ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 20, פרוטוקול מספר 529, 2018-01-09 12:41

יעקב מרגי: שלום לכולם, אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת, הוועדה היחידה שמתקיימת היום כי ביטלנו שני דיונים של הוועדה בגלל ליל השימורים שעברנו, אבל על פתיחת התערוכה לא רצינו לוותר.

יעקב מרגי: אני קודם כול מודה לכל האורחים, מקדם בברכה את האורחים, מקדם בברכה את היוזמים.

יעקב מרגי: מזה זמן רב, ביוזמתה של מנהלת הוועדה, גברת יהודית גידלי, אנחנו מארחים תערוכות כאן בוועדה, כל פעם בטייטל שונה.

יעקב מרגי: כל פעם זה הולך ומשתבח, בלי לפגוע באף תערוכה, כי כל פעם זו זווית אחרת, וזו ועדת החינוך כפי שהיא, נוגעת בכל גווני החברה הישראלית, נוגעת בכל הנושאים ללא מורא, ללא חת, ונותנים במה לכל אחד.

יעקב מרגי: יש לנו ויכוחים לא קלים עם הקרן החדשה לישראל ובכל זאת אנחנו לגופו של עניין כשיש רעיון טוב, רעיון שמוביל את הסוגיה של ההכלה, של החיים המשותפים, של הכבוד ההדדי בחברה הישראלית.

יעקב מרגי: למיתון תרבות הדיבור והדיון בחברה הישראלית, אנחנו ראשונים.

יעקב מרגי: אין לנו בעיה עם זה ואני שוב מודה.

יעקב מרגי: כדי לשחרר אוויר אמרתי זאת בפתיחה.

יעקב מרגי: אני חושב שחברה שיודעת להכיל אחד את השני, לכבד אחד את השני, היא חברה יותר חזקה, היא חברה יותר איכותית, היא חברה יותר ערכית.

יעקב מרגי: הפחדות לא מובילות לשום מקום.

יעקב מרגי: לא צריך לפחד לא מהשפה הערבית ולא צריך לפחד מאזרח ערבי.

יעקב מרגי: צריך לכבוד, לאהוב.

יעקב מרגי: אדרבא, צריך לעורר סקרנות ולשאוף להכיר כמה שיותר אחד את השני.

יעקב מרגי: אנחנו אמנם חברה רב תרבותית במדינת ישראל וחברה שמאוד מתייגת ושמה תוויות.

יעקב מרגי: על כל אדם אפשר לשים כמה תוויות: ימני, שמאלי, מזרחי, אשכנזי, פריפריה, מרכז, דעות כאלה, דעות אחרות.

יעקב מרגי: זה הכוח של החברה הישראלית, שלמרות הכול צריך לדעת להתקיים כאן ביחד תחת כבוד הדדי, ואתם יודעים מה?

יעקב מרגי: אני אגלה סוד לכל אלה שמהלכים עלינו אימים.

יעקב מרגי: אנחנו עושים זאת, יודעים לעשות זאת.

יעקב מרגי: לצערי הרב זה בולט בשעות מצוקה, אבל גם בשגרה.

יעקב מרגי: מה לעשות שדווקא הדוגמאות השליליות הן שמיוחצ"נות.

יעקב מרגי: בסך הכול הכללי אנחנו יודעים לחיות ביחד.

יעקב מרגי: אם נסיר מהצדדים את הוויכוח הפוליטי והוויכוח הציבורי המיליטנטי שיש בקצוות של כל צד, בסך הכול הכללי יש כאן דו קיום.

יעקב מרגי: נכון, צריך לשפר אותו, צריך להעצים אותו.

יעקב מרגי: אנחנו מכירים את זה.

יעקב מרגי: לא צריכים להיפגש רק בתור במשרד הפנים או בבנקים או ברשתות השיווק האלה והאחרות.

יעקב מרגי: צריך להעצים את זה, צריך לכבד אחד את השני, צריך להכיר קודם כול אחד את השני.

יעקב מרגי: לא מבין למה אנחנו חברה שנותנים לשונות לנהל אותנו.

יעקב מרגי: לא צריך לתת לשונות לנהל אותנו.

יעקב מרגי: שוב, כמו שאני אומר גם אצלי.

יעקב מרגי: אל תהלכו עלינו אימים.

יעקב מרגי: השמיים אף פעם לא נופלים.

יעקב מרגי: יש מקסימום קצת רוחות או גשמים, סופות חול בנגב אצלנו, אבל בסך הכול הכללי הכול יציב.

יעקב מרגי: אמנם מתייגים אותי חרדי.

יעקב מרגי: אני לא חרד מכלום ואני מודה לכם שוב על הדיון ועל הצגת התערוכה.

יעקב מרגי: יש איתנו את חבר הכנסת דב חנין שגם הוא הדיר שינה מעיניו, אבל הוא לא מתלונן.

יעקב מרגי: הוא יזם את הדרת השינה שלי, במידה מסוימת בצדק, כי הייתי גם באופוזיציה שתי קדנציות, אז אני יודע מה זה.

יעקב מרגי: ברשותך, חבר הכנסת דב, קודם כול אני מודה לך שהגעת.

יעקב מרגי: אני אתן ליוזמים של התערוכה.

יעקב מרגי: תנו לנו קצת, למרות שקראנו והבנו.

יעקב מרגי: מי רוצה לפתוח?

יעקב מרגי: טליה, בבקשה, תציגי את עצמך.

<טליה ששון: שמי עורכת דין טליה ששון, אני נשיאת הקרן החדשה לישראל.

<טליה ששון: אני רוצה לפתוח במילות תודה מעומק הלב, לך חבר הכנסת מרגי וגם לך, חבר הכנסת חנין, שבאת עד הלום אחרי ליל השימורים שעבר על כולכם.

דב חנין: אחרי ליל שימורים אנחנו רוצים דווקא לראות דברים יפים וטובים.

<טליה ששון: אז קודם כול הגעת למקום הנכון.

דב חנין: בדיוק.

דב חנין: אני מרגיש כך.

<טליה ששון: אז תודה רבה, חבר הכנסת מרגי, על היוזמה ועל האירוח של ההתכנסות הזאת כאן אצלך.

<טליה ששון: הנושא שעלה ואנחנו התכנסנו, הוא נושא השיתוף בין יהודים לערבים במדינת ישראל, הוא נושא כמעט הייתי אומרת, ראשון במעלה בחשיבותו בחיי החברה האזרחית בישראל, וכמה חשוב שכנסת ישראל שאתם שניכם נציגים שלה כרגע, נותנים גושפנקא וחותמת של כשרות על עצם הרעיון של חברה משותפת ושיתוף פעולה בין יהודים לערבים ובעצם מימוש החזון של מדינת ישראל כמדינה שמציעה לכל האזרחים שלה שוויון זכויות ללא הבדל בין דת, לאום וגזע.

<טליה ששון: אני חושבת שהאינטרס המשותף של כל אזרחי ישראל הוא בקיומה של חברה משותפת, כאשר אנחנו יודעים שהחברה הערבית על כל רבדיה סובלת, הייתי אומרת, מהיעדר תקציבים באופן שוויוני ויש מרחב רב לשילוב של החברה האזרחית הערבית בתוך החברה היהודית והרבה מקום ליישום עקרון השוויון, ואני חושבת שככל שהחברה הישראלית תתקדם לכיוון של יותר שילוב ויותר שוויון, כך המצב של מדינת ישראל עצמה, של החברה האזרחית שלה, של הכלכלה שלה, של התחושה החברתית של אזרחי המדינה הזאת בתוך המדינה, תהיה טובה יותר לתועלת כלל האזרחים ולא רק האזרחים מאותו מגזר שאותו אדם שייך אליו.

<טליה ששון: אני חושבת שרוח של הדרה וניכור כמו שאנחנו חווים שנים רבות ובשנים האחרונות אולי ביתר שאת, זה דבר רע, זה דבר שפועל נגד החברה האזרחית.

<טליה ששון: אני חושבת שאווירה של שנאה היא דבר ראשון דבר שפוגע בשונא ולא רק במי ששונאים אותו, ואני חושבת שאנחנו כולנו, אם נחשוב על הדברים האלה לעומק, ננסה לעודד כמיטב יכולתנו את הכיוון ההפוך שהמדינה הזאת צריכה לעבור, ואם אתם רוצים רק לראות כדוגמא, ירחיב בדבר מיקי גיצין, מנכ"ל הקרן בישראל, תראו למשל את תחום הרפואה ועד כמה בתחום הרפואה החברה הערבית ממש משולבת בתוך בתי החולים של מדינת ישראל ואני חושבת שהדבר הזה פועל לרווחת החברה כולה.

<טליה ששון: הקרן החדשה לישראל שאחד הדגלים שלה הוא קידום וחיזוק הדמוקרטיה במדינת ישראל, מאבק נגד הדרה ונגד גזענות לגבי כל סוג של חברה וכל סוג של אנשים, לא רק יהודים וערבים, אבל עכשיו כשאנחנו מדברים בהקשר הזה, אז אחד הדגלים המרכזיים שלה הוא עידוד החברה המשותפת, היהודית, הערבית, חיזוק החברה האזרחית.

<טליה ששון: אנחנו מאמינים שהדבר הזה, כמו שאמרתי, פועל לטובת החברה הישראלית כולה.

יעקב מרגי: אני ברשות

יעקב מרגי: כם אתן לחבר הכנסת דב חנין שהוא באמצע דיון אחר והגיע לכבד אותנו.

דב חנין: תודה לך אדוני היושב ראש.

דב חנין: האמת היא שאתם מכבדים אותנו כשאתם נמצאים כאן בכנסת היום.

דב חנין: אני רוצה להודות לך, אדוני היושב ראש על המפגש היפה הזה ועל התערוכה היפה שאתה מארח בוועדת החינוך.

דב חנין: עבורי זו נקודת אור בכנסת שיש בה גם לפעמים רגעים קשים וקודרים.

דב חנין: אני רוצה להתייחס בכמה מילים לדברי הפתיחה החשובים שלך, אדוני היושב ראש.

דב חנין: הכנסת היא מקום של הרבה מחלוקות, וזה טוב מאוד.

דב חנין: אנחנו חברה שיש בה מחלוקת בהרבה נושאים.

דב חנין: לפעמים המחלוקת היא קשה ונוקבת וזה טוב שגם כשהמחלוקת היא קשה ונוקבת, נקיים ויכוח נוקב מאוד בין אנשים שנמצאים במחלוקת.

דב חנין: יחד עם זאת, גם כשיש מחלוקת, אסור שנגיע למצב שבו אנחנו מסמנים את מי שלא מסכים איתנו, כמישהו שהוא מוחרם, מישהו שהוא מתויג, מישהו שהוא לא לגיטימי, מישהו שאי אפשר לארח אותו, אי אפשר לנהל איתו דיונים, אי אפשר לנהל איתו הסכמות ואי אפשר לנהל איתו הבנות.

דב חנין: כל חייה של הכנסת הם הדיאלקטיקה הזו שבין מחלוקת וויכוח לבין הסכמות, ואנחנו בכנסת חיים גם עם המחלוקות וגם עם ההסכמות.

דב חנין: אני חושב שהפעולה הזו של הקרן החדשה, שהיא באמת גוף מאוד חשוב בחברה הישראלית, אבל ללא ספק גוף שמעורב במחלוקות ואני אומר את זה לזכותו, לא לגנותו.

דב חנין: אני אומר את זה לזכותו כי הוא מעלה מחלוקות מאוד חשובות.

דב חנין: אני חושב שמאוד ראוי להבין שיש גם דברים שהקרן מקדמת, שהם דברים שמסביבם חייבת להיווצר וצריכה להיווצר הסכמה רחבה, וועדת החינוך של הכנסת היא בדיוק המקום כדי לקדם את ההסכמה הרחבה הזו, אז אני מקדם אתכם בברכה.

דב חנין: אני רוצה לנצל את ההזדמנות להביע הערכה גם לפעולה הזאת שלכם, גם לפעילות שלכם בהמון תחומים.

דב חנין: אתם מקבלים לפעמים מהבית הזה הרבה ביקורת שהיא לצערי לא תמיד הוגנת ולא תמיד ראויה, וחשוב גם לומר לכם דברי חיזוק בכלל, אבל בפרט לתערוכה החשובה הזו.

דב חנין: אני מקדם בברכה גם את כל הגורמים האחרים ששותפים, את שתיל כמובן, את "מוסאוא" שתמיד פעילה בכל הנושאים שקשורים לחברה הערבית.

דב חנין: אני רוצה ברשותכם לומר כמה מילים לגופו של העניין הזה.

דב חנין: אמרת, אדוני היושב ראש וגם אמרת את, גבירתי גב' ששון, שסוגיית היחסים בין יהודים וערבים היא אחת הסוגיות החשובות, הקריטיות, הגורליות לעתידה של החברה שלנו.

דב חנין: כשאני מסתכל על הסוגיה הזו, אני אומר לכם את זה, אני מאוד מודאג.

דב חנין: אני מודאג לא רק ממציאות של אפליה שהיא ארוכת שנים, אלא גם מתהליכים שאנחנו רואים אותם לנגד עינינו, תהליכים שאני יכול לתאר אותם כתהום שהולכת ומעמיקה בין יהודים וערבים בתוך מדינת ישראל בהרבה מאוד מישורים, במישורים תרבותיים וחברתיים ופוליטיים, ובתהום הזו נוצר ומעמיק ריחוק שהוא ריחוק מאוד מסוכן.

דב חנין: הריחוק הזה הוא כמובן מאוד מסוכן למיעוט הערבי שחי בישראל, כי אם אזרחים ערבים שחיים בישראל רוצים לייצר שינוי, הם יעשו את השינוי הזה רק בברית ובשותפות עם יהודים שרוצים שינוי כמוהם.

דב חנין: התהליך הזה של הריחוק והניכור הזה הוא גם מסוכן לציבור היהודי בישראל.

דב חנין: איך אמר הנשיא הראשון של מדינת ישראל, חיים ויצמן?

דב חנין: הוא אמר, יחסה של מדינת ישראל למיעוט הערבי שנמצא בתוכה הוא המבחן העליון שלה, כי אם מדינת ישראל לא תדע להתנהל עם המיעוט הערבי שחי בתוכה, איך היא מצפה להתנהל עם הרוב הערבי שחי סביבה?

דב חנין: זו שאלה קיומית גם לערבים וגם ליהודים.

דב חנין: זו לא רק שאלה קיומית, זו גם שאלה ערכית ממדרגה ראשונה, איך אנחנו רוצים לחיות?

דב חנין: איזה בני אדם אנחנו?

דב חנין: מה למדנו מההיסטוריה של עצמנו?

דב חנין: מה למדנו מההיסטוריה האנושית?

דב חנין: איך אנחנו רוצים שהבית המשותף שלנו יראה?

דב חנין: לכן הפעילות הזאת בנושא של חברה משותפת, בנושא של בניית שותפויות בין יהודים וערבים, בנושא של העמקת החיבורים, העמקת ההיכרות, גם לפעמים העמקת הדיון והוויכוח בהחלט.

דב חנין: דיון וויכוח אמיתי ופתוח הוא חלק מתהליך אמיתי של חיבור וחלק מתהליך אמיתי של היכרות, גם אם יש בהחלט דברים שאינם מוסכמים ואינם מקובלים.

דב חנין: אני רוצה לחזור ולברך אתכם על האירוע הזה.

דב חנין: אני ממש מתנצל שאני בעיצומו של דיון אחר בוועדת הכלכלה, ואני בטוח שאתם פה בידיים נהדרות.

דב חנין: המון תודה לכם שהבאתם לכנסת את התערוכה המקסימה הזאת.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: מיקי גיצין, בבקשה.

<מיקי גיצין: צהריים טובים.

<מיקי גיצין: האמת שמאוד מרגש להיות פה מבחינתנו.

<מיקי גיצין: קודם כול רוצה להודות שוב ליושב ראש הוועדה, אחרי ליל שימורים כמו שנאמר, שנמצא פה, לחברי הכנסת דב חנין, איימן עודה שנמצאים איתנו פה.

<מיקי גיצין: אני חושב שזה לא עניין שאנחנו לוקחים אותו בקלות ומקלים בו ראש, שהכנסת הזו שידעה הרבה מאוד עימותים וויכוחים, לוקחת את הסוגיה של חיים משותפים של יהודים וערבים והופכת אותו לדגל.

<מיקי גיצין: ספציפית אני רוצה להתייחס למה שאנחנו רואים פה סביבנו, ולהודות גם לך ג'עפר, ממרכז "מוסאוא", שותפים שלנו בהקמת התערוכה הזו שנקראת "חום אנושי".

<מיקי גיצין: זה שיתוף פעולה חשוב ביותר בין מרכז "מוסאוא" והקרן החדשה לישראל.

<מיקי גיצין: מה הדבר הזה מסמל מבחינתנו?

<מיקי גיצין: מי שזוכר את השריפות הקשות שהיו באזור חיפה, זוכר שני אלמנטים משמעותיים: אחד, זה שרים בממשלה שמאשימים את המגזר הערבי בכך שהוא עומד מאחורי השריפות האלה.

<מיקי גיצין: אנחנו זוכרים עוד דבר משמעותי, שאיש מהאנשים שהואשמו לא הועמד לדין.

<מיקי גיצין: כולם שוחררו.

איימן עודה: ואין אשמה על רקע לאומי.

<מיקי גיצין: בוודאי.

<מיקי גיצין: עוד דבר שהיה באותם דברים, זה היה את הדבר הזה שאנחנו רואים פה, את שיתוף הפעולה, את החיים המשותפים של יהודים וערבים, גם מהרשות הפלשתינית אבל גם ערבים ישראלים מאזור חיפה שהחליטו שהם עושים יד אחת לקיום משותף של הקהילות האלה ביחד, כי אין לנו עתיד אחד בלי השני.

<מיקי גיצין: כל הקונספציות, כל אלה שבאים ואומרים, אם נריב יותר, כך אחד מאיתנו יהיה חזק על חשבון השני, זה לא יכול לקרות.

<מיקי גיצין: החיים של יהודים וערבים בישראל תלויים זה בזה.

<מיקי גיצין: אנחנו בקרן החדשה לישראל, אנחנו מאתגרים את הנושא הזה כל פעם מחדש ובאמת בשנתיים האחרונות אנחנו שאלנו את עצמנו את השאלה האם באמת מתקיימים חיים משותפים של יהודים וערבים?

<מיקי גיצין: שנה שעברה הוצאנו קול קורא בו ביקשנו מיוזמות מן השטח של יהודים וערבים להציע הצעות ואנחנו נסייע להם, והגיעו כמאתיים ועשרים יוזמות כאלה.

<מיקי גיצין: השנה עשינו את אותו מהלך וזה עלה מעל שלוש מאות וחמישים יוזמות כאלה ואת חלקן אנחנו רואים פה.

<מיקי גיצין: זאת אומרת, למרות הדברים הקשים מאוד שנאמרים בבית הזה ובמקומות אחרים, הרצון של אזרחים ואזרחיות לחיות ביחד, וההבנה הזאת מחלחלת.

<מיקי גיצין: יש לי פה כמה דוגמאות ואני לא רוצה להחסיר מישהו, אז אני לא אגיד.

<מיקי גיצין: קבוצות כדורגל משותפות של ילדים יהודים וערבים שמשחקים ביחד, עבודה משותפת באזור ירוחם, של תושבים בדואים ואנשים מאזור ירוחם שעובדים בצורה משותפת ביחד, כי הם מבינים שיש להם אינטרס משותף, עבודה בסוגיות סביבתיות, כי בסופו של דבר כדור הארץ הוא של יהודים וערבים ביחד, וכל הדברים האלה הם בעצם הבסיס החברתי והכלכלי שאנחנו מבקשים ביחד בתור ארגונים ובתור קרן, לקדם פה בחברה הישראלית ואנחנו מאוד מודים לוועדת החינוך על האפשרות לעשות את זה.

<מיקי גיצין: מילה אחרונה של תודה למנהלת הוועדה.

<מיקי גיצין: יהודית, באמת תודה רבה לך.

<מיקי גיצין: אנחנו יודעים שבלעדייך זה לא היה קורה.

<מיקי גיצין: אם אפשר להחזיר תודה גם לצד שלנו, הדר חסון ממחלקת התקשורת של הקרן, שהיא מבחינתנו הייתה המנוע לזה, ויוסי.

<יהודית גידלי: אני חייבת להגיד שאני לא ידעתי על הקשר הזה.

<מיקי גיצין: מצוין.

<מיקי גיצין: תודה רבה לכולם.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: ג'עפר פרח.

<ג'עפר פרח: תודה.

<ג'עפר פרח: האמת שאני רוצה להודות לך.

<ג'עפר פרח: אני חושב שזה גם מראה שבאמת אתה לא חרד יותר מדי מאנשים שחושבים שצריך להדיר קבוצות מסוימות.

יעקב מרגי: החרדים תוקפים אותי שאני לא חרד מספיק.

<ג'עפר פרח: בא נגיד שמידת הדתיות שלך לא מדאיגה אותי, מדאיגה כנראה אנשים אחרים, אבל היא חלק מהתרבות שקיימת פה, תרבות ההשנאה שבא כל הזמן צריך למצוא קורבן, פעם החרדים, פעם הערבים, אז כשהיו השריפות בחיפה, היינו צריכים להתמודד מול גל הסתה ואני רואה את זה גם עכשיו כשאני רואה את המשטרה מתנפלת על הפגנות החרדים, אני אומר, באמת הם אויב המדינה.

<ג'עפר פרח: בנושא הזה מבחינתנו, מאחורי התמונות האלה יש אנשים, צלמים שהעזו לצאת לשטח.

יעקב מרגי: הם ידברו.

<ג'עפר פרח: אבל יש גם אנשים שגרמו לזה שהכבאים הפלשתינים כן יגיעו לחיפה וכן ישתתפו וכן מישהו שידאג לחלק אותם ולא רק להצטלם איתם, וכן שכבאים ירדו ויתארחו בוואדי ניסנאס, יצאו ויעבדו עם הצוותים שעובדים, וכן שאנשים יארחו אחד את השני.

<ג'עפר פרח: מי שביקר באותן שעות בבתים של האנשים שהבתים שלהם נשרפו, מבין שזה, מה שגלעד ארדן ואפילו ביבי ניסו לעשות באותם ימים, לא בדיוק עבד בחיפה למרות שהיה יכול לעבוד אולי במקומות אחרים.

<ג'עפר פרח: הרבה קבוצות וואטסאפ והרבה תמונות ישנות שהופצו, שנועדו להסית נגד האוכלוסייה הערבית.

<ג'עפר פרח: אני חושב שבמצב כזה צריך להגיב.

<ג'עפר פרח: עכשיו אנחנו כבר הרבה זמן אחרי האירועים, אבל יכול היה המצב להתדרדר די מהר ולגרום לאנשים שיהרגו אחד את השני כי יש אווירת הסתה.

<ג'עפר פרח: זה לא קרה בחיפה אבל זה קורה במקומות אחרים.

<ג'עפר פרח: אני חושב שאנחנו ראינו את זה באוקטובר 2000, ביום כיפור באוקטובר 2000 כשתושבי נצרת עילית תקפו את תושבי נצרת, כלומר כשמגיע למלחמת אזרחים.

<ג'עפר פרח: כל פעם מישהו מנסה לדחוף אותנו לכיוון הזה וזה לא עובד.

<ג'עפר פרח: גם כשליברמן מציע טרנספר לערבים, זה לא בדיוק עובד.

<ג'עפר פרח: לפחות בקלפי זה לא עובד.

<ג'עפר פרח: אני חושב שהחיזוק של החברה הפלשתינית הערבית בישראל זה משהו שהקרן התחילה בו, העיזה לעשות אותו והיא צריכה להמשיך.

<ג'עפר פרח: מי שמסתכל על מספר התלמידים שנרשמים לבתי הספר הדו לשוניים, רואה שכל ההפחדה וההפרדה הזאת לא עובדת.

<ג'עפר פרח: בחיפה עכשיו פנו אלינו לבקש סיוע.

<ג'עפר פרח: יש יותר תלמידים שנרשמים.

<ג'עפר פרח: אפילו יונה והב בחיפה, החבר שלך מחיפה, לא מצליח לתת - - -

יעקב מרגי: אמרת את זה במרכאות.

<ג'עפר פרח: כן, כן.

<ג'עפר פרח: אנחנו יודעים למה אנחנו מתכוונים.

יעקב מרגי: שום דבר לא אישי.

<ג'עפר פרח: אני מדבר על החיים המשותפים.

<ג'עפר פרח: שחיפה מצטיירת כעיר של חיים משותפים ולא מסוגלת להקצות בית ספר משותף, לא מסוגלת לפתוח בית ספר דו לשוני בחיפה, זו בושה לעיר.

<ג'עפר פרח: אני חושב כולנו, מי שנמצא פה, חייב למצוא את הדרכים שגם בבאר שבע וגם בירושלים וגם בחיפה וגם ביישובים אחרים חייבים למצוא את הדרך לאפשר לאנשים לפתוח מסגרות משותפות.

יעקב מרגי: כשאני אמרתי, אנחנו יודעים לחיות ביחד, ביום יום, גם אם זה לא בית ספר דו לשוני שאני מבין את החשיבות שלו כדו לשוני, במושבים, בקיבוצים, בערי השדה, ישנן אוכלוסיות של החברה, תלמידים ערבים בבתי ספר יהודים.

יעקב מרגי: אני מקווה שגם הפוך.

יעקב מרגי: אני מכיר את המציאות.

יעקב מרגי: מושב שלי, מגיעים כל בוקר.

יעקב מרגי: החיים הם יותר חזקים מכל מי שמנסה להלך אימים.

יעקב מרגי: מה שכן, לא לסמוך רק על הכוחות של החיים.

יעקב מרגי: אנחנו כממסד, כאנשי ציבור, כהנהגה של ציבור, צריכים גם לנווט אותה שהיא תהיה יותר איכותית.

יעקב מרגי: אתה יודע מה, שהקליטה, גם החיבור יהיה בנוי נכון ללא טעויות וללא משקעים.

<ג'עפר פרח: נכון.

<ג'עפר פרח: בנושא הזה רק לגבי התקציב שאמור להגיע גם אליכם, לפחות תקציב משרד החינוך והבקרה שאתם עושים כוועדה, אני חושב שחשוב לראות כמה כסף הולך לחינוך הערבי וכמה כסף הולך גם לבתי ספר דו לשוניים.

<ג'עפר פרח: הדבר האחרון שאני רוצה להגיד כמרכז "מוסאוא", כמרכז שעובד בתוך האוכלוסייה הערבית, אנחנו עובדים לחזק את האוכלוסייה הערבית אבל מתוך הבנה שאנחנו צריכים לפנות לציבור היהודי ולבנות גם כלים משותפים.

<ג'עפר פרח: פה אני רוצה להתייחס לחוק הלאום.

<ג'עפר פרח: אני מסיים בזה.

<ג'עפר פרח: מעמדה של השפה הערבית הוא לא רק אינטרס של האוכלוסייה הערבית.

<ג'עפר פרח: אני חושב שגם יוצאי מדינות ערב שהגיעו, גם יוצאי ברית המועצות לשעבר, יש להם אינטרס שהמדינה הזאת לא תחסל את מעמדה הרשמי של השפה הערבית וזה משהו שאמור לקרות בתוך חוק הלאום ואני מקווה שאתם תעמדו לצידנו במאבק הזה.

יעקב מרגי: אני כולי תקווה.

יעקב מרגי: לגבי הצעות חוק של לימוד השפה הערבית בבתי הספר, למערכת החינוך יש כמה הצעות חוק שאושרו בקריאה טרומית, מתוך כוונה לאחד, כי יש כוונה חיובית.

יעקב מרגי: אני לא יודע למה זה עדיין תקוע.

יעקב מרגי: אין ספק, אם אתה שואל אותי, אני חושב שזה קודם כול נכון ואחר כך גם צריך.

יעקב מרגי: מדברים על שותפים, צריך להכיר אחד את השני.

יעקב מרגי: צריך לגרום לכך שאנשים לא ייבהלו מהשפה הערבית.

יעקב מרגי: היא צריכה לעורר סקרנות גם כן.

<ג'עפר פרח: אולי תהיה הוועדה הראשונה שיהיה לה תגרום סימולטני.

יעקב מרגי: יהי רצון, בעזרת השם.

יעקב מרגי: אוקי, תודה.

יעקב מרגי: הצלם יואב איתיאל, בבקשה אדוני, תציג את עצמך.

<יואב איתיאל: קודם כול באמת תודה לך חבר הכנסת מרגי, חבר הכנסת איימן עודה, גם לחבר הכנסת דב חנין, ליהודית, מנהלת הוועדה, שכינסתם אותנו.

יעקב מרגי: רק לעשות סדר, סליחה, ברשותך.

יעקב מרגי: משרד החינוך שומע אותנו והם יגיבו לקראת הסוף.

<יואב איתיאל: למי שלא נמצא פה בחדר, אזרחי ישראל, תושבי מדינת ישראל, השריפה של השנה שעברה שהתחילה באזור זיכרון יעקב, התפשטה גם לחיפה, זכורה בעיקר כי הייתה זו, ככה הם זוכרים אותה, שריפה של הצתות.

<יואב איתיאל: את ההצתות האלה ביצעו ערבים, וערבים ביצעו אותם על רקע לאומני.

<יואב איתיאל: זה מה שנשאר זכור מהשריפה הזו.

<יואב איתיאל: כעיתונאי גם בחנתי את כול האמירות.

<יואב איתיאל: היום מקליטים כל דבר ומתעדים אותו.

<יואב איתיאל: אי אפשר להימנע מהאמירות האלה.

<יואב איתיאל: אמרו אותן הפוליטיקאים, והאמת שגם התקשורת רצתה אולי לינוק יותר מאשר הפוליטיקאים רצו להיניק.

<יואב איתיאל: הם שאלו עוד ועוד שאלות.

איימן עודה: אמרת משהו מאוד חשוב.

איימן עודה: אתה חושב שמה שנשאר זה ההסתה או שדווקא בציבוריות הישראלית יש הרבה מאוד שמבינים שהייתה הסתה - - -

יעקב מרגי: אני כדוגמא, אני יודע וחרוט בתודעה שלי שאין אפילו כתב אישום אחד.

<יואב איתיאל: אז ככה, קודם כול ניתן לכם עדכון מבית המשפט המחוזי בחיפה.

<יואב איתיאל: כעת יש הכרעת דין, אמנם ערבי מאום אל פאחם, אבל כלל לא על רקע - - - .

<יואב איתיאל: אני ממש ביקשתי פה מחבריי שיסמסו לי מה התוצאה, כי זהו כתב אישום אחד, נדמה לי אפילו הראשון שהוגש.

<יואב איתיאל: הוא הצית באום אל פאחם והוא הצית על רקע סכסוך עם העירייה, אבל זה כתב האישום הזכור ואפילו הוא רק עכשיו מגיע להכרעה ואנחנו אפילו לא יודעים מה קרה שם.

<יואב איתיאל: הציבור, כשאתה שואל אותי, אינני נציג הציבור, אני חלק מתוך הציבור הזה, אבל אני אומר, זה מה שנשאר.

<יואב איתיאל: העובדה היא שזה לא מה שהיה ולכן אני רוצה להגיע לנושא התערוכה והחשיבות שלה.

<יואב איתיאל: יש תערוכות מסוגים שונים, תערוכות צילום, יש תערוכות שהם המזמין קורא לצלמים, צאו וצלמו לי את הנושא הזה והזה.

<יואב איתיאל: זאת לא התערוכה הזו.

<יואב איתיאל: התערוכה הזו נאספה בדיעבד אחרי השריפה הגדולה הזו, והנה מה שראו העיניים.

<יואב איתיאל: לא שאמרו, צא בבקשה וצלם לי כבאי פלשתיני מג'נין או מפקד משמרת מעוספיא או תביא לי את הקורבנות שיושבים בביתם אי שם בוואדי ניסנאס או במקום אחר בחיפה.

<יואב איתיאל: זה מה שאנחנו, העיתונאים, הצלמים, ראינו בעינינו ולכן כאשר הקרן החדשה לישראל, שתיל, "מוסאוא" הזמינו את התערוכה הזו, אלה החומרים שהיו, לכן החשיבות בלהראות את זה.

<יואב איתיאל: אם הציבור עדיין סבור, וחלקים גדולים מהציבור סבורים שהיה מדובר בערבים שהציתו וכו', הנה התערוכה הזו באה ומראה שכולנו יחד כמו בצרות רבות אחרות, כולנו יחד בתוך העניין הזה, גם בחיפה, גם במקומות אחרים, כמובן בישראל, הקורבנות היו יהודים וערבים.

<יואב איתיאל: המצילים היו אנשי שירותי החירום, המשטרה והכבאות ומד"א, הצלה.

<יואב איתיאל: כולם היו, יהודים וערבים וגם הצלמים העיתונאים, יהודים וערבים.

<יואב איתיאל: אז זאת החשיבות בלהראות את זה ותודה שאתם מאפשרים, גם ועדת החינוך מאפשרים.

יעקב מרגי: ראודה, בבקשה.

<ראודה גנאיים: אני ראודה גנאיים מחיפה.

<ראודה גנאיים: אני צלמת וגם כותבת.

<ראודה גנאיים: אני עכשיו כותבת ספר על חיפה.

<ראודה גנאיים: בתוך הספר אני כותבת על יחסים יהודים-ערבים לפני 48' ואחרי 48', זאת אומרת, אני עכשיו כותבת היסטוריה חדשה בסגנון חדש.

<ראודה גנאיים: אני מתקדמת בחיפה.

<ראודה גנאיים: אני קוראת את מה שאני כתבתי פה ואני רוצה לקרוא בערבית.

<ראודה גנאיים: (קוראת בערבית) אני אומרת את זה בעברית.

<ראודה גנאיים: "ראית עשן, נבהלת.

<ראודה גנאיים: הציפורים הנמלטות התריעו על בוא האש.

<ראודה גנאיים: במשך יומיים חיינו עם אסון הטבע וסיוט התקשורת.

<ראודה גנאיים: שריפות הכרמל, שריפות המולדת, בעוד שעזרנו אחד לשני, לא התעניינו בלאום של הארץ.

<ראודה גנאיים: הארץ שייכת לכולנו וחובתנו להגן עליה.

<ראודה גנאיים: מי שאוהב את מולדתו, לעולם לא ישרוף אותה".

<ראודה גנאיים: מה שאני כתבתי כאן, לא כתבתי ממש ליחס יהודי לערבי.

<ראודה גנאיים: אני רוצה להביא קול אחר.

<ראודה גנאיים: אני בן אדם, אני אנושית לגמרי.

<ראודה גנאיים: כשאני מדברת פה וגם אני כתבתי את הקטע הזה, זה לא ממש כאילו יהודי-ערבי, כי זה ממש מתחיל הפרדה.

<ראודה גנאיים: אני ככה מאמינה וככה גם הספר.

<ראודה גנאיים: כשאני התחלתי לכתוב אותו מנקודת מבט הזאת, אני בן אדם.

<ראודה גנאיים: איך אנשים עכשיו רואים אותי אישה, יכולים להגיד פלשתינית, יכולים להגיד מה שהם רוצים אבל אני מרגישה שרק ראודה בן אדם.

<ראודה גנאיים: הניקיון הזה, אתה יכול מתוכו לראות את הדברים בצורה אחרת ויכול להכיל גם ולהבין.

<ראודה גנאיים: רק נקודה אחת אני יכולה להגיד על התערוכה, כי זה מאוד חשוב לי.

<ראודה גנאיים: כשמדברים פה על שותפות, אני מדברת פה באמת על המקום באותו זמן, על הגיאוגרפיה שהייתה.

<ראודה גנאיים: אני חיה בהר הכרמל באזור אחוזה.

<ראודה גנאיים: אני הערבייה היחידה כמעט שם, והיינו היהודים, אז לא שמעתי, אז אני מתכוונת שהיה הסתות בתקשורת.

<ראודה גנאיים: ממש כל הזמן אמרו, ערבים שרפו, ואז אני מסתכלת בשטח, הרבה חברים יהודים, אנשים שאני מכירה אותם.

<ראודה גנאיים: הם התקשרו אלי דואגים ושאלו מה קרה, תבואי, תשני אצלנו, אז את הקול הזה אני שמעתי הרבה ברחוב.

<ראודה גנאיים: גם כשישבנו בבתי קפה נבהלנו, אז כאילו אני שומעת משהו ממש מולי, משהו קורה ואז אני שומעת בתקשורת, הם ממש מציפים, אז ההצפה הזאת היא פוליטית, היא מדיניות שבאה ממש לקומם משהו, אז למה?

<ראודה גנאיים: פה השאלה ממש למה.

<ראודה גנאיים: מבחינת השותפות והדו-קיום, אני לא מאמינה במושג הזה ממש במובן הזה, כי הקיום הוא קיים.

<ראודה גנאיים: זה תמיד אני מאמינה.

<ראודה גנאיים: אומרת, יש לנו אדמה, יש שטח, כולנו קיימים על השטח הזה, אבל השאלה תמיד איך אנחנו חיים ואיך נחיה?

<ראודה גנאיים: זו השאלה.

<ראודה גנאיים: אני חושב שעל זה צריכים לדבר, לא לדבר על דו-קיום.

<ראודה גנאיים: איך לחיות ואיך להתקיים ביחד, ערבים ויהודים במדינה הזאת.

<ראודה גנאיים: תודה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: חבר הכנסת עודה.

איימן עודה: אדוני היושב ראש, יעקב מרגי, טליה היקרה, יו"ר הוועד המנהל, מיקי, מנכ"ל הקרן.

איימן עודה: אני מזמן לא הרגשתי שייך בכנסת כמו בישיבה הזו.

איימן עודה: מרגי, אני מרגיש הכי שייך.

יעקב מרגי: תשאל אל יוסוף ג'בארין ,תשאל את מסעוד גנאים, את עטאונה, איך הם מרגישים כשהם פה בוועדה.

יעקב מרגי: אתה מתעסק בנושאים חשובים, כלכליים, מדיניים, לא בא להומאני, לוועדת החינוך.

איימן עודה: אני מכיר אותך ברמה האישית לפני שנהיינו בכנסת ואני מאוד מכבד אותך.

יעקב מרגי: זה הדדי.

איימן עודה: יש לי כעס כלפי המפלגה שלך שנמצאת בממשלה.

יעקב מרגי: גם לי.

יעקב מרגי: לא מתים מזה.

איימן עודה: אבל אתה ברמה האישית בן אדם מכובד.

יעקב מרגי: בדרך כלל בקומפלימנטים אומרים, תרחיב.

יעקב מרגי: פה אל תרחיב.

איימן עודה: טוב, אני מרגיש שייך כי מקום שיש בו ערבים ויהודים זה בדיוק המקום שאני בוחר בו.

איימן עודה: אולי זה גם בא ממקום מאוד טבעי, שאני בן חיפה, כלומר, נולדתי במקום הכי טבעי שיש בו יהודים וערבים.

איימן עודה: זה גם אחרי 48' וזה גם לפני 48'.

איימן עודה: אני רואה בזה ערך מוסף שיש יותר מעם אחד, יותר מתרבות אחת.

איימן עודה: יש דברים שצריך לבחור בהם.

איימן עודה: אני רוצה לבחור מקום שיש בו יותר מתרבות אחת.

איימן עודה: לא רוצה מקום שיש בו רק תרבות אחת.

איימן עודה: אני רוצה לבחור ביותר משפה אחת.

איימן עודה: זה מעשיר, זה מוסיף וזה לא פוגע כהוא זה בשייכות הלאומית והתרבותית שלי.

איימן עודה: אני בן העם שלי בכל רמ"ח אבריי, בן התרבות שלי.

איימן עודה: יחד עם זאת, ככל שאני עוד יותר יודע, יותר מכיר, יותר מתקרב, זה רק מעשיר, רק מוסיף.

איימן עודה: כנראה שיש משהו בין הערבים ליהודים ששינו תפקידים או עשו החלפה כזו, שהיהודים היו מיעוט בעולם וידעו יותר משפה אחת.

איימן עודה: לפעמים אני רואה בן אדם שסבתא שלו ידעה שבע שפות והוא לא יודע יותר משפה אחת ויותר מתרבות אחת.

איימן עודה: היום יש מגמה די צרה והאמת שזה לא רק תרבותי, זה לא רק משהו יפה, זה האינטרס שלנו.

איימן עודה: בדיוק זו המילה.

איימן עודה: זה האינטרס.

איימן עודה: תצביעו על נושא אחד שהאינטרס בו לא משותף בין היהודים והערבים, אם זה השלום, הדמוקרטיה, השוויון, הצדק החברתי.

איימן עודה: אם אנחנו יורדים מהסיסמאות הגדולות לפרטים, אם זה בכלכלה, זה הכי מובן.

איימן עודה: הכלכלה במדינה יכולה לפרוח ללא תרומתם של האזרחים הערבים?

איימן עודה: אם זה בכפרים הבלתי מוכרים בנגב, מה זאת אומרת יש לי שכן שאין לו מערכת חינוך?

איימן עודה: אין לו מים?

איימן עודה: זה טוב לי, אני היהודי?

איימן עודה: זה טוב לנגב?

איימן עודה: אומרים שהנגב האזור הקשה ביותר.

איימן עודה: בוודאי שהוא הקשה ביותר.

איימן עודה: 32% ערבים, מחציתם ללא מערכת חינוך.

איימן עודה: זה טוב לנגב?

איימן עודה: אפילו השאלות הקשות, ההיסטוריה, 48', הכרה בסבל, הכרה בעוול ההיסטורי, תיקון העוול, זה מה שבונה את האזרחות המשותפת, האיתנה.

איימן עודה: זה טוב לכולנו.

איימן עודה: אני לא יכול להצביע על דבר אחד שאני יכול להגיד שיש פה סתירה בין האינטרס האמיתי של היהודים והאינטרס האמיתי של הערבים.

איימן עודה: אני לא יכול למצוא דבר אחד.

איימן עודה: זה יכול לסתור את האינטרס של אחוז אחד, שני אחוזים, אם זה בכלכלה, אם זה אנשים שיש להם אינטרס, אבל ההמונים, האנשים הפשוטים, זה בדיוק האינטרס שלהם איך לחבר ביחד.

איימן עודה: עכשיו אנחנו חיים בעידן של גלובליזציה ונוצר מזה גם לוקליטי.

איימן עודה: לוקליטי עושה את כל הבדלנות שיש.

איימן עודה: זה נמצא בכל מקום בעולם ברמה של מדינות ולא רק מיעוטים וקבוצות אתניות, אלא בכל מקום בעולם.

איימן עודה: מה שנכון, שמרכז תמיד רואה לצדדים, אבל המרכז נעלם מהצדדים.

איימן עודה: הם לא רואים אותו מסיבות בעיקר כלכליות אבל גם תרבותיות.

איימן עודה: במקום שהגלובליזציה והכפר הקטן והתקשורת, במקום שזה יקרב אותך אל כולם, עוזר לך עוד יותר להסתגר.

איימן עודה: אני אגיד לכם משהו על האוכלוסייה הערבית.

איימן עודה: בשנות ה-80' למשל ולפני זה, 70' ו-60' היה למשל הטלוויזיה הישראלית, ערוץ 1.

איימן עודה: ידענו שיש לנו שעה וחצי, ידענו שיש חצי שעה של חדשות בערבית, יש את הסרט בשפה הערבית בכל יום שישי, יש את רשת ב', שומעים גם בעברית, גם בערבית.

איימן עודה: היום הערבי בין הלוויינים הערבים, עובר מעל הישראליות לאורדו שמס או קול ישראל בשפה הערבית או אני לא יודע מה.

איימן עודה: כלומר, הזירה, המרכז נעלם.

איימן עודה: תל אביב-ירושלים נעלמו.

איימן עודה: או שאתה חי במדינות ערב חיים מדומיינים כי אתה בפועל נמצא פה, לא במדינות ערב, אבל אתה פותח אל ג'זירה, אל מיאדין או שאתה ניגש לרדיו שמס, למקומות שהם ערבים פנימיים או לאתרי אינטרנט של הכפרים הערביים עצמם, כי בכל ישוב יש אתר אינטרנט, כלומר הגלובליזציה, במקום לעזור לפתיחות, נהפוך הוא, הלוקליטי עזרה יותר - - -

יעקב מרגי: איימן, יש לנו מעט זמן ואני נהנה מההרצאה שלך, תאמין לי.

יעקב מרגי: אם היה תלוי בי רק, הייתי יושב לשמוע את ההרצאה המאלפת.

איימן עודה: אני מדבר במקום חברי הכנסת האחרים.

איימן עודה: אני רוצה לסכם.

איימן עודה: אני חושב שלהכיר, כלומר, אני זה שיודע עברית, את ההיסטוריה, את השואה, את הפוגרומים, את הרדיפות.

איימן עודה: זה עושה ממני בן אדם יותר רחב, בן אדם שיותר יכול להתחבר.

איימן עודה: זה שהיהודים לא יודעים את הערבית, לא רק, אפילו - - - הדבר הבסיסי שפעם דיברו שזה - - - וזה לא כך ולא שמע, עברנו את השלב הזה.

איימן עודה: אני חושב שאנחנו בנסיגה.

איימן עודה: הקרן החדשה, אני חושב, צריכה לבנות תוכנית איך ששתי האוכלוסיות עוד יותר ויותר יכירו ויתקרבו אחת לשנייה.

איימן עודה: אני רוצה לסכם משהו על האירוע הזה.

איימן עודה: אני שמעתי ברדיו על זה שהערבים הם אלה ששרפו.

איימן עודה: הסבים שלי, שם הקברים שלהם.

איימן עודה: הילדים שלי משחקים בכרמל.

איימן עודה: חיינו פה מאות אלפי שנים במקום הזה.

איימן עודה: אף פעם לא פגענו.

איימן עודה: אנחנו קשורים למקום הזה מכל הבחינות.

איימן עודה: אני חושב, ויחד איתי הרבה אנשים, ניסינו להדוף.

איימן עודה: אני חושב שהייתה לנו הצלחה מסוימת.

איימן עודה: אני חושב שזה לא נשאר באוויר, כלומר ערבים שרפו.

יעקב מרגי: איימן, אני אתקן אותך.

יעקב מרגי: היה להם כישלון, למסיתים.

איימן עודה: אין ספק.

יעקב מרגי: אנחנו בכוחות הדלים הצלחנו לא ליפול לשם, אבל אלה שהסיתו, נכשלו.

איימן עודה: תודה רבה לכם.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: אני מודה לך מאוד.

יעקב מרגי: באמת כייף לשמוע אותך תמיד.

יעקב מרגי: לפעמים אתה מעצבן אותנו, אבל כייף לשמוע אותך תמיד.

יעקב מרגי: יש לנו עוד הרבה דוברים.

יעקב מרגי: פרויקט "שכנות טובה - אבו תור/אל-ת'ורי".

יעקב מרגי: בבקשה, אדוני.

<דוד מאיר אפשטיין: שמי דוד מאיר אפשטיין, אני הנציג הנבחר של שכונת אבו תור בצפון תלפיות, להנהלת המינהל הקהילתי בקעה רבתי בירושלים.

<דוד מאיר אפשטיין: בשלוש השנים האחרונות פיתחנו מודל של יחסי קהילה מתוך השטח, המבוסס על זיהוי אינטרסים משותפים וצרכים משותפים, לא על דיאלוג.

<דוד מאיר אפשטיין: אנחנו מאמינים שהמודל שלנו יכול להיות משוכפל בכל שכונות התפר בירושלים.

<דוד מאיר אפשטיין: עבדנו יחד כדי לדרוש שיפורים בשכונה לקידום פרויקטי פיתוח עירוניים המתאימים לשכונה שלנו.

<דוד מאיר אפשטיין: פיתחנו פרויקטים לטובת ילדנו והאינטרסים הכלכליים שלנו.

<דוד מאיר אפשטיין: אני גר ברחוב עשהאל.

<דוד מאיר אפשטיין: השכנים ממול הם פלשתינים.

<דוד מאיר אפשטיין: החיים המשותפים עד לפני שלוש שנים, מהתחלת האינתיפאדה הראשונה היו כאילו היה קיר, ובשלוש השנים האחרונות אנחנו בונים קהילה משותפת.

<דוד מאיר אפשטיין: יש לנו השקפות פוליטיות שונות, אבל כולנו חולקים את הדאגה המשותפת לבנות קהילה של שכנות טובה.

יעקב מרגי: ואתה מגדיר זאת כהצלחה?

יעקב מרגי: אתה חושב שהצלחתם?

<דוד מאיר אפשטיין: אנחנו חושבים, ותיכף אתם תשמעו משני רכזי הפרויקט על הפרויקט.

<דוד מאיר אפשטיין: המינהל הקהילתי בקעה רבתי מהווה שותף מלא לכל אורך הדרך, מספק את התמיכה הניהולית והחשבונאית, משפטית ופיננסית.

<דוד מאיר אפשטיין: במהלך הפרויקט זכינו לשיתוף פעולה ממספר ארגונים, הראשון ביניהם, הקרן החדשה לישראל שסיפק משאבים בהתחלת הדרך, שאפשר לנו לפרוץ קדימה, אבל גם ארגונים אחרים כמו Kits for Peace, כמו החברה להגנת הטבע, כמו המרכז הבין תרבותי, החברה למתנ"סים, המחלקה לחברה ונוער וספורט של עיריית ירושלים, ולא פחות חשוב, גיוס המוני, תרומות מהתושבים מירושלים ומהידידים שלהם מחוץ לירושלים, ובזה גייסנו 50,000 שקל.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: רואן.

<רואן קימרי: אני רואן, רכזת הפרויקט.

<רואן קימרי: פרויקט "שכנות טובה - אבו תור/אל-ת'ורי" הוא פרויקט קהילתי שכונתי המבקש לתת מענה מיטיב לתושבים היהודים והפלשתינים.

<רואן קימרי: יש יהודים ופלשתינים המעוניינים מאוד לקחת חלק בפרויקט, אך יש גם חששות ואתגרים לבינוי הקהילה המשותפת ללא חשש.

<רואן קימרי: בשכונה שלנו מצאנו דרך שונה לחיים משותפים.

<רואן קימרי: אנחנו מסתכלים זה על זה כשכנים בכבוד לתרבויות השונות שלנו, לקבלת האחר ולכבוד הדדי למען חיים טובים יותר.

<רואן קימרי: את הגישה הזאת, המדינה והעירייה והחברה צריכים לעודד ולחזק.

<רואן קימרי: תודה.

יעקב מרגי: העירייה תומכת, מחזקת?

<רואן קימרי: כן.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: גבירתי, בקצרה, תציגי את עצמך.

<עליזה מאיר-אפשטיין: שמי עליזה מאיר-אפשטיין, אני מייצגת את המתנדבים בפרויקט.

<עליזה מאיר-אפשטיין: אני עצמי רכזת מתנדבת.

<עליזה מאיר-אפשטיין: יש לנו פה ילדים מקבוצת הכדורגל המשותפת, אנשים שמשתתפים בגינה הקהילתית, בפרויקט כלכלי לפיתוח כלכלה מקומית, פורום הנשים שלנו.

<עליזה מאיר-אפשטיין: יש לנו קורסי שפות שהתושבים לומדים עברית וערבית עם מורים מתנדבים משתי האוכלוסיות.

<עליזה מאיר-אפשטיין: אנחנו ראינו שבגלל הקשרים שלנו דרך הפרויקט, היו אירועים חריגים בשכונה שאתם כולכם קוראים עליהם בעיתונות, שיכולנו למגר אותם ולהביא לכך שהם לא יתפוצצו ויהפכו ממש לאירועים גדולים מאוד.

יעקב מרגי: יש מינהלים קהילתיים אחרים בירושלים שמנסים ללמוד את זה מכם?

<עליזה מאיר-אפשטיין: הצגנו את הפרויקט בפני ראש העיר ובפני גורמים אחרים, חברת המתנ"סים, אבל אני מוכרחה לציין שאנחנו הולכים גם כן להעתיק את הרעיון מיפו, של המרכז הערבי-יהודי ולהקים מרכז יהודי-פלשתיני בשכונת אבו תור, שאנחנו עכשיו בתאום עם העירייה על הקמת המוסד הזה.

<עליזה מאיר-אפשטיין: תודה רבה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: תג מאיר, בבקשה, גבירתי.

<תמר רכניץ: קודם כול תודה לכל השותפים שלנו, כמו משרד החינוך, מרגי, הקרן כמובן.

<תמר רכניץ: שתי אנקדוטות קצרות על השריפות.

<תמר רכניץ: יש לנו חמישה תאי סטודנטים בקמפוסים בארץ, תאי סטודנטים שמשותפים ליהודים וערבים, והתא שלנו במכללת אורנים בתקופת השריפות הלך.

<תמר רכניץ: ארגנו קבוצה משותפת של סטודנטים יהודים וערבים והלכו לתחנות כיבוי אש בדיוק כדי להגיד שהם נגד הדבר הזה, נגד להלביש על מגזר שלם כל מיני האשמות.

<תמר רכניץ: זה היה מאוד מרגש, זה היה פרויקט מדהים.

<תמר רכניץ: באותו עניין, קהילה של חלק מפורום תג מאיר, קהילת מוריה בחיפה קיבלה אחרי שהבניין של בית הכנסת נשרף ואחרי השריפות, בעצם פנתה חברת פרזול מאום אל פאחם ואמרו, אנחנו נותנים לכם את כל הפרזול לבית הכנסת לבנות מחדש.

<תמר רכניץ: סתם שתי אנקדוטות מהשטח למה קורה כשכולם בתקשורת מלמעלה עושים הסתה.

<תמר רכניץ: חוץ מזה אני רק רוצה להגיד לכם שאנחנו פותחים השתלמות משותפת למורים יהודים דתיים וערבים.

<תמר רכניץ: זה בתמיכת משרד החינוך ודי אולי היחיד בארץ ודי נדיר ששתי האוכלוסיות האלה נפגשות.

<תמר רכניץ: חמש דקות לפני שנכנסתי לוועדה קיבלתי אימייל מתלמיד מישיבת "מקור חיים" שמשם נרצחו שלושת הנערים, והוא אמר לי, אנחנו רוצים להיפגש עם תלמידים ערבים בגיל שלנו.

<תמר רכניץ: השטח, יש לו "סיי".

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: מוחמד דראושה, גבעת חביבה.

<מוחמד דראושה: תודה אדוני היושב ראש ותודה גם לקרן החדשה ול"מוסאוא" על כינוס הדיון הזה.

<מוחמד דראושה: אני חושב שזה כינוס מאוד חשוב ובהחלט הרוח הטובה שאתה משרה, אדוני היושב ראש, היא הרוח שצריכה להיות הרוח הגבית שתומכת בכל הפעילות שאנחנו שומעים כאן.

<מוחמד דראושה: אני ברשותך אדוני היושב ראש אציג שלוש נקודות מרכזיות.

<מוחמד דראושה: א', כשאנחנו מדברים על המונח חיים משותפים או חברה משותפת, מה הם המרכיבים המרכזיים של הדבר הזה, אז פעם התייחסה חברתי פה למונח דו קיום שזה המונח הערכי הקדום שהיה לי גם הכבוד לעסוק בתחום הזה עד שהבנו שדו קיום זה לא מספיק.

<מוחמד דראושה: יחסים טובים בין שתי האוכלוסיות זה לא מספיק.

<מוחמד דראושה: צריך להכניס עוד אלמנט.

<מוחמד דראושה: האלמנט הנוסף שגם חבר הכנסת איימן עודה התייחס אליו זה האלמנט של השיח, שיח נרטיב עם דיון אמיתי על הפערים והבעיות שצריך לטפל בהם.

<מוחמד דראושה: האלמנט השלישי שצריך להכניס לחבילה הזאת שנקראת חברה משותפת, זה קידום אינטרס - - -

יעקב מרגי: אספר לך מהחוויה האישית.

יעקב מרגי: שואלים אותי מאיפה באה הפתיחות.

יעקב מרגי: אני רוצה לומר לך, קודם כול החיים הם חזקים מהכול.

יעקב מרגי: למדתי לזהות צרכים.

יעקב מרגי: כשאדם אומר לי דבר שהופך לי את הבטן, אני לא מייד מכניס אותו למחסנית של השנאה או דחייה, אני מנסה להבין מאיפה זה בא לו, למה זה בא לו, אז זה זיהוי צרכים.

יעקב מרגי: אני חושב שזה יותר בריא, זה יותר נכון, זה מחזק.

יעקב מרגי: אני תמיד יוצא משם.

יעקב מרגי: כשמישהו אומר לי דברים שהם אפילו מקוממים אותי, אני אומר, בוא ננסה להבין אותו, להבין מאיפה זה בא לו.

<מוחמד דראושה: אז בהחלט זה גם נתמך עכשיו גם בתיאוריה.

יעקב מרגי: כן צריך להכיר את הסיפור, את הנרטיב של השני.

יעקב מרגי: סיכמנו בתחילת הדיון שלא פוחדים מכלום.

<מוחמד דראושה: לגמרי.

<מוחמד דראושה: אז יחסים טובים, דיאלוג כנה ונרטיבים, אינטרסים משותפים.

<מוחמד דראושה: אלמנט של שוויון צריך להיות גם כן אלמנט מרכזי בחבילה הזאת שנקראת חברה משותפת, והדבר החמישי פה זה הנושא של המסגרות התומכות.

<מוחמד דראושה: אם זה המרחב הציבורי, הוא צריך להיות מרחב ציבורי.

<מוחמד דראושה: בנושא החינוך ארבע נקודות קטנות.

<מוחמד דראושה: הדברים המרכזיים שצריך להתמקד בהם היום זה שילוב מורים בין מגזרים.

<מוחמד דראושה: יש היום כמעט 750 מורים יהודים שמלמדים בבתי ספר ערביים, וערבים שמלמדים בבתי ספר יהודים.

<מוחמד דראושה: השינויים שהם מייצרים שם הם שינויים מהותיים, בשינוי עמדות של התלמידים.

<מוחמד דראושה: יש את הנושא של מפגשי תלמידים, ופה באמת הזדמנות להגיד למשרד החינוך, סכום הכסף שמוקדש הוא 2 מיליון שקל בלבד.

<מוחמד דראושה: זה סכום זעום.

<מוחמד דראושה: רק כהשוואה, בצפון אירלנד מקדישים 123 מיליון יורו לנושא.

<מוחמד דראושה: אנחנו מקדישים 2 מיליון שקלים לנקודה הזאת.

<מוחמד דראושה: חסר גם את הנושא של הכשרות מורים בכדי שיעסקו בנושא הזה, ופיתוח תכנים פדגוגיים תומכים.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: אנחנו מארחים בדיון הזה גם עוד עשרה סטודנטים מהבינתחומי, מימשל, דמוקרטיה ואסטרטגיה, שנה ראשונה.

יעקב מרגי: קודם כול מקדמים אתכם בברכת ברוכים הבאים.

יעקב מרגי: טעמתם חוויה קטנה ממה שקורה כאן בוועדת החינוך, חוויה של הדמוקרטיה בעיצומה, ומזמינים אתכם גם לדיונים אחרים שמלווים חקיקה כדי שתיכנסו לזה.

יעקב מרגי: מאחל לכם הצלחה בהמשך הלימודים.

יעקב מרגי: תודה רבה.

יעקב מרגי: רוצה לתת לדניאלה פרידמן, משרד החינוך.

יעקב מרגי: שמעת פה פחות או יותר התייחסויות.

יעקב מרגי: תאמרי לנו מה אתם עושים.

יעקב מרגי: סליחה שאני מכניס אותך למציאות כמעט בלתי אפשרית, אבל על רגל אחת מה אתם עושים בנושא ואם יש התייחסויות למה שנאמר כאן, גם טוב.

<דניאלה פרידמן: אני לפני זה רוצה להגיד שהתערוכה הזאת מרגשת.

<דניאלה פרידמן: אני חושבת שזה מראה כמה הצבה של מטרות משותפות יכולה לקדם שותפות בין קבוצות בחברה הישראלית.

<דניאלה פרידמן: בלי קשר לקבוצות, אני יותר תומכת, מוחמד, בגישה של קודם כול המטרות המשותפות ואחר כך אפשר לפתוח את השיח גם בנושאים של הנרטיבים הקונפליקטואלים.

<דניאלה פרידמן: זה עניין של גישה.

<דניאלה פרידמן: מבחינת משרד החינוך אני כן רוצה להגיד שחל שינוי מאוד גדול והרבה מאוד פתיחות שאני מרגישה אותה בתוך המערכת.

יעקב מרגי: אני אומר ברשותך, מאחר ואת ממוקדת בתחום הפדגוגי, אני יכול לומר לכם שמשרד החינוך בשנים האחרונות, בשיטת התקצוב הדיפרנציאלית שהוא מנהיג בתוך משרד החינוך יש הסתה של משאבים רבים למגזר הערבי וטוב שכך, ולא מספיק.

יעקב מרגי: יש עוד הרבה מה לעשות.

יעקב מרגי: יש החלטות ממשלה.

יעקב מרגי: לצערי הרב, אני אומר לכם מה שעולה לי בדיונים כאן, ואני לא אומר את זה בהכללה, אבל הרוב המכריע זה הקושי במימוש, הקושי ביישום.

יעקב מרגי: גם נבחרי הציבור שלנו מבינים את הקושי של ראשי הרשויות הנבחרים ביישובים הערביים, וחבל לי שיותר ממה שהעגל רוצה לינוק, הפרה רוצה להניק.

יעקב מרגי: אם תהיה פה יוזמה אזרחית שתבחן מה המדינה מקצה, והקושי, ותיכנס פה כיוזמה לפחות לשנה-שנתיים, לא רוצה לומר חונכים, אני לא רוצה להיות פטרון, לסייע, לדחוף את זה, אני מאמין שיהיה חשק ותהיה מוטיבציה להסית עוד תקציבים, בלחץ וברצון גם של השר.

יעקב מרגי: כל שיטת העצימות, מצ'ינג מה שנקרא, לרשויות אחת, שתיים ושלוש שהן נמוכות, לרוב בוטל.

יעקב מרגי: אם רשות אחרת צריכה לשים 25% מאותו תקציב כדי לנצל פרויקט מסוים, ביטלנו.

יעקב מרגי: 100% מימון המשרד גם שם.

יעקב מרגי: גם שם יש קשיים אובייקטיביים.

יעקב מרגי: אני לא מאשים אף אחד.

יעקב מרגי: יש לנו את ג'סר א-זרקא.

יעקב מרגי: מתי כבר מישהו ייקח את היישוב הקטן הזה וידחוף אותו כלפי מעלה?

יעקב מרגי: סליחה דניאלה, רק ניסיתי לסייע, מקווה שלא קלקלתי.

יעקב מרגי: בבקשה.

<דניאלה פרידמן: מעבר לתפיסה, באמת ההצבה של היחד כחלק מתוכנית החומש מקבלת ביטוי בדרישה גם להשתלמויות, גם למפגשים.

<דניאלה פרידמן: התקציב גדל, התקציב הוא לא 2 מיליון, התקציב של המטה גדל, התקציב של מינהל חברה ונוער גדל.

<דניאלה פרידמן: קיבלנו תוספת תקציבית של עוד יותר ממיליון וחצי רק השנה האחרונה.

יעקב מרגי: בתוספת.

<דניאלה פרידמן: כן.

<דניאלה פרידמן: השקנו שתי יוזמות חדשות של מפגשים, אחת "דרך השפה" שהולכת להיות בחודשים הקרובים, של מפגשים במאתיים בתי ספר, עוד מאה וארבעים בתי ספר שנרשמו לתוכנית של "אופק ישראלי" של סמינרים בין בתי ספר.

<דניאלה פרידמן: בתי ספר תאומים, דובר כאן על הנושא של - - -

יעקב מרגי: בארגוני הנוער זה מתקיים טוב.

<דניאלה פרידמן: כן.

<דניאלה פרידמן: מיליון שקלים מתנועות הנוער הוסתו לטובת התקציב הזה ובתי ספר תאומים של משהו נורא דומה לדו לשוני, כי הם בעצם בתי ספר שבונים תוכנית משותפת תלת שנתית או שש שנתית כשהיא מתפרסת גם על התחום החברתי, גם על התחום - - -

יעקב מרגי: דניאלה, היה פה איזה גילוי ראשוני.

יעקב מרגי: יש שקיפות.

יעקב מרגי: קחו את הנושאים.

יעקב מרגי: אם יש משהו לדחוף, הוועדה גם יכולה להיות פרטנרית לנושא.

יעקב מרגי: תיזמו, אין בעיה.

יעקב מרגי: אני רוצה להתקדם, רבותיי.

יעקב מרגי: רק על רגל אחת אני אומר לכם, הוועדה, מעבר לדיונים והעבודה הרשמית שלה, גם לנו יש חינוך בלתי פורמלי כאן.

יעקב מרגי: דיברנו על שפות.

יעקב מרגי: יזמנו סדרת קורסים ללא תעודה, לא הסמכה, חמישה מפגשים.

יעקב מרגי: התחלנו עם השפה הערבית, המוגרבית, אחר כך עברו לאידיש.

יעקב מרגי: החודש אנחנו עוברים ללדינו.

יעקב מרגי: בשבוע שעבר האקדמיה ללשון העברית הייתה כאן ונוכחנו לדעת שעברית שפה יפה, קשה, אז גם נידבנו אותם להעביר סדרת מפגשים לעברית תקינה, והנה במעמד הזה, לכבודכם אנחנו גם נקיים.

יעקב מרגי: הכנסת קיימה כבר קורסים בשפה העברית.

יעקב מרגי: יש לנו גם שפת הסימנים, לקחנו על עצמנו.

יעקב מרגי: אנחנו ניקח על עצמנו גם את השפה הערבית.

<מוחמד דראושה: וקורס על חברה משותפת.

יעקב מרגי: אמרתם שצריך להתחיל בזה.

יעקב מרגי: לא עלינו המלאכה לגמור.

יעקב מרגי: אני לא רוצה לשלוח אתכם לפנסיה.

יעקב מרגי: אנחנו נעשה משהו, אתם תעשו משהו.

יעקב מרגי: המדינה תעשה משהו.

יעקב מרגי: אני רוצה להקריא את הסיכום.

יעקב מרגי: תודה רבה לכם ואני מתנצל מראש ממי שרצה לדבר ולא הספיק.

יעקב מרגי: הוועדה מחזקת את התמיכה והגברת החשיבות של ההכלה של האחר בחברה.

יעקב מרגי: שיתוף פעולה בין ערבים ליהודים הוא חיוני כדי להגביר את האמון והסובלנות בין החלקים האלה בחברה ולייצר הזדמנות שווה לכל אזרחי מדינת ישראל להתפתח ולהצליח.

יעקב מרגי: הוועדה מאחלת הצלחה לקרן החדשה במיזמים האלה שהוצגו כאן, למרכז "מוסאוא" וארגונים אחרים, שתיל ולמי שפועל בסוגיה הזו של חיים משותפים.

יעקב מרגי: הוועדה נכונה לקיים דיונים נוספים בנושא זה כדי להצמיח יוזמות לקידום חיים משותפים בחברה האזרחית, תמיד תוך כבוד והערכה הדדית.

יעקב מרגי: לידיעת הצלמים, התערוכה הבאה תהיה, ראודה, את כתבת על ציפורים, אני קראתי, תהיה על ציפורים.

יעקב מרגי: אני מאוד מודה לכולם.

יעקב מרגי: תודה רבה.

יעקב מרגי: באמת חוויה.

יעקב מרגי: הלוואי שהנבואה הזו והשעה האיכותית הזו תתרום לכלל החברה בישראל.