיני מסגרות שצריכות להיות משותפות לשנינו.

<נחום עידו: לא תמיד מצליחים בזה, אבל אנחנו נראה, אולי עכשיו עם היצירה של גוף חדש אצלנו במשרד, של מינהל מוגבלויות, ויש שיתופי פעולה עם משרד הבריאות בהרבה מאוד תחומים, אולי נגיע למסגרת משותפת, אולי גם בתחום הזה של מונשמים, כשהצד הבריאותי מצד אחד הוא מאוד מאוד חשוב, הוא הצד המרכזי, זאת אומרת בלעדיו אי אפשר, כשאנחנו נותנים את כל הצד השיקומי האחר, החברתי, הרגשי, וכל מה שכרוך בזה כי זה התפקיד שלנו.

יפעת שאשא ביטון: ועל פניו כבר יש פלטפורמה.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת אם אתם מדברים על כך שיש כבר מעונות ויש מעונות אפילו לאנשים שהם סיעודיים מורכבים.

<שושי אספלר: יש מחלקות לסיעודיים מורכבים עם פיקוח משותף שלנו עם משרד הבריאות.

יפעת שאשא ביטון: כאילו קשה לי להבין למה לאוכלוסייה הזו - - -

<מורית בארי: אני אגיד לך למה.

<מורית בארי: במקום הכי פשוט, חרדה.

<מורית בארי: יש חרדה גדולה במסגרות מהמילה הנשמה, יש פחד כמעט קמאי, בתפיסה העולמית שלנו מישהו שהוא מונשם צריך לשכב בטיפול נמרץ והוא חולה קשה.

<מורית בארי: אבל כל מי ש - - - אנחנו נסתובב כאן עוד מעט עוד פעם ואתם תראו שהנשמה זה בסך הכול שיש עוד משהו טכני, הריאות לא עובדות.

<מורית בארי: זה נכון, זה דורש השגחה, זה דורש תשומת לב, זה דורש היערכות - - -

<שושי אספלר: זה דורש תשומות, תשומות של משרד הרווחה במתכונת העכשווית אין.

<מורית בארי: חד משמעית, את צודקת לגמרי, גם בשביל לתת להם איכות חיים.

<מורית בארי: אבל תחשבו, הרי משפחה בלי שום השכלה מגדלת ילד מונשם בבית והרופא הוא רופא שקופת החולים מספקת לפי הצורך להגיע.

<מורית בארי: הרי היה תיאורטית יכול להיות אותו דבר, מוסד של משרד הרווחה שמקבל שירות מהקופות וכשיש בעיה עם מישהו הקופה שולחת את רופא המשפחה לבית לתת את המענה שם.

<שושי אספלר: אנחנו ניסינו, זה לא עבד.

יפעת שאשא ביטון: זה לא עבד כי?

<נחום עידו: יש לנו קושי לקחת אחריות.

<נחום עידו: אני אומר את הצד שלי, היא האחות, אבל אני אומר את זה מהצד שלי, כאחד שהיה אחראי על הדיור.

<נחום עידו: הרבה מאוד פעמים הצד שלנו מסרב לקחת אחריות גם בצד - - - זאת אומרת אומרים אוקיי, כשהוא בבית זו אחריות של המשפחה, שהיא תעשה מה שהיא רוצה, אבל כשהוא באחריות שלנו, בשעות שלנו, גם כשלמשל יש לנו מעון יום שיקומי וכו', אנחנו צריכים להיות בטוחים שמא, אם יקרה משהו, והילדים האלה, יכול לקרות, הסיכוי שיקרה משהו לילד מהסוג הזה הוא לא כמו הילדים הרגילים, אין מה לעשות - - -

<מורית בארי: בהחלט קיים, יש סיכון משמעותי.

<נחום עידו: סיכון משמעותי.

<מורית בארי: יש, לגמרי.

<נחום עידו: וקשה לנו לקחת אחריות על זה.

<נחום עידו: קשה לנו מאוד מאוד לקחת אחריות על זה כי אנחנו פוחדים מתביעות אחר כך ומכל מיני דברים כאלה.

<נחום עידו: ואני יכול להגיד עוד דבר אחד, בסופו של דבר גם למעונות שלנו, מבחינת אנשי המקצוע, אנחנו לא נותנים את השכר ואת הדברים הראויים כדי שיגיעו מספיק אנשי מקצוע טובים שאני יכול להיות, סליחה, כמו שאומרים בקלישאה הזאת רגוע בלילה שלא יקרה ואם יקרה משהו הם יידעו איך ל - - -

יפעת שאשא ביטון: כן, אפשר להבין.

<נחום עידו: אז מאוד קשה לנו לקחת על עצמנו באמת, כמשרד הרווחה, את האחריות על הנושא הזה.

<נחום עידו: לקחנו על עצמנו המון אחריות, אני אומר את זה בצורה מאוד מאוד ברורה, יש לנו אלפי אנשים סיעודיים בתוך מעונות שלנו כשכל האחריות היא עלינו, כל האחריות, ממש, ואנחנו לוקחים את זה על עצמנו, עם משאבים מאוד מצומצמים.

<שושי אספלר: זה לא תקינה של מחלקה בבית חולים וזה גם לא תקינה של מחלקה פה.

<שושי אספלר: זה רחוק מאוד מלהיות ואנחנו לא ישנים טוב בלילה.

<נחום עידו: על 40, 50, 60 סיעודיים יש אחות אחת בלילה, למשל.

<נחום עידו: זה מה שיש.

<נחום עידו: זה לא זה.

<דורית זילברשטיין: אני רוצה להוסיף עוד משהו.

<דורית זילברשטיין: אנחנו אומרים מעונות, יש מעונות יום שיקומיים, אנחנו משתמשים באותם מינוחים לכל מיני דברים, אבל לגבי מוסדות, אני חושבת שמשרד הבריאות מתנה ברופא, וזו אחת הבעיות שלנו, שיהיה רופא 24 שעות וזה תוקע את המערכת.

<דורית זילברשטיין: יכול להיות שעל"ה היה מוכן לקחת מונשמים, יכול להיות - - -

יפעת שאשא ביטון: ויש צורך אמיתי לרופא?

<נחום עידו: אצלנו אין רופא.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אפשר גם בלי.

<דורית זילברשטיין: יכול להיות שעל"ה היה עוזר לנו, היה מוכן לקחת מונשמים, אבל אם הדרישה היא רופא, אז זה כבר בלתי אפשרי.

<שושי אספלר: צריך נגישות לרופא שיוכל להגיע בטווח של קריאה.

<שושי אספלר: זה מה שצריך.

<שושי אספלר: עכשיו גם אמבולנס עם רופא זה נגישות בטווח של קריאה, אם בונים את המערכת נכון.

יפעת שאשא ביטון: אז לא הכרחי שיהיה רופא בתוך המקום 24/7.

<שושי אספלר: שוב, זה היה יכול להיות נפלא אם היה לנו את כוח האדם שמספק את זה.

יפעת שאשא ביטון: כן, אבל אם זה כרגע מחסום ומחסום שאפשר להתגבר עליו - - -

<שושי אספלר: אפשר היה להחליט שזה פרמדיק שיכול להיות במסגרת כזו ולתת את המענה הראשוני, בהחלט אפשר היה למצוא, כל מיני חסמים, אחות שהיא כבר אחות מומחית שהתמחתה בטיפול נמרץ.

<שושי אספלר: אפשר היה למצוא פתרונות, אבל צריך באמת טיפה לחשוב מחוץ לקופסה ו - - -

<אירנה מנליס: ואז על"ה, יכול להיות שהוא היה לוקח חלק מהאוכלוסייה הזאת.

<נחום עידו: אנחנו מוכנים לזה, אבל בתנאי שבאמת משרד הבריאות ייתן לנו את הגיבוי זה.

<נחום עידו: זאת אומרת אם משרד הבריאות ייתן לי גיבוי לפתוח מעון בלי רופא בצורה כזאת - - -

יפעת שאשא ביטון: אפרת, יש אפשרות להגמיש את הדרישה הזו?

<אפרת סימנהויז: אני לא יודעת.

יפעת שאשא ביטון: אז תוכלי לבדוק, בבקשה?

<אורלי שביט-מימרן: אני רוצה להעלות, ברשותך, את הנושא - - -

יפעת שאשא ביטון: הנושא של האומנה?

<אורלי שביט-מימרן: עוד שנייה.

<אורלי שביט-מימרן: על המעבר בין שלבי החינוך של עד 21 לגיל 21.

<אורלי שביט-מימרן: אתם העליתם את הנושא, שזה במיעוט של תקנים או במיעוט של משאבים וזה מאוד מאוד - - -

<נחום עידו: לא דיברנו על זה.

<אורלי שביט-מימרן: את העלית, את אמרת 'אנחנו מפעילים את המעונות שלנו - - -

<נחום עידו: לא דיברנו על המעונות.

<שושי אספלר: אני העליתי את זה בהקשר לסיעודי מיטבי.

<אורלי שביט-מימרן: את המעונות במיעוט של משאבים.

<אורלי שביט-מימרן: המעבר הזה, המעבר בין השלב שהילד נמצא בגיל חינוך מיוחד, עד גיל 21 החוצה, הוא מעבר טראומטי למשפחות ולילדים.

<אורלי שביט-מימרן: אני חייבת לספר, אני הייתי לפני שבוע בישיבת תל"א, תכנית לימודים אישית של תלמידה בת 18 בבית ספר אילנות, כחלק מהסיבוב שלי כמפקחת.

<אורלי שביט-מימרן: רצו לבנות איתה את התכנית לשלוש השנים הקרובות, הנושא היחיד, ושאלו אותה 'על מה את רוצה לדבר?

<אורלי שביט-מימרן: מה המטרות שלך?', 'מה אני רוצה לדבר?

<אורלי שביט-מימרן: על גיל 21, מה יהיה איתי?' היא ילדה שמתקשרת עם תת"ח, היא לא מתקשרת רגיל, אבל היא מתקשרת קצת עם סימנים, כל מיני, אבל השאלה היחידה שהטרידה אותה זה מה יהיה איתה בגיל 21, איך היא תעזוב את בית ספר אילנות אחרי שהיא גדלה בו מגיל 6, שזה הבית שלה, ומה יקרה איתה, ושהיא יודעת כי כבר לקחו אותה לראות מה הולך להיות איתה ושזה נורא ואיום.

<אורלי שביט-מימרן: ואז היא העלתה ואמרה, 'אני יכולה להיות גם בת שירות?'.

<אורלי שביט-מימרן: עכשיו, מה שאנחנו עושים הרבה פעמים זה משאירים אותם במסגרות עוד שנתיים כבני שירות ואז הם מקבלים משימות וכו' וכו', מושכים עוד קצת, מה שנקרא, שנתיים שירות לאומי הם עושים.

<אורלי שביט-מימרן: אבל הפער הוא תהומי, איך אמרתם?

<אורלי שביט-מימרן: בור, זה בדיוק ככה.

<אורלי שביט-מימרן: ואני חושבת שאם אנחנו כבר יושבים כאן, המנהלים מאוד מוטרדים, כי הפניות של ההורים הן כואבות ואני גם שומעת של ילדים היום, שהופכים להיות אנשים מודעים, מודעים לזכויותיהם, כי המערכת עשתה עבודה טובה, הם לא כאלה שמודרים, הם יודעים לעמוד על זכויותיהם ולשאול שאלות ואני חושבת שאנחנו חייבים לעבוד ביחד כדי ליצור איזה שהוא סטנדרט מוסכם.

יפעת שאשא ביטון: רצף בטיפול.

<אורלי שביט-מימרן: אנחנו שנים - - - אני פניתי למנהל המחוז שלנו ואמרתי לו, 'בוא, אם אתה יכול לפנות לשר הרווחה ונשב ביחד ונבנה איזה שהוא סטנדרט המשכי', לא יכול להיות - - -

<שושי אספלר: לשבת לא רק משרד החינוך עם משרד הרווחה, אלא להוסיף את האוצר, כי זה המפתח.

<אורלי שביט-מימרן: האוצר זה תמיד נכון, האוצר הוא נכון בכל מקום.

<אורלי שביט-מימרן: זה תמיד נכון, אבל אני חושבת שקודם כל צריכה להיות כאן איזה שהיא מדיניות מאוד - - -

<נחום עידו: המדיניות היא מאוד מאוד ברורה בעניין הזה.

<אורלי שביט-מימרן: אבל אין תקצוב כנראה ולכן יש ירידה מאוד גדולה כנראה ברמת השירות.

<נחום עידו: זה לא נכון, אני לא מסכים עם זה.

יפעת שאשא ביטון: מדברים איתך כאן על זה שאין מסגרת.

<נחום עידו: לא, אלה שני דברים שונים.

<אורלי שביט-מימרן: יש כאלה שאין להם מסגרות ואלה שיש מסגרות, אבל - - -

<נחום עידו: קודם דיברנו על דיור, על פנימייה, בעצם שיהיה דיור.

יפעת שאשא ביטון: לא, רגע, אנחנו לא מדברים על בכלל מענה שיהיה להם בקהילה, מורית, בגיל 21?

<מורית בארי: אנחנו מדברים על מענים ברמות שונות לילדים עם צרכים שונים.

יפעת שאשא ביטון: שכרגע אין.

<מורית בארי: יש מסגרות שיש, אבל הן תמיד תמיד תמיד ירידה יחסית לעטיפה המופלאה של מסגרות החינוך המיוחד, שהן באמת עושות עבודה מאוד מיוחדת.

<מורית בארי: עכשיו, מעבר הוא תמיד חמור ותמיד קשה לעבור ממסגרת אחת למסגרת שנייה.

<מורית בארי: מה שמחכה מסביב זה אופציות הרבה יותר מוגבלות בתנאים פחות טובים, וזה לא מפתיע.

<נחום עידו: מה שיש לנו, יש לנו הרבה מאוד מסגרות, אנחנו מבדילים בין מסגרות שהן מה שנקרא דיור חוץ ביתי, וזה מה שדיברתם קודם על מעון שבו הם יגורו, לבין המסגרות שמטפלות, הבן אדם גר באיזה שהוא מקום, זה יכול להיות בבית הוריו, כי את מדברת על ילדים בני 21, אז הוא גדל בבית הוריו, הוא ממשיך לגור בבית הוריו, ובשעות הבוקר אנחנו צריכים, כמשרד הרווחה, כאחריות שלנו, לתת לו איזה שהיא מסגרת ואנחנו מפתחים כל הזמן את המסגרות שייתנו מענה לאנשים הכי קשים שישנם.

יפעת שאשא ביטון: כולל מונשמים?

<נחום עידו: לא, מונשמים לא.

יפעת שאשא ביטון: אז זהו, על זה אני דיברתי מקודם.

<מורית בארי: גם אנחנו מדברים על מונשמים.

יפעת שאשא ביטון: כן, אני דיברתי על מונשמים מקודם שהם בעצם החוליה החלשה בכל הסיפור הזה שאין להם מענה.

<אורלי שביט-מימרן: וצריך לדעת מה המספר שלהם כדי לדעת להתארגן, כמה אנשים, אני חושבת שכאן צריך מיפוי ארצי - - -

<תמי ברנע: היא אמרה שמעון אחד ייתן את ה - - -

<נחום עידו: לא מדובר פה על הרבה.

<מורית בארי: בהתחלה לא מדובר על הרבה כאלה ש - - -

<שושי אספלר: אבל אם זה שירות קהילה, את לא יכולה לדבר על מעון אחד, מעון זה מגורים, שירותי קהילה את צריכה ביזור.

<אורלי שביט-מימרן: אבל אין שום סיבה שמסגרת של מרכז יום שמופעל על ידי אחת מהעמותות, 'צעד קדימה', 'עידן', לא יודעת מה, לא יקבל גם את האנשים האלה שהם - - - על המסגרות שלהם.

יפעת שאשא ביטון: על זה אני דיברתי, מבחינתי זה היה מוקד השיח מקודם.

<נחום עידו: בסדר, אוקיי.

<נחום עידו: מבחינתנו קודם כל יש לנו מרכזי יום בכל רחבי הארץ שבאמת מטפלים באנשים מסוגים שונים, עם מוגבלויות שונות, מרכזי יום עם הרבה מאוד תשומות כוח אדם, דרך אגב, הרבה מאוד תשומות כספיות, כך שבן אדם מגיל 21 ומעלה הוא באחריות שלנו והוא מקבל את השירות, כל אחד, מי שיכול לצאת לתעסוקה באיזה שהוא מקום, תעסוקה מוגנת, תעסוקה נתמכת, תעסוקה בשוק החופשי, אנחנו נכשיר אותו לזה והוא יעבוד בשוק החופשי.

<נחום עידו: אנחנו פיתחנו כל מיני מסגרות של התנדבויות ואחרות שאנחנו מנסים לפעול לטובת אנשים עם מוגבלויות כדי שהם ישתלבו בחברה כמה שניתן.

<נחום עידו: האנשים עם הפגיעות הפיזיות המאוד מאוד קשות, שכרוכות גם בנושא עם תחלואה מורכבת, אז שוב, אני צריך, כדי שנוכל לטפל באנשים האלה במרכז היום, בשביל אדם אחד להוסיף הרבה שעות של אחות אולי, או של מישהו אחר זה קצת בעיה.

<נחום עידו: אם יבואו אלינו ויגידו לנו שהבן אדם מספיק לו שיבוא המטפל האישי שלו, אנחנו נמצא לו את המקום, גם מהבחינה הבריאותית.

<נחום עידו: לא נראה לי שצריכה להיות איזה שהיא בעיה אם לוקחים את האחריות גם מהבחינה הבריאותית.

<דורית זילברשטיין: אני אגיד לכם מה כן בעיה.

<דורית זילברשטיין: המטפל יגיע, אבל המטפל לא יכול לעבוד 24 שעות, כלומר זה כן נכנס לבעיה תקציבית, כלומר הוא עובד גם במסגרת ואחר כך הוא יצטרך גם לעבוד איתו בבית, אז זה כן קצת בעיה.

<שושי אספלר: בחינוך המיוחד יש תקציבים, יש סעיף בתקציב של סייעת אישית, יש תקציב של מקצועות הבריאות הרבה יותר - - -

<אורלי שביט-מימרן: גם עם שילוב סיוע אישי - - - בחינוך המיוחד, נדיר.

<שושי אספלר: אפילו אחות צמודה.

<אורלי שביט-מימרן: אחות זה משהו אחר, אחות צמודה זה בחינוך הרגיל.

<שושי אספלר: אלה דברים שאנחנו לא מכירים אצלנו, אין אצלנו את התקציבים האלה.

<אורלי שביט-מימרן: אחות לחמישה טיפולים פולשניים בלבד, היא לא צמודה, היא לפי מספר ילדים באותה מסגרת.

<אורלי שביט-מימרן: רק לחמישה טיפולים פולשניים בלבד.

<שושי אספלר: אצלנו אין בכלל את התקציבים האלה, הם לא מדוברם, הם לא מוזרמים.

<שושי אספלר: המטפלים נדרשים לעשות את ה - - - ואנחנו לא יכולים לאפשר לטפל בלתי מוכשר - - -

<קריאה: נכון.

<שושי אספלר: בגלל זה אמרתי שהאוצר צריך להיות נוכח בכזה - - -

יפעת שאשא ביטון: ברשות

יפעת שאשא ביטון: כם אני רוצה לחזור לנקודה שאיתה אנחנו גם נסיים כי חשוב לי נורא לסייר ולראות.

יפעת שאשא ביטון: הנושא של אומנה שאיתו פתחנו את הסוגיה של הרווחה.

<נחום עידו: אני בדקתי את זה תוך כדי זה ואנשים שמטפלים בנושא של האומנה אומרים לי שהם לא מכירים את זה כי בסך הכול אנחנו יכולים כן לאשר אומנה ברגע שצריך לעבור - - -

יפעת שאשא ביטון: אז איך זה קורה שהילדים האלה לא מוצאים בית?

יפעת שאשא ביטון: יש פה איזה שהוא פער בין - - -

<מורית בארי: אנחנו צריכים לדבר בינינו.

<נחום עידו: אנחנו צריכים לדבר בינינו ואני רוצה להגיד עוד דבר אחד, עוד דבר מאוד מאוד חשוב, אנחנו עברנו מין רה אורגניזציה, יש לנו מנהל מוגבלויות ואנחנו החלטנו כהחלטה מאוד עקרונית וחשובה, אני חושב, להקים שירות חדש לאנשים עם מוגבלויות במינהל מוגבלויות כשהשירות הוא שירות למשפחה ואומנה, מתוך ראייה שהמשפחה זה - - - עד היום אנחנו הסתכלנו על המשפחה, אבל בעצם הסתכלנו על האדם והמוגבלות שלו, היום אנחנו חושבים שהנושא המשפחתי הוא מאוד מאוד מאוד חשוב ולכן אנחנו מנהלת שירות שזה התפקיד שלה, הנושא של המשפחות, התמיכה במשפחות, הייעוץ למשפחות.

<נחום עידו: הקמנו במהלך השנתיים האחרונות 40 מרכזי תמיכה למשפחות ואנחנו הולכים להקים עוד בשנים הקרובות, כך שהנושא של המשפחה הוא מאוד מאוד חשוב.

<נחום עידו: הנושא של האומנה קיבל עכשיו תאוצה עם חוק האומנה שמחייב אותנו למעשה קודם כל למצוא לילדים אומנה ורק אחר כך באפשרות הכי שיש - - -

<שושי אספלר: ברירת המחדל היא משפחת אומנה, קודם כל.

<נחום עידו: ולכן אנחנו ניקח לתשומת לבנו את זה, אנחנו באמת נתקשר, נבדוק את העניינים האלה ואנחנו נאפשר את הנושא של האומנה, אני חושב שזה דבר מאוד מאוד חשוב, כי לכל ילד, בעיקר במצבים האלה חשוב שתהיה משפחה תומכת, משפחה שעוזרת, משפחה שמלווה אותו כל הזמן.

<נחום עידו: ילד בלי התמיכה המשפחתית לא יטופל כמו שצריך.

<נחום עידו: אם אין לו את המשפחה הזאת, אנחנו חושבים שזה מאוד חשוב ואנחנו בפירוש פועלים בעניין הזה ונפעל בעניין הזה בתקופה הקרובה.

<מורית בארי: הסיבה שאתם לא יודעים זה שכבר מזמן הפסקנו ילדים להפנות ילדים, אלא הם נשלחים ישירות למוסדות, בגלל הכתף הקרה שקיבלנו במשך השנים.

<מורית בארי: אז עכשיו נפתח את זה מחדש ונדבר על זה.

<נחום עידו: אז עכשיו זה ייפתח מחדש.

<שושי אספלר: לא רק זה, יש פרויקט שנקרא פרויקט הקלה, למשפחה גרעינית שמבקשת קצת לנשום לתקופת ביניים ויש משפחות שנקראות משפחות הקלה.

<דורית זילברשטיין: אנחנו מכירים את זה, של עזר מציון.

<דורית זילברשטיין: זה רק הקלה, זה רק לכמה שעות.

<נחום עידו: לא, זה תקופה, להפוגות.

<שושי אספלר: אפילו לשבוע, לשבועיים, ל-10 ימים, לשישי- שבת.

<שושי אספלר: כולל ילדים מורכבים.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

יפעת שאשא ביטון: אני ברשות

יפעת שאשא ביטון: כם רק אסכם.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נתייחס בהמלצות הדיון ובמסקנות הדיון לנושא של אומנה לילדים מורכבים שיתקיים שיח בין אלי"ן לבין משרד הרווה כדי לקדם את זה, כולל הנושא של הכשרת משפחות לטיפול הייעודי בילדים עם המורכבות.

יפעת שאשא ביטון: אני אבקש ממשרד הבריאות סטטוס לגבי התייחסות למעון שייתן מענה לאותם ילדים בגילאי 21 ומעלה.

יפעת שאשא ביטון: נכון שהוועדה היא ועדה לזכויות הילד, אבל כמו שראינו, הילדים עסוקים מאוד במה יקרה איתם ביום שאחרי ויש לזה משמעות מאוד חשובה, גם בהיבט הרגשי וגם בהיבט ההתפתחותי שלהם.

יפעת שאשא ביטון: תכנית הכשרה להון אנושי בתחום השיקום, כבר בשלב הקצאת התקנים.

יפעת שאשא ביטון: כפי שאת אמרת, אני אבקש גם סטטוס לגבי זה, אמרת שאתם מנהלים שיח עם משרד האוצר, אז בעוד חודש נבקש לדעת אם יש התקדמות.

יפעת שאשא ביטון: והנושא של הגמשת קריטריונים, שמחייבים רופא או כל צורך אחר, כדי לאפשר השתלבות של ילדים מגיל 21 במסגרות של הרווחה.

יפעת שאשא ביטון: התרשמנו שאם באמת תהיה הגמשה של הקריטריונים תהיה מסגרת שכן תוכל לקלוט אותם.

יפעת שאשא ביטון: יש משהו נוסף שתרצו להוסיף בהקשר של הסיכום?

יפעת שאשא ביטון: דברים שעלו כאן?

יפעת שאשא ביטון: אז תודה רבה לכולם, אני רק אקרא סעיף ליתר ביטחון, כי עלו פה שמות של ילדים.

יפעת שאשא ביטון: זה לפרוטוקול, אני קובעת כי לפי סעיף 120 לתקנון ככל שתהיה בקשה או שיעלה הצורך יימחקו מהפרוטוקול המפורסם לעיון הציבור פרטים מזהים של דוברים או של קטינים שעליהם דובר בדיון או חלקים מסוימים מתוך הדברים שנאמרו לפרוטוקול ככל שהדבר נדרש כדי להגן על עניינם של קטינים, או ככל שהדבר נדרש לבקשת מי שהשתתף בישיבה אם העמדת הפרוטוקול לעיון הציבור עשויה לגרום לו או לזולתו נזק.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: (בסיור)

<מורית בארי: אני רוצה להסב את תשומת ליבכם, דיברנו על איכות חיים של אנשים מונשמים.

<מורית בארי: הציור מאחוריי הוא ציור שצייר בחור בשם שלומי עם ניוון שרירים מסוג דושה, שגמר בצלאל, הציג בכמה תערוכות בינלאומיות תוך כדי זה שהוא מונשם.

<מורית בארי: כשהוא לא יכול לצייר ביד הוא מצייר עם הפה, כשהוא לא יכול לצייר עם הפה סידרנו לו שהוא לוחץ עם מתג והקנבס זז, וכשגם את זה הוא כבר לא יכול היה לעשות, אז הוא ביקש שיפרסו על הרצפה קנבסים, הוא ביקש שישימו צבע בשקיות של זונדה והוא נסע על הקנבס, תוך כדי זה שהוא מייצר, ואם זה לא ביטוי של רוח האדם, יצירתית עד הסוף, ולכן זה נמצא כאן בחדר הישיבות, הוא קרא לזה 'מחשבות'.

<מורית בארי: הוא נפטר מהמחלה, לפני עשר שנים.

<מורית בארי: (המשך הסיור)

יפעת שאשא ביטון: איפה ההורים שלהם?

<מורית בארי: כל הילדים, ההורים שלהם אמורים להיות כאן, בגלל שבילדים המונשמים אין מקום להורה לישון ליד הילד אז יש לנו חדרי אירוח בבית החולים וההורים שבוחרים בכך יכולים להיות בחדרי האירוח.

<מורית בארי: הילדים היותר גדולים נמצאים בחדרים האחרים.

<מורית בארי: חלק מהילדים הגדולים בבית ספר כרגע.

<מורית בארי: לכל ילד יש תכנית טיפולית שמודפסת לו.

<מורית בארי: אני רוצה להראות לכם את המלונאות שלנו.

יפעת שאשא ביטון: הם גרים פה?

<מורית בארי: הם מנהלים לעצמם את החיים שלהם.

<מורית בארי: הם גרים פה, הם מאושפזים פה, לכל אחד מהם יש - - -

יפעת שאשא ביטון: מאושפזים לכמה זמן?

<מורית בארי: לכל חייהם.

<מורית בארי: הם רוצים לקום בבוקר ולנסוע לברצלונה, הם יכולים לקום ולנסוע לברצלונה.

<מורית בארי: הם יכולים ללכת למשחקי כדורגל והם יכולים ללכת ללמוד באוניברסיטה, הם יכולים לעבוד ליד מחשב.

יפעת שאשא ביטון: מי משלם את השהות שלהם?

<מורית בארי: קופת החולים משלמת.

<מורית בארי: (בהמשך הסיור)

<מורית בארי: ד' בחור שרוצה ללכת לגור בקהילה, אנחנו מנסים לעזור לו - - - הוא בהחלט מסוגל לנהל את החיים שלו, הוא מנהל את עצמו כמו שהוא, אבל בשביל היום יום הוא צריך מישהו ליד.

<מורית בארי: נכון?

<ד': בטח.

<מורית בארי: איפה היית רוצה לגור?

<מורית בארי: בעפולה?

<מורית בארי: שם המשפחה שלך?

<<ד': > כן.

יפעת שאשא ביטון: אם יוותרו על זה שיהיה רופא צמוד והכול, יאפשרו לו, אז בואו ניקח את זה ו - - - לפחות שנרגיש שיצאנו עם איזה מצווה אחת מהדבר הזה.

<קריאה: לא צריך לשכנע את המשוכנעים.

יפעת שאשא ביטון: אז מה צריך לעשות בשביל זה?

<נחום עידו: לתת לנו חומרים עליו - - -

<מורית בארי: אתה צריך להתיישב עם הקדקודים.

<נחום עידו: לתת חומרים על האנשים שאת חושבת שיכולים לצאת ואנחנו ננסה ל - - -

<מורית בארי: מעולה.

<מורית בארי: (המשך הסיור)

<מורית בארי: אנחנו נכנסים למרכז שאנחנו קוראים לו 'המעין', שזה מרכז עזר לילדים.

<מורית בארי: כאן אנחנו עוזרים להתאים את האביזרים לילד.

<מורית בארי: מדינת ישראל נותנת הרבה מאוד אביזרים לילדים, אם לא נותנים את האביזר הנכון בזמן הנכון הוא לא יהיה בשימוש, זה יהיה גם לרעת הילד, גם בזבוז של כספים.

<מורית בארי: המשפחות צריכות להתנסות ולראות, צריך לשים את הילד, יש כאן ילדים, כמו שראיתם, עם צורות מאוד לא שגרתיות, צריך לשים אותם באביזר, לתת להם להתנסות.

<מורית בארי: אחד הכללים של משרד הבריאות זה שבשביל לקבל כיסא גלגלים ממונע הילד צריך לדעת להפעיל אותו.

<מורית בארי: יופי, מאיפה הוא יידע להפעיל אותו?

<מורית בארי: אז אנחנו רכשנו לפני כמה שנים בעזרת הביטוח הלאומי 15 כיסאות ממונעים, שהם מודולריים, ואנחנו מביאים את הילדים לכאן, משאילים להם את הכיסא הביתה לשלושה חודשים, הם מתאמנים, לומדים להתעסק איתו, אחרי שהתאימו להם את כל ההתאמות, עוברים מבחן נהיגה ואז הם יכולים לקבל את הכיסא במשרד הבריאות.

<מורית בארי: בזכות ההתערבות שלנו הורידו את הסעיף שזה רק מגיל 6 שנים ומעלה, כי הראינו שגם ילד בן 3 יודע להפעיל קדימה, אחורה, אז עכשיו כל ילד יכול לקבל, ומה שיותר יפה, הראינו שיש לנו 95% יכולת ניבוי לגבי ילד שיצליח להפעיל כיסא, זאת אומרת שהדרישה להשאיל לו את הכיסא ושהוא יעבור את המבחן בעוד שלושה חודשים, כבר לא צריך, אם הוא עונה על מספר קריטריונים מסוימים, משרד הבריאות קיבל את זה והוא יכול לקבל הביתה כיסא.

<מורית בארי: יש המון מקומות שאנחנו מקצרים תהליכים ככה, בצורה הזאת.

<מורית בארי: כאן אתם תראו משפחות שמקבלות ייעוץ על כיסא מסוים, משפחות שכנראה הגיעו מהמרפאה כרגע.

<מורית בארי: אני אראה לכם כמה דברים מהמרכז הארצי להסעה בטוחה לילדים עם צרכים מיוחדים.

<מורית בארי: כי מסיעים אותם, חברים, כמו שקי תפוחי אדמה, זה מזעזע, והרבה ילדים צריכים כיסאות מיוחדות והתאמות מיוחדות ואנחנו מוכנים לתת הכשרות חינם אין כסף, אבל חברות ההסעה לא מוכנות לממן את היום לשלוח את המלווים ואת הנהגים כדי לקבל את ההכשרות.

<מורית בארי: זו עבודה אינסופית.

<מורית בארי: למשל - - - קטן שמשכיבים אותו, לפעמים - - - חמצן בדם, אז אנחנו משאילים את העריסות האלה, שהן גם בטוחות ומתוקפות.

<מורית בארי: יש לנו כיסאות מיוחדים בשביל ילדים שעברו ניתוחים.

<מורית בארי: אנחנו נפנה כאן ימינה.

<מורית בארי: יש לנו כאן מעבדת הליכה.

<מורית בארי: כשצריך להתאם לילד איזה שהם סדים מיוחדים או להחליט על איזה ניתוח לעשות, מעבדת ההליכה בודקת, מנתחים את יכולת ההליכה שלו ולפי זה מקבלים את ההחלטות.

<מורית בארי: זה הולך להשתדרג באופן מדהים, כי זה הולך להיות מעבדה עם סימולציה שילד הולך בתוך הכפר והעיר, עם שני מסלולים שונים, וגם עם תרגול, אז זה יעבור לדור הבא.

<מורית בארי: בינתיים זה עושה את העבודה שלו.

<מורית בארי: יש לנו כאן חצר של גננות טיפולית.

<מורית בארי: הילדים לא חיים - - - ננשום את האוויר הטוב ונראה את הנוף של ירושלים.

<מורית בארי: אנחנו נעבור לתוך התחום של הפיזיותרפיה.

<מורית בארי: הילדים אוהבים את הבריכה.

<מורית בארי: הסקלה של הטיפול במים זה הסקלה שפותחה באלי"ן - - - אנחנו מכניסים גם ילדים מונשמים לבריכה, כל מה שצריך זה את הזרוע - - - כמו שאתם רואים, המטפלים אצלנו לובשים חולצות, זה כדי לעזור למשפחות שקשה להן עם הקטע שמאוד חשוף, אנחנו באים לקראתם בקטע של נגישות תרבותית, רגישות ונגישות תרבותית זה מאוד מאוד חשוב אצלנו.

<נחום עידו: הם פיזיותרפיסטים במים?

<מורית בארי: כל מי שבמים זה רק פיזיות

<מורית בארי: רפיסטים, לפי הוראות משרד הבריאות.

<מורית בארי: כל הזמן אנחנו מפתחים דברים.

<מורית בארי: בעזרת מרכז היזמות אנחנו מפתחים כל מיני משחקים שמחייבים לעבודה בתוך המים עם הילדים.

<מורית בארי: יש מחסור בזה, עכשיו בנינו איזה שהוא משחק של - - - נדלקים אורות והילד בתוך המים צריך להגיע לתפוס אותו.

<מורית בארי: אני אראה לכם את מרכז היזמות הזה, שהוא עכשיו ממש נפתח.

<מורית בארי: חנכנו אותו עם מנכ"ל הביטוח הלאומי שלשום.

<מורית בארי: זה האזור של פעם ועכשיו אני אקח אתכם לעתיד, איפה שגם מדפסות תלת ממד והדברים האלה.

<קריאה: יש גם בית ספר לילדים מאושפזים?

<מורית בארי: יש בית ספר לילדים מאושפזים, הוא נמצא ב - - - זה בית ספר מוכר שאינו רשמי של משרד החינוך, שהילדים מגיעים מהקהילה והם לא בקהילה בגלל שהיה קושי לשלב אותם.

<מורית בארי: כאן יש 35 ילדים, יש עוד 40 ילדים במעון יום שיקום.

<מורית בארי: הילדים מתחלקים לכיתות דוברות ערבית ודוברות עברית, המטרה שלנו זה לשלוח אותם חזרה לבתי הספר שלהם.

<מורית בארי: כל הילדים הערבים מדברים עברית, תכלס, ואתם יכולים לראות שבכל מקום יש גם מדבקה ברמה שאתה יכול להבין מה לעשות.

<מורית בארי: הצוות כאן, יש בכיתות מורות, סייעות, ויש אחיות ביכולת קריאה.

<מורית בארי: הילד הזה שראינו אותו שם, שמתאימים לו כיסא, הוא לומד בכיתה זאת.

<מורית בארי: היום באו להתאים לו ציוד.

<מורית בארי: שוב, המון המון ציוד לכל ילד.

<מורית בארי: יש כאן כיתה שכל הילדים מתקשרים רק עם מחשבים אחד עם השני.

<מורית בארי: הנה, אתם יכולים לראות.

<מורית בארי: חלק עכשיו רואים טלוויזיה, אבל אתם יכולים לראות, אם תציצי כאן, מצד שמאל, זו ילדה שמשותקת, היא מפעילה עם מתג קטן, היא מזיזה רק אצבע, זרת, ואת הראש ובזה היא בוחרת והמחשב מדבר בשבילה.

<מורית בארי: עם זה היא שולחת לי מיילים ומבקשת את הדרישות שלה, למנהלת בית החולים.

<מורית בארי: ואנחנו מעודדים אותה, כי זה חלק מלפתח את המיומנות החברתית שלה בלעמוד על הזכויות שלה.

<מורית בארי: עכשיו, מה קורה?

<מורית בארי: כל המחשבים האלה, יש להם גרסה בעברית, כולם מדברים באותו קול.

<מורית בארי: פנינו לחברת אינטל, למתנדבים, להגיד, 'תעשו טובה, יש כיתה אחת, שלפחות לכל ילד יהיה קול אחר', לא יכול להיות שלכולם יהיה קול סטנדרטי של גבר בן 30.

<מורית בארי: זה פותח, אין להם שוק של מיליונים במדינת ישראל, הם לא יתאימו, אבל אנחנו ננסה להתאים שלכל ילד יש קול משלו.

<מורית בארי: אפילו בווייז אפשר.

יפעת שאשא ביטון: כן, כבר - - -

<מורית בארי: כן, ברור שאפשר.

יפעת שאשא ביטון: הטכנולוגיה קיימת.

<מורית בארי: לגמרי.

<מורית בארי: כל הדברים האלה, ברגע שזה עניין של טכנולוגיה, אפשר לעשות את זה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.