ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 20, פרוטוקול מספר 517, 2017-12-12 10:12

יעקב מרגי: בוקר טוב לכולם, אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת, 12 בדצמבר 2017, כ"ד בכסלו תשע"ח.

יעקב מרגי: הנושא – חיבור מערכת החינוך לנכי צה"ל וסיפורי הגבורה – לציון יום הוקרה לפצועי מערכות ישראל ופעולות איבה, בכנסת.

יעקב מרגי: אמנם נראית לכם הכנסת מנומנמת, אבל זה אחרי לילה ארוך.

יעקב מרגי: חלקנו אפילו לא ישן, אבל אנחנו בוועדת החינוך כבר הספקנו לחוקק חוק הבוקר בוועדת החינוך, ואנחנו היום, ברגע הזה, מצדיעים לפצועי מערכות ישראל ופעולות האיבה.

יעקב מרגי: אני רוצה להודות לחברת הכנסת ענת ברקו שמובילה את היום הזה.

יעקב מרגי: אני רוצה לומר למי שלא יודע, אני לא יודע אם יש כאלה שעדיין לא עקבו, לא נחשפו לעשייה של ענת.

יעקב מרגי: ענת ממוקדת מטרה סביב חיילי צה"ל, פצועי צה"ל, המשפחות השכולות, ביטחון ישראל ואני מודה לה על היום הזה.

יעקב מרגי: אני אומר מספר מילים ולאחר מכן ניתן לענת, ואנחנו גם נשחרר אותה להמשך כי היא תרוץ מוועדה לוועדה ללוות את היום החשוב הזה.

יעקב מרגי: ביולי 2014 אישרה ממשלת ישראל הצעת החלטה הקובעת כי בישראל יתקיים יום הוקרה שנתי לפצועים במלחמות ישראל ופעולות האיבה.

יעקב מרגי: התאריך שנקבע, י"ז בכסלו הוא התאריך העברי של כ"ט בנובמבר 1947, יום החלטת עצרת האומות המאוחדות על סיום המנדט הבריטי והקמת מדינה יהודית בישראל.

יעקב מרגי: ההחלטה תאפשר לציבור להיחשף לסיפוריהם של אזרחים רבים שתרמו למדינה, נפגעו והם נושאים עימם את הפצע הזה.

יעקב מרגי: מן הראוי כי יקבלו את ההכרה ואת תודת המדינה.

יעקב מרגי: פצוע מלחמה הנושא את צלקותיה של המלחמה על גופו ולעיתים גם בנשמתו, הן מהוות עבורו תזכורת מתמדת לקרבות.

יעקב מרגי: פעמים רבות הפציעה אינה נראית לעין וגם מה שנראה על הגוף לא מספר את כל הסיפור על מה שהתרחש בתוך הנפש ומתרחש בתוך הנפש.

יעקב מרגי: עמנו וארצנו ידועים בקרבות רבים והקרבות האלה הותירו אחריהם פצועי נפש וגוף.

יעקב מרגי: חיים של אלפים שחיים בתוכנו, שהמלחמה ממשיכה בתוכם, עדיין מתקיימת.

יעקב מרגי: כל סממן של אלימות או זיכרון כלשהו מחזיר אותם לאותה תופת שהיו בה והצלקות לא נרפאות ולא מסתלקות.

יעקב מרגי: אני חושב שההחלטה היא החלטה חשובה.

יעקב מרגי: לא תמיד אנחנו יודעים לזהות.

יעקב מרגי: אנחנו בכנסת נחשפים לעיתים כשאנחנו באים לדיונים על כל מיני תיקוני חקיקה, אם זה להלומי קרב או לנכים בנכויות פיזיות, אבל את הסיפור האמיתי, הסיפור של הגבורה.

יעקב מרגי: אני רוצה לומר לכם, שנת ה-70 של מדינת ישראל, אנחנו פה בכנסת בתחושה של איזו מחזוריות של שבעים שנה.

יעקב מרגי: אנחנו מתקנים דברים שאתה אומר, רגע, שבעים שנה לא היו, ובשנה הזו אני נחשף ואני חושב גם על זיכרון אחר, זיכרון השואה האיומה שעברה על העם היהודי.

יעקב מרגי: אנחנו הצנענו את הגבורה ונתנו ביטוי יותר, וטוב שכך, אבל הצנענו את הגבורה והיום כולם חושבים שכן צריך לדבר גם על השואה אבל ביחד עם זאת גם על הגבורה.

יעקב מרגי: אותם נכים, זה לא סיפור רק של הנכות.

יעקב מרגי: הם סיפורי גבורה שהיו חלק מאותה היסטוריה שאנחנו קוראים אותה, אם זה בבתי ספר או בהיסטוריה של העם היהודי בתקופה האחרונה בתוך מדינת ישראל.

יעקב מרגי: אני חושב שיום הוקרה ויום שתלמידי ישראל יחשפו לזה, יגביר את הלכידות, ישנה את השיח בחברה הישראלית, ישנה את האקלים הבית ספרי.

יעקב מרגי: ענת, אני מודה לך על כך.

יעקב מרגי: הבמה שלך.

ענת ברקו: תודה אדוני יושב הראש.

ענת ברקו: אני רוצה להודות גם לחברי, חבר הכנסת ברושי.

ענת ברקו: אנחנו היינו עד 5:30 בבוקר בכנסת בהצבעות ובהעברת חוקים וב-8:00 אנשים כבר התייצבו כאן.

ענת ברקו: יש דיון מקביל בוועדת חוץ וביטחון שהוא גם דיון פתוח למי שרוצה דווקא בגלל הנושא, אז תודה אדוני שנענית לבקשתי ובאמת על ההובלה שלך והמחויבות שלך למען חיילי צה"ל, למען ביטחון מדינת ישראל ולמען הציונות.

ענת ברקו: תודה אדוני.

ענת ברקו: יושב כאן המפקד שלי, אלוף משנה במילואים אמנון שרון שהיה שבוי בסוריה והיה המפקד שלי כשהייתי חניכה בפו"מ.

ענת ברקו: לא רק שלי, גם של ד"ר ראובן ברקו, בעלי, אז הוא היה המפקד של שנינו, זאת אומרת שנינו חייבים לו.

ענת ברקו: אמנון יספר את הסיפור שלו שאני חושבת שאין יותר מזה כדי להבין, כי הוא עושה את זה גם בבתי הספר והוא יוכל לשתף את כולנו במובן הזה שגם נראה כמה חשוב שהילדים יחשפו לדברים הללו.

ענת ברקו: כשאנחנו מדברים על שואה, משואה לתקומה, צה"ל והגבורה של צה"ל ושל אנשים כמו אמנון והרבה חבר'ה טובים ואחרים וגם של הרבה נשים, זה חלק מהאתוס שלנו.

ענת ברקו: אי אפשר להתעלם מזה ואי אפשר להגיד, אוקיי, הייתה מלחמה, אנחנו זוכרים את ההולכים אבל אנחנו לא זוכרים את אלה שנשארו בינינו שהם פגועי גוף ונפש, וצריך לעשות יותר.

ענת ברקו: אנחנו רואים את העבודה המצוינת שעושים בתוך בתי הלוחם, את היצירה.

ענת ברקו: קיבלתי יצירה מדהימה מאמנון.

ענת ברקו: אנחנו רואים את השיקום.

ענת ברקו: חלק מהשיקום בתעסוקה, שזה דבר כל כך חשוב, ואדוני יושב הראש, 5% במגזר הציבורי חייבים להיות נכים.

ענת ברקו: יש חוק כזה, אז מה?

ענת ברקו: מישהו מקיים אותו?

ענת ברקו: לא.

ענת ברקו: לא מספיק מקיימים אותו.

ענת ברקו: אין דבר יותר חשוב מתעסוקה ותחושת ערך עצמי והמשך תרומה לחברה של אותם אנשים שכל הזמן תרמו לחברה, שהם לא צריכים להוכיח לאף אחד שום דבר.

ענת ברקו: הם את ההוכחה הזאת כל יום נושאים על גופם ובנפשם, הם ובני משפחותיהם.

ענת ברקו: יושבת כאן גם אשתו של אמנון.

ענת ברקו: מה היא תספר, שבמלחמת יום כיפור היא נשארה עם ילדים קטנים, עם בעל שהיה מ"פ בשריון ונפל בשבי בסוריה, ואחר כך לעבור באמת את השיקום ואת החזרה שלו לצבא וכל הדברים האלה, ומעבר לזה עוד החמרות ופגיעות שנוצרו בתהליך ההתבגרות, שגם את זה צריך לקחת בחשבון.

ענת ברקו: יש היום פצועים של מלחמת יום כיפור, מלחמת ששת הימים, שהם פצועים שיש החמרה כתוצאה גם מהגיל.

ענת ברקו: תשמעו, הגיל לא עושה לאף אחד טוב במובן הזה של הבריאות ובטח לא לנכי צה"ל ונפגעי פעולות איבה.

ענת ברקו: אנשים שגם כנפגעי פעולות איבה נקלעו לזירת טרור.

ענת ברקו: קחו לדוגמא לפני יומיים, פיגוע טרור, מאבטח חוטף סכין בלב כי מישהו קיבל קריזה.

יעקב מרגי: הוא לא קיבל קריזה, הוא עשה את זה בקור רוח.

ענת ברקו: ירושלים מטרידה אותו.

ענת ברקו: הוא נזכר אחרי שלושת אלפים שנה בעם היהודי והקיום שלו.

ענת ברקו: אנחנו צריכים לקחת בחשבון שגם ההיחשפות לפיגועים וגם הפציעות מולידות מעבר לפציעות הגוף גם פגיעות נפש ותגובות פוסט טראומטיות שלצערי הרב לפעמים קשה להכיר בהן, אבל הן פגיעות לכל דבר.

ענת ברקו: הן מחבלות בחיי המשפחה, הן מחבלות ביכולת להתמיד בתעסוקה, מחבלות בחיים, בשינה, דבר כל כך טריוויאלי כמו ללכת לישון ולא לחשוב את המחשבות הטורדניות הללו, את הפלשבקים מזירת הקרב.

ענת ברקו: גם חבר'ה שנפצעו עקב השירות ובמהלך השירות וחבר'ה מכוחות הביטחון שהם לא רק מהצבא.

ענת ברקו: יש הרבה כאלה, אנחנו צריכים לזכור ולא להותיר אותם מאחור.

ענת ברקו: זו המחויבות המוסרית שלנו ולכן גם כשעכשיו אנחנו מגבשים את תסקיר חוק הנכים בראשותו של יושב ראש ועדת העבודה, חבר הכנסת אלאלוף, אנחנו עומדים על זה שבפתיח יהיה כתוב שיש מחויבות מוסרית לאנשים הללו.

ענת ברקו: אף אחד לא עושה טובה.

ענת ברקו: זו לא הטבה סוציאלית, זו מחויבותה של המדינה.

ענת ברקו: ביום הזה אנחנו גם נציג תערוכה של נכי צה"ל ושל נפגעי פעולות איבה דרך הכאב בעצם.

ענת ברקו: תהליך הריפוי הוא גם באומנות, הוא גם בעשייה, הוא גם ביצירה ויש ליווי מאוד חשוב.

ענת ברקו: אני חושבת שזה מוציא הרבה מאוד דברים.

ענת ברקו: אנחנו נציע, ברשותך אדוני, שבאמת בתי הספר יאפשרו לאנשים כמו אמנון לא באופן וולונטרי אלא בתוכנית הלימודים, בשעת חינוך, להביא מישהו שידבר על המלחמות, על מראות המלחמה, על מה שלא כל כך לפעמים מובן לדור הצעיר שלנו שחי כאן במדינה כל כך יפה ומתקדמת, ששום דבר לא בא בקלות.

ענת ברקו: כלום.

ענת ברקו: זה לא תמיד היה ככה, ונלחמו בשביל כל דבר, וכל סבב כזה, האחרון הוא צוק איתן, יש עוד פצועים, יש עוד הרוגים, יש עוד נכים, או כל פיגוע כמו הפיגוע במקסים שהיה ב-2003, שמשפחות שלמות, שלושה דורות נמחקו, כולל ניצולי שואה, כי הם סתם ישבו לארוחת שבת בצהריים וזה לא בא בטוב למחבלת המתאבדת שהייתה שם והתכוונה להרוג משפחות שלמות.

ענת ברקו: המחויבות שלנו היא גם להכניס לנושא הלימודים, אולי גם לשקול, למשרד החינוך אני אומרת, מחויבות אישית, שתלמידים, כמו שיש להם מחויבות אישית לגבי כל מיני פעילויות, גם יבקרו בבתי לוחם, גם יעזרו שם, המפגש בין הדור הצעיר לדור של נכי צה"ל או נפגעי פעולות איבה שגם הם משולבים בבתי הלוחם, חלק מהם, עם הפציעות הקשות.

ענת ברקו: אני הייתי שבוע שעבר בבית הלוחם בתל אביב.

ענת ברקו: איך קוראים לבחורה שניצחה אותי, מהפיגוע בדולפינריום, אמנון?

<אמנון שרון: לא זוכר את השם.

<אמנון שרון: היא משחקת פינג פונג.

ענת ברקו: פינג פונג, אלופת העולם, עם כל הנכות ועם כל הפגיעה.

ענת ברקו: תוך שנייה פשוט בחרתי ואמרתי, אוקיי, היא אלופה, ומה עושה לה משחק פינג פונג, שיש לה את המסגרת הזאת, את הטורנירים האלה, את התחרויות, את האולימפיאדות שנכים מייצגים אותנו כל כך בכבוד.

ענת ברקו: צריך לתת לזה מקום וצריך להדגיש ולתת מקום לפעילות הזאת.

ענת ברקו: אני שוב רוצה להודות לך אדוני ולהזמין אתכם גם לאחר מכן לצפות בתערוכה שהיא מאוד משמעותית.

ענת ברקו: ב-11:30 יש לנו אירוע באודיטוריום של הכנסת.

ענת ברקו: תודה אדוני.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: אמנון שרון, בבקשה.

ענת ברקו: אני מתנצלת, אמנון.

ענת ברקו: אשמע כמה מילים.

יעקב מרגי: אמנון, תציג את עצמך קודם כול.

<אמנון שרון: מכובדיי כולם, אמנון שרון.

<אמנון שרון: הוריי זיכרונם לברכה השתחררו מאושוויץ, הגיעו למחנה הכורים באיטליה, הכירו אחד את השנייה, התחתנו, עלו לארץ באוניית המעפילים "חיים ארלוזורוב" שהמפקד שלה היה לובה אליאב.

<אמנון שרון: האונייה הגיעה לחיפה, הבריטים עצרו אותם ושלחו את הפליטים למחנות המעצר בקפריסין.

<אמנון שרון: אני נולדתי בשבי הבריטי בבית החולים הצבאי הבריטי בקפריסין וכעבור שלושה חודשים, בכ"ט בנובמבר 1947 עליתי לארץ בתוך גיגית פח, הפיילוט המפורסמות באוניית התינוקות.

<אמנון שרון: בארץ הייתה שמחה וצהלה.

<אמנון שרון: כולם רקדו לכבוד זה שבאתי.

<אמנון שרון: במלחמת יום הכיפורים, 1973 גויסתי למילואים.

<אמנון שרון: נפרדתי מבלה אשתי, היא הייתה בחודש השלישי להיריון.

<אמנון שרון: הבן רביב היה אז בן 3 ובמוצאי שבת יום הכיפורים עליתי לרמת הגולן עם פלוגת הטנקים שעליה פיקדתי.

<אמנון שרון: לקראת חצות נכנסנו לקרב קשה וטראגי מול חטיבת טנקים סורית שכבר הייתה על ציר הנפט ליד נפח.

<אמנון שרון: הסורים בקרב עקוב מדם השמידו את הפלוגה שלי.

<אמנון שרון: חמישה מחיילי נהרגו, השאר נפצעו.

<אמנון שרון: אני עצמי התפוצצתי בטנק, נפגעתי ונתפסתי על ידי חיילים סורים וביום ראשון בערב הגעתי לדמשק.

<אמנון שרון: במשך חמישה חודשים בצינוק מבודד, קר ואפל, שוכב מקופל על רצפת בטון עם חתיכות חצץ, עובר חקירות ועינויי תופת, שברו לי כל העצמות, קרעו לי את הגוף, עקרו לי ציפורניים, מכות חשמל.

<אמנון שרון: את הגוף שברו לי, את הרוח לא הצליחו לשבור.

<אמנון שרון: פיתחתי תורת הישרדות עם כלים אימוניים.

<אמנון שרון: את התורה והכלים האימוניים שבניתי, אני מעביר היום ומלמד ביחידות המיוחדות של צה"ל.

<אמנון שרון: אני היום מאמן שיקומי בבית חולים רעות בתל אביב, מעביר את הכלים האימוניים שפיתחתי, למטופלים.

<אמנון שרון: אחרי חמישה חודשי תופת הסורים העבירו את כל הקצינים מהצינוקים לחדר גדול, ושלושה חודשים נוספים היינו קהילה ישראלית קטנה בלב דמשק, קהילה איכותית ומיוחדת.

<אמנון שרון: בביקור הצלב האדום התבשרתי שנולד לי בן.

<אמנון שרון: קראתי לו דרור.

<אמנון שרון: בלה חשבה אותו דבר וקראה לתינוק דרור.

<אמנון שרון: אחרי שמונה חודשי שבי, בחילופי שבויים חזרתי הביתה.

<אמנון שרון: העבירו אותי לבית הבראה בזיכרון יעקב, שהפכו אותו למתקן צבאי.

<אמנון שרון: עברתי תחקירים של ביטחון שדה, בדיקות רפואיות.

<אמנון שרון: במהלך הבדיקות הורידו לי את הפרופיל ל-31, קבעו לי נכות מכף רגל עד ראש, בלה אישתי אומרת שגם בתוך הראש.

<אמנון שרון: המליצו שאני אחתום קבע כי הייתי צריך לעבור שני ניתוחים, והסכמתי, וחזרתי לחיל השריון.

<אמנון שרון: ביצעתי את הניסויים המבצעיים על טנק המרכבה, כתבתי את כל החומר התורתי לתפעול הטנק והכנסתי את פלוגת הטנקים הראשונה לצה"ל.

<אמנון שרון: חתמתי לשנה, ובלה אומרת שבגלל המרכבה נשארתי עוד עשרים שנה בצבא.

<אמנון שרון: אני אומר שבזכות המרכבה.

<אמנון שרון: מילאתי תפקידים של פיקוד, מטה, הדרכה, פיתוח.

<אמנון שרון: הייתי מפקד גדוד טנקים סדיר בסיני.

<אמנון שרון: בשלום הגליל נחתי מהים עם גדוד של טנקים בג'וניה ליד ביירות.

<אמנון שרון: סיימתי בשריון בתפקיד של סגן מפקד אוגדת טנקים.

<אמנון שרון: לאחר מכן הייתי מפקד פו"מ למטה, פו"מ קצר, שם הכרתי לראשונה את הברקואים.

<אמנון שרון: השתחררתי מצה"ל בדרגת אלוף משנה.

<אמנון שרון: כיום אני פנסיונר.

<אמנון שרון: אני מלמד את תורת ההישרדות שלי ביחידות המיוחדות של צה"ל, מרצה ומספר את הסיפור שלי בבתי ספר ומשתתף בפרוייקט של מסע שורשים למחנות המעצר בקפריסין, ואת הכול אני עושה בהתנדבות.

<אמנון שרון: הנכות מלווה אותי וצמודה אלי כבר ארבעים וארבע שנים.

<אמנון שרון: מי שלא מבין, מהשבי אי אפשר להשתחרר.

<אמנון שרון: אני עובר טיפולים של פיזיו והידרו בבית הלוחם בתל אביב.

<אמנון שרון: בית הלוחם מהווה את הבית השני שלי.

<אמנון שרון: לטיפול הנפשי הפוסט טראומטי אני משתתף בחוגי ציור ופיסול.

<אמנון שרון: אני מנסה להשתחרר מהשבי אבל כל יום יש משהו חדש שקשור.

<אמנון שרון: אורון שאול והדר גולדין, כל מה שקורה בסוריה, השבויים שדאעש תופס, הצפון קוריאנים שעקרו מישהו.

<אמנון שרון: אני מנסה להירגע, הולך לחדר, פותח את הרדיו ואילנית שרה לי "ללכת שבי אחריך".

<אמנון שרון: אי אפשר להשתחרר.

<אמנון שרון: כבן ניצול שואה שנולד בקפריסין, עם שירות בצה"ל בכמה מלחמות ביחידות הקרביות חרף הנכות והפרופיל הנמוך שלי, לדעתי משרד החינוך צריך להכניס באופן קבוע ומסודר לימודי מורשת על הפרק המופלא בתולדות מדינת ישראל, הסיפור של מחנות המעפילים בקפריסין ומורשת קרב על מלחמות ישראל.

<אמנון שרון: בנושא קפריסין, לדעתי צריך שיעורים מסודרים וללמד את סיפור מחנות העקורים באירופה שקמו בתום מלחמת העולם השנייה, פליטי שואה שהובאו למחנות האלה.

<אמנון שרון: בארץ שלטו אז הבריטים שהיו קשים וקשוחים מאוד ולא אפשרו לפליטים היהודים לעלות לארץ.

<אמנון שרון: אוניות עמוסות מעפילים בתנאים קשים, צפופים ודחוסים הגיעו לחופי הארץ.

<אמנון שרון: הבריטים עצרו את האוניות ושלחו את פליטי השואה למחנות המעצר בקפריסין.

<אמנון שרון: מחנות הקיץ היו בפמגוסטה באוהלים, מחנות החורף בקסילוטים או בצריפי פח.

<אמנון שרון: המחנות היו מוקפים בגדרות תיל עם מגדלי שמירה, חיילים בריטים חמושים שומרים על העצורים, ותזכרו, זה פליטים שרק יצאו מהשואה ומהמחנות של הגרמנים.

<אמנון שרון: במחנות, יחד עם זה, התפתחו חיי קהילה עשירים כולל כל מיני לימודים וחינוך, קבוצות פוליטיות קמו, הכול בעזרת שליחי הסוכנות שהגיעו מהארץ.

<אמנון שרון: הצעירים מרחבי אירופה המשוחררת ניהלו חיים מסודרים, זוגות התחתנו, נולדו 2,200 תינוקות בבתי החולים הצבאי הבריטי בניקוסיה.

<אמנון שרון: בשיעורים אפשר לשלב היום סרטים דוקומנטריים לספרים שנכתבו על התקופה ועדיין יש הרבה "תינוקות" שיכולים לספר בעדות חיה.

<אמנון שרון: מבחינת מורשת קרב, לדעתי צריך ללמד יותר בבתי ספר על מלחמת השחרור הקשה מאוד שצה"ל בתחילת ההתפתחות שלו, איך פליטי שואה הורדו מאוניות, גויסו למלחמה, אחרי אימון קצר נשלחו לקרבות.

<אמנון שרון: על מלחמת ששת הימים עם כל ההשלכות שלה על המדינה, על השאננות שהביאה את ההפתעה במלחמת יום הכיפורים וכמובן ללמד על מלחמת יום הכיפורים, איך ממצב נחות, בהפתעה גמורה, עם נחישות ותעוזה צה"ל ניצח.

<אמנון שרון: היינו 35 קילומטר מדמשק, שהיה להם עוד נציג בתוך דמשק ו-101 קילומטר מקהיר, מלחמה שבסופה הביאה את השלום עם מצרים וירדן.

<אמנון שרון: אני אישית מנסה להעביר לתלמידים ולחיילים ששומעים את ההרצאות שלי, שמכל צרה וכל בעיה אפשר למצוא פתרון ולצאת בגדול.

<אמנון שרון: הניצחון הגדול שלי על הבריטים והסורים - יש לנו היום שלושה ילדים, שמונה נכדים שיהיו בריאים, ויש לי אישה גיבורה, בלה, פנסיונרית של משרד החינוך, שלושים ושש שנה הייתה מורה, מחנכת ומורה לאנגלית.

<אמנון שרון: בלה תמיד איתי ושתהיה בריאות ושמחות לכולנו.

<אמנון שרון: תודה רבה.

יעקב מרגי: תודה רבה.

יעקב מרגי: אני יכול להעיד על עצמי שהסיפור והסקירה שנתת, זה נתן לי כמו להשתתף עכשיו בסדנא שבאמת מחזקת ומספרת איך אפשר באמת לשרוד וללמוד מזה.

יעקב מרגי: אני חושב שזה נכון, כל מה שביקשת.

יעקב מרגי: יכול להיות שחלק מהדברים נעשים במערכת החינוך, אבל נשמע את המפקחת הארצית.

יעקב מרגי: אני חושב שזה נכון, זה צריך לבוא לידי ביטוי.

יעקב מרגי: אנחנו בגיל כזה במדינה שהגיע הזמן שגם נעצים את זה.

יעקב מרגי: איתן, בבקשה.

איתן ברושי: אדוני היושב ראש, שותפי לדיון החשוב.

איתן ברושי: גם אני מברך את ענת שיצאה, ולומר שבעצם מכל דבר ובמגבלות הזמן צריך לראות נקודה או שתיים מרכזיות, אז הדבר הראשון, בוודאי שיש הערכה גדולה והוקרה.

איתן ברושי: אני מכיר פה חלק מהאנשים.

איתן ברושי: אני הייתי פו"מ ארוך, לא פו"מ קצר.

איתן ברושי: חלק מחיי השתתפתי גם בפעילויות, גם במלחמת יום כיפור, ואני רוצה לומר שקודם כל ישנה הערכה גדולה והוקרה, אבל אני רוצה ללכת עוד צעד אחד קדימה, ואתה עוסק, והסיפור האישי שלך הוא בתחום החינוך, שאתה נפגש עם אנשים, ואני שואל שתי נקודות שעלו גם לאחרונה, אחת, כנראה שאנחנו הפכנו להיות מצבא העם לצבא חצי העם.

איתן ברושי: על פי הנתונים שמתפרסמים, יש חצי עם שלא משרת וחצי עם שעובד קשה מאוד וזוכה גם להערכה על פי מדדים של אחוזי הגיוס בכלל והשירות המשמעותי בפרט.

איתן ברושי: אני חושב שההוקרה בצד של ההערכה ושל כל מה שמתחייב, וגם אני שיחקתי פינג פונג עם אותה בחורה שניצחה אותי בקלות, אנחנו לא כל כך טובים בזה, והייתי במקומות, אבל בסופו של דבר אני חושב שהביטוי הגדול להערכה של דור הלוחמים וההורים שלנו המייסדים ואחר כך הדורות שפה מיכה חברי ואחרים מייצגים את המלחמות שאנחנו השתתפנו בהם, הוא הנכונות של הדור הצעיר ללכת בעקבות הדורות שהיו לפניו.

איתן ברושי: גם אנחנו הלכנו בעקבות הדורות של ההורים והמייסדים ואני שואל אם יש שחיקה.

איתן ברושי: אתמול היה פה יום המורה באותה ועדה שחבר הכנסת מרגי מרכז בנאמנות, ועדת החינוך, התרבות והספורט.

איתן ברושי: היה דיון עם המורים ביום ההוקרה למורים, ואני שאלתי אם אנחנו יודעים להגדיר מהי דמות הבוגר שאליה אנחנו שואפים.

איתן ברושי: אני חושב שבשאלה הזאת של ההוקרה וההערכה לדורות שלפנינו, ואמנון, לסיפור שלך ולסיפורים נוספים, האם יש לזה דור המשך, חס וחלילה לא דור שצריך ליפול בשבי או להיפגע, אבל דור שמוכן לחרף את נפשו.

איתן ברושי: כשאני פוגש י"א-י"ב ואני פוגש אותם הרבה, בשבוע הבא אפגוש 1,500 בני י"ב של התנועה הקיבוצית והמושבית במסע הגדול לקראת הגיוס, אני אומר להם שבסוף י"א-י"ב זה השלב של הבגרות, עם כל הכבוד למבחנים.

איתן ברושי: בעצם זה צומת של שני מצבים משמעותיים: אחד, היכולת לבחור ולהיבחר, והדבר השני, הזכות והחובה לשרת ולהגן על מה שאתה בוחר.

איתן ברושי: אנחנו פעם ראשונה אומרים להם, לבני 18, אתם הולכים לקלפי, אתם בוחרים ראש רשות.

איתן ברושי: עכשיו זה פופולארי, ראש רשות.

איתן ברושי: ראש רשות או את הממשלה ואת הכנסת, אבל אתם גם הולכים לשרת, בעינינו שירות משמעותי, לא רק שירות, ומוכנים להגן על מה שאתם בוחרים, על מה שיהיה פה.

איתן ברושי: גם לקבוע מה יהיה פה וגם להילחם ולהיאבק על כך.

איתן ברושי: אני חושב שהנקודה הזאת של ירידה במוטיבציה, אם היא קיימת וכנראה שקיימת, ועם הירידה בהתגייסות ליחידות היותר קשות עד כדי כך שיש צורך בהטבות כספיות די מפליגות כדי להביא את האנשים ממקום למקום, היא אומרת שיכול להיות שאנחנו צריכים לבחון האם אנחנו פועלים נכון, מעבר להתרגשות מהסיפור האישי, ולכן אני חושב שההוקרה המרכזית היא ביכולת לשמור על מה שהושג במחיר כבד.

איתן ברושי: הדבר השני, גם בכנסת צריך לומר, האם זאת המדינה שעליה נלחמנו והאם זאת המדינה שלמענה נפצענו וישבנו בשבי, אמנון.

איתן ברושי: האם זאת המדינה שאליה התפללנו מאז הקמתה ועד היום?

איתן ברושי: מותר לי בכנסת, פה, למנהיגות ולמי שעומד בראש המדינה, קחו בחשבון שנלחמנו על המדינה כדי שתהיה יותר טובה מזאת שיש לנו היום.

איתן ברושי: אלה שני הדברים, החינוך והנוער והנכונות להמשיך בדרך גם במחיר שמחייב הקרבה כדי לשמור פה על מדינה ולקיומה וביטחונה, בעיניי גם יהודית ודמוקרטית, והדבר השני לומר מכאן, מהכנסת ל-120 הנבחרים ולממשלה, קחו בחשבון שהושקע כאן מאמץ אדיר.

איתן ברושי: רק השבוע דיברנו על אמירתו של טראמפ בנושא ירושלים.

איתן ברושי: אנחנו זוכרים את פורצי הדרך ומגיני ירושלים ולוחמי ששת הימים בראשות יצחק רבין ז"ל.

איתן ברושי: מותר לכם להגיד למנהיגים, תתנהגו כמו שצריך, אתם עומדים בראש מדינה שאנחנו נלחמנו עליה, תדאגו שתהיה יותר טובה.

יעקב מרגי: אין ספק, ואנחנו במאמצים יחד לשמור עליה וגם לשפר אותה עד כמה שאפשר.

יעקב מרגי: אתמול אמרתי באחד הנאומים, חכמים היזהרו בדבריכם שמא תחובו חובת גלות.

יעקב מרגי: ככה כתוב.

יעקב מרגי: המשנה והאבות אומרת, שמא יבואו תלמידים וישתו מהמים הרעים.

יעקב מרגי: אני מצטרף לקריאה של חבר הכנסת ברושי.

יעקב מרגי: אני חושב שהבית הזה חייב לשמש דוגמא.

יעקב מרגי: השיח בבית הזה מחלחל לשכבות נוספות בחברה והשיח בבית הזה מתקיים כפי שאתם שומעים אותו כאן, ואם זה היה דיון יותר עמוס בחברי כנסת, באותה מידה, שיח מכובד ואין שום סיבה שבמליאה הוא לא יתנהל גם בצורה הזו, ואני מצטרף לקריאה שלך.

יעקב מרגי: מיכה שוורץ, אנחנו רק מבקשים לא להאריך בדברים כי אנחנו רוצים לסכם את הדיון בשעה 11:00 בדיוק.

יעקב מרגי: יש דיון נוסף.

יעקב מרגי: בבקשה, אדוני.

<מיכאל שוורץ: כמו שציינת אדוני, לי קוראים מיכה שוורץ.

<מיכאל שוורץ: בכ"ט בנובמבר 1947 אני הייתי במחנה עקורים בפולניה.

<מיכאל שוורץ: גם הוריי נפגשו אחרי המלחמה.

<מיכאל שוורץ: ב-49' אנחנו עלינו לארץ באונייה "עצמאות" והגענו לשער עלייה, מעברת יבניאל, ומהמעברה הגענו למושב שדמות דבורה שבה אני גר עד היום.

<מיכאל שוורץ: את הסיפור של אמנון אני מכיר.

<מיכאל שוורץ: אני הייתי בין הצוות שהוביל את ה"ללכת בשבי בשביל ישראל" וגם שמעתי אותך בדרך ואני ממשיך עם הפרוייקט הזה גם, "צועדים ומצדיעים".

<מיכאל שוורץ: זה ההמשך של אותו פרוייקט שהוא נושא חינוכי בתחום של ילדי ישראל.

<מיכאל שוורץ: אני רוצה לומר לכם שירייה אחת או צרור אחד משנה את החיים של כולנו.

<מיכאל שוורץ: בשנייה אחת כשאתה חוטף צרור או חוטף כדור בגוף, משנה לך את כל החיים.

<מיכאל שוורץ: ממ"מ צעיר וחזק ועם כושר מצוין ועם הרבה כוח אתה נהפך לשבר כלי, לא יכול לנשום, לא יכול לזוז, בהתאם לפציעה.

<מיכאל שוורץ: כששכבתי בבית החולים, הייתה לי החלטה שאני לא אשאר נכה.

<מיכאל שוורץ: הפציעה שלי הייתה די קשה, גם התרסקה לי יד וגם חזה, נכנס לי כדור בחזה וחוט שדרה, כל מיני כאלה דברים, אבל אני החלטתי שאני מהדבר הזה לא אצא נכה.

<מיכאל שוורץ: כשיצאתי מבית החולים והיד שלי נשארה מקובעת בצורה מסוימת, איתן בטח מבין מה שאני אגיד, הלכתי לרפת, היינו מושבניקים, שמתי חבילת חציר על האצבעות ובכוח שמתי אותה בשביל שהיד שלי תתיישר.

<מיכאל שוורץ: המשך השירות שלי, גם אני לא כמוהו אבל בצורה אחרת, המשכתי עוד עשר שנים בצבא.

<מיכאל שוורץ: גם אני עשיתי פו"מ ארוך.

<מיכאל שוורץ: כשהשת

<מיכאל שוורץ: חררתי נרתמתי לעניין של ארגון נכי צה"ל ושימור המורשת והעברת הנושאים לתלמידים.

<מיכאל שוורץ: בארץ נורא מקובל שאנחנו עושים ימי זיכרון לחללים, לנופלים, וזה דבר חשוב מאין כמוהו, אבל אנחנו, העם או הקבוצה של ה-52,000 נכי צה"ל, ממלחמת השחרור עוד חיים בינינו אנשים כאלה, ועד ימים אלה ממש, מספרים את הסיפור שלנו בגוף ראשון.

<מיכאל שוורץ: אנחנו באמת בכל העצרות, בכל הדברים, "הוא היה נער חמד, בלורית".

<מיכאל שוורץ: הכול.

<מיכאל שוורץ: אנחנו מספרים את הסיפור שלנו בגוף ראשון וזו החשיבות של העניין הזה.

<מיכאל שוורץ: הקשר שלנו, המגע שלנו עם תלמידים, עם אנשים, ומעבירים את הסיפור.

<מיכאל שוורץ: פתאום גם אני מתוודה להמון.

<מיכאל שוורץ: אני ביום ההוקרה, ב-30 בנובמבר נפגשתי עם מאה וחמישים ילדים בבית ספר גולדווטר באילת וסיפרתי את הסיפור וקצת הרחבתי.

יעקב מרגי: מי היה יוזם המפגש הזה?

יעקב מרגי: זה וולונטרי?

<מיכאל שוורץ: אדוני, אני רוצה לומר לך שיום ההוקרה שאתם, כנסת ישראל או הממשלה החליטה עליו, יצרה הדים מצוינים.

<מיכאל שוורץ: זה מסוג הדבר שהחלטה אחת קטנה יוצרת גל ענק.

<מיכאל שוורץ: כל שנה היה מקובל שלקראת יום העצמאות נפגשים נכי צה"ל עם תלמידי בית הספר.

<מיכאל שוורץ: מאז שהוחלט על יום ההוקרה, הדבר הזה עבר ליום ההוקרה ויש גוף בארגון נכי צה"ל שמרכז את כל הנכים ומשבץ לבתי ספר.

<מיכאל שוורץ: משרד החינוך מרכז את כל בתי הספר.

<מיכאל שוורץ: מאחר והפרוייקט של שביל ישראל שאנחנו הולכים ומצדיעים, זה פרוייקט שאני יזמתי אותו והולכתי אותו, אני כל שנה משתדל להיות בסוף שלו.

<מיכאל שוורץ: היום שביל ישראל נהיה פופולארי, אבל שביל ישראל מתחיל בתל דן ומסתיים באילת, בגשרון שם, בסוף.

<מיכאל שוורץ: אני כל שנה משתדל ללכת את הגשרון עם הילדים, שנה שעברה עם המכינה של באר אורה, השנה עם גולדווטר ובית ספר רבין ועוד קבוצה של שוטרים ממשטרת ישראל, ופגישה עם נכים לאורך הדרך.

<מיכאל שוורץ: פתאום הילדים, הנוער הנפלא הזה מתוודה לדברים שלא ידעו קודם.

<מיכאל שוורץ: אני חושב שהנושא הזה שמעבירים ופוגשים אנשים הוא מאוד חשוב.

<מיכאל שוורץ: אני רוצה לגעת בעוד נקודה.

<מיכאל שוורץ: אמנון ציין את הכוח של אשתו על ידו.

<מיכאל שוורץ: לצערי לא כל נכי צה"ל שרדו את מה שיכולים להגיד, "אשתי הייתה לידי ועם הכוח".

<מיכאל שוורץ: נדמה לי שבשבילי זה גם יום מאוד מיוחד היום שאנחנו יושבים בכנסת.

<מיכאל שוורץ: אני רוצה לספר לכם שאני התחתנתי עם האחות שטיפלה בי והיום זה יום החתונה שלך.

<מיכאל שוורץ: היום אנחנו חוגגים חמישים שנה, אז גם לאחיות שמטפלות בנו יישר כוח.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: אני חושב שסיימת בדבר חשוב וטוב.

יעקב מרגי: אתה רמזת על כך, לא כל סיפור הוא דומה.

יעקב מרגי: בדיונים שקיימתי בקדנציה הקודמת בוועדת העבודה, הרווחה והבריאות, הלומי הקרב לא שורדים את חיי הנישואין.

יעקב מרגי: חלקם הגדול לא שורדים וחשוב שייאמר, חשוב שניתן את דעתנו על כך.

יעקב מרגי: משרד החינוך.

<שושי שפיגל: בוקר טוב, אני שושי שפיגל, אני מפקחת ארצית על החינוך החברתי-קהילתי, מינהל חברה ונוער, משרד החינוך.

<שושי שפיגל: נמצאים פה שותפים רבים שיחד איתנו חוו כדי שיום ההוקרה לפצועי צה"ל יהיה יום מאוד משמעותי בתוך מערכת החינוך.

<שושי שפיגל: חשוב לי לתת לכם סקירה.

<שושי שפיגל: קודם כול ברמה האישית, אני עדיין נרגשת.

<שושי שפיגל: אנחנו חשבנו על יום ההוקרה, אבל אנחנו בתוך שבועיים של הוקרה לפצועי צה"ל, גם עם החיבור כמובן לחודש כסלו והגבורה, אבל בעצם מערכת החינוך לקחה את היום הזה.

<שושי שפיגל: יש לנו הרבה ימי לוח במערכת החינוך, אבל היום הזה קיבל עוצמות מאוד ייחודיות וחשוב לי גם שחברי הוועדה יכירו וידעו.

<שושי שפיגל: קודם כול, לקראת יום ההוקרה לפצועי צה"ל שהוא יוזמה של תלמידים מחניכי תנועת בני עקיבא במחוז דרום, הם אלו שיזמו והתחילו את הרעיון הזה של עבודה חינוכית עם פצועי צה"ל ולאחר מכן כשהתקבלה החלטת הממשלה, בעצם היום הזה הפך להיות כמובן יום ממלכתי ומשרד החינוך הוציא חוזר מנכ"ל מאוד מסודר לקראת יום ההוקרה לפצועי צה"ל.

<שושי שפיגל: מלבד הנושא של חוזר מנכ"ל, גם שר החינוך נפתלי בנט שותף ביום הזה, הוא השתתף השנה בלוד בפעילויות.

<שושי שפיגל: מנכ"ל משרד החינוך, מר שמואל אבואב לקראת יום ההוקרה הוציא איגרת לתוך מערכת החינוך עם כל הנתונים וכל מערכי השיעור.

<שושי שפיגל: בנינו גיליון מיוחד שנקרא "על סדר יום".

<שושי שפיגל: יש את אתר יום ההוקרה שיש בו מערכי פעילות, סרטונים וכניסות רבות של צוותי חינוך ותלמידים.

יעקב מרגי: לאיזה שכבות גיל זה?

<שושי שפיגל: אנחנו מדברים על יסודי ועל יסודי.

<שושי שפיגל: 150,000 גלויות נכתבו על ידי תלמידי מערכת החינוך לפצועי צה"ל ונפגעי פעולות האיבה.

<שושי שפיגל: 7,500 תלמידים צעדו בשביל ישראל.

<שושי שפיגל: אני צעדתי בתל אפק.

<שושי שפיגל: הייתה חוויה מאוד מיוחדת של מפגש עם הפצועים על השביל, ומיכה ועוד חברים רבים פה מארגון נכי צה"ל ונפגעי פעולות איבה היו שותפים.

<שושי שפיגל: התקיימו 200 מפגשים בתוך בתי הספר בצורה ממוסדת.

<שושי שפיגל: עשינו הרשמה כמעט שלושה חודשים מראש כדי שבתי הספר באמצעות רכזי חינוך חברתי יכירו את הפצוע לפני כן.

<שושי שפיגל: נערכו שיעורי הכנה בתוך הכיתות לקראת המפגשים עם הפצועים.

<שושי שפיגל: ארבעים קבוצות של תלמידים הגיעו לבתי לוחם.

<שושי שפיגל: היו משחקי ידידות מקסימים עם כיסאות הגלגלים.

<שושי שפיגל: מאוד מרגש היה.

<שושי שפיגל: אני יכולה לספר לכם, יושבים פה מכיניסטים מחצבה.

<שושי שפיגל: גם המכיניסטים שותפים, תנועות הנוער, חברה למתנ"סים.

<שושי שפיגל: אנחנו כמשרד החינוך תכללנו את כל העבודה הזאת.

<שושי שפיגל: כמובן מועצת תלמידים ארצית יצאה בקריאה לכל תלמידי ישראל לעשות ולהשתתף.

<שושי שפיגל: חשוב לי לציין שלאורך כל השנה כחלק מתוכנית הליבה לחינוך החברתי, שזה איזושהי שגרת עבודה שלנו, הנושא של פצועי צה"ל נמצא כעולם תוכן חברתי ערכי שבאמצעות המחנכים מעבירים אותו לכיתות.

<שושי שפיגל: יש תוכנית שנקראת "מגש הכסף" באמצעות לימודי ארץ ישראל.

<שושי שפיגל: מראיינים גם את הדור הלוחם, את דור תש"ח, אבל גם פצועי צה"ל.

<שושי שפיגל: אפשר להסתכל באתר של הספרייה הלאומית ולראות את כל הרעיונות האלה.

<שושי שפיגל: אני יכולה להגיד שכל מה שנעשה, תמיד אנחנו צריכים יותר, מפאת מה שנקרא הענווה והכבוד לערך החינוכי הזה שנקרא חינוך לאהבת הארץ, אהבת המולדת, ואין כלי בעיניי משמעותי יותר ממפגש בלתי אמצעי של החברים פה.

<שושי שפיגל: יש פה גם נציגי מערך מגן וצה"ל שאנחנו עובדים בשותפות מלאה באמצעות המורות החיילות, וגרעיני הנח"ל על היעד הזה, אז מה שנשאר לנו באמת זה רק להצדיע ולהמשיך לעשות עוד, וכמובן לקרוא לוועדת חינוך לבוא וגם להשתתף איתנו באירועים האלה גם בשטח ובאמת מה שנקרא, בימים ההם, בזמן הזה.

<שושי שפיגל: תודה.

יעקב מרגי: אנחנו נבקש ממשרד הביטחון גם כן לספר לנו בתחום הזה.

יעקב מרגי: מה שלא שמעתי בלהט של הדברים, אמנם נגעת בהרבה פעילות, הסיפור האישי של נכי צהל, של הפציעה וגם האירוע שהוא - - -

<שושי שפיגל: אז אני אסביר.

<שושי שפיגל: במסגרת הפעילויות הפצועים מגיעים לבתי הספר.

<שושי שפיגל: הם מקבלים משהו כמו בערך שעתיים להעביר את הסיפור שלהם.

<שושי שפיגל: יושבים, מספרים את הסיפור.

<שושי שפיגל: גם בתוך הרשויות המקומיות, דרך אגב, גם בחינוך הבלתי פורמלי באמצעות מחלקות הנוער וגם בחינוך הפורמלי.

<שושי שפיגל: מגיעים לבית הספר, התלמידים שומעים, שואלים שאלות.

<שושי שפיגל: גם תוך כדי זה כמובן גם תלמידים שואלים בכלל על צה"ל ועל שירות בצה"ל והדילמות שמהוות את השירות.

<שושי שפיגל: הזמן הוא זמן איכות מאוד משמעותי.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: משרד הביטחון.

יעקב מרגי: אני לא אומר שאני אכוון אתכם לטירונות.

יעקב מרגי: לא יודע אם היום, בתקופתי היו סדרות חינוך.

יעקב מרגי: עוד קיימות?

<ליאת כרמי: נכון, גם היום יש.

יעקב מרגי: ויש מקום לסיפורים האלה בסדרות החינוך?

<ליאת כרמי: אז בוא אני אציג קצת.

<ליאת כרמי: אני ליאת כרמי ואני נציגת חיל החינוך והנוער.

<ליאת כרמי: אחד הדברים שנעשו לראשונה מבחינת חיל החינוך, ביום ההוקרה יצאה איגרת של קצין החינוך והנוער הראשי שקוראת לכלל מפקדי וחיילי צה"ל לעסוק בנושא של נפגעי צה"ל ונפגעי פעולות האיבה, כאשר הערכים המובילים זה רעות וערבות הדדית.

<ליאת כרמי: יצאו מערכי שיעור בליווי סרטונים יחד עם מדור הנפגעים והקשר למשפחות, כאשר לכל מערך כזה יצא סרטון שגם מספר את סיפורו של פצוע צה"ל יחד עם מערך למפקדים.

<ליאת כרמי: בנוסף, כל קציני החינוך ביחידות הונחו ליצור קשר עם קציני הנפגעים ביחידות למפגשים בלתי אמצעיים עם פצועי צה"ל ביחידות עצמן, באמת מתוך מקום לשמוע את הסיפורים המאוד מרגשים האלו ובאמת דרכם יש לנו גם חובה וגם זכות, גם עם מקור עוצמה וגאווה גם לשמוע את הסיפור ולדבר.

<ליאת כרמי: זו פעילות שנעשתה השנה.

<ליאת כרמי: גם קיבלנו פידבקים מאוד טובים.

<ליאת כרמי: צריך להבין שבתוך מערכת צה"לית תחום החינוך הוא כזה שיש תוכנית פעילות שמועברת כחוט השני בכלל יחידות צה"ל.

<ליאת כרמי: אחד הדברים שגם הנחינו מפקדים, זה ליצור קשר עם הצעדה שהייתה, ומי שרצה, יכול היה להגיע ולהשתתף ולצעוד.

<ליאת כרמי: לא נעשתה איזושהי בדיקה של כמה חיילים שם.

<ליאת כרמי: שוב אני מסבירה, זאת השנה הראשונה.

<ליאת כרמי: זה מבחינת צה"ל.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: אני מבקש שאחד מאנשי המכינה או אחת מכם יתייחסו לקטע הזה של יום ההוקרה.

יעקב מרגי: האם זה בא לידי ביטוי במכינה?

יעקב מרגי: בינתיים שבו סביב השולחן, מי שירצה להתייחס.

יעקב מרגי: בבקשה.

<אמנון שרון: משפט אחד.

<אמנון שרון: הגברת של החינוך, שתשמע.

<אמנון שרון: אני שנים מרצה בבתי ספר.

<אמנון שרון: באחת ההרצאות בתיכון ראשונים בהרצליה, פתאום לפני ההרצה לכל הגוש של השמיניות, המנהלת אומרת, יש פה צוות ממשרד החינוך ששמעו עליך ורוצים לצלם, אז אמרתי, מבחינתי אין בעיה.

<אמנון שרון: אמרתי שלא כמו כרגיל, ילדים יקרים וחמודים שלי, מי הולך ליחידות קרביות?

<אמנון שרון: כי זה שמיניות לקראת הצבא.

<אמנון שרון: הרימו ידיים והיו המון כאפות.

<אמנון שרון: כשסיימתי את הסיפור שלי ואני נותן כאילו זמן לשאלות, אמרתי רגע, לי יש שאלה, מי הולך ליחידות קרביות?

<אמנון שרון: כמעט כל האולם כולל הילדות, כולם הרימו ידיים, אז החיבור הזה, וזה לא עניין שרוצים להיות בשבי.

יעקב מרגי: זה מחזק את הרעות, אין ספק.

<אמנון שרון: החיבור הזה מחזק אותם וזה עונה על מה שחבר הכנסת ברושי אמר, שלאט לאט אולי יש התדרדרות.

יעקב מרגי: אני אופטימיסט חסר תקנה.

<אמנון שרון: אתה בצד שלי.

יעקב מרגי: עם כל הכבוד לכל אלה שרואים שחורות, יש לנו חברה חזקה, איתנה, למרות כל רעשי הרקע ואנחנו מצליחים ונמשיך להצליח, יחד, מאוחדים.

יעקב מרגי: רב המאחד מהמפלג, ולא להתרגש מרעשי רקע.

יעקב מרגי: מאיימים עלינו שהשמים יפלו.

יעקב מרגי: שבעים שנה השמיים לא נפלו.

יעקב מרגי: השמיים במקומם.

<יואב חדד: יואב חדד, מכינת חצבה.

יעקב מרגי: ומאיפה בארץ?

<יואב חדד: אני מכפר אדומים, לא רחוק מכאן.

יעקב מרגי: בבקשה.

<יואב חדד: יש לי חוויה מאתמול שממש לדעתי מתקשרת.

<יואב חדד: אתמול עברנו יום סיירות דמה במסגרת המכינה, והדבר שהכי זכור לי מאותו יום זה שגם במהלך היום וגם בסופו הבחור שהעביר לנו אותו, שהוא מד"סניק במכינת פארן שלידנו, הוא סיפר שמה שמניע אותו ולדעתו מה שמניע כל לוחם בצה"ל זה קודם כול כמו שאמרת, זו רעות, אבל בשבילו, אמצע מסע אלונקות הוא סיפר לנו שכשהוא רואה אלונקה גם במהלך אימון, הוא לא רואה אימון, הוא רואה חבר על האלונקה שלו שהוא חייב להעלות אותו למסוק ואם לא, אז אין, כי המסוק לא מחכה.

<יואב חדד: היה אפשר לראות את המבט שלו בעיניים, שהוא אפילו רק מדבר על זה ואיך הוא נדלק, כאילו בשבילו הוא נכנס למצב אחר.

<יואב חדד: אני חושב שזה התחבר להרבה מאוד מהמכינה שלנו שיש להם שאיפות להגיע למקומות בצבא, בין אם קרבי, בין אם מודיעין או חיל חינוך.

<יואב חדד: רובם וכולם, יש להם ממש קשר עמוק לנושא הזה, חלקם קרובי משפחה, חלקם כבר יודעים שבסוף יכול להיות מאוד שחברים שלהם ליחידה יפלו או אפילו הם יהיו נכי צה"ל בעתיד, אז הנושא הזה כן נוכח ונמצא ויש שם הרבה מאוד כבוד במכינה.

יעקב מרגי: אני מאוד מודה לך.

יעקב מרגי: אני חושב שזה מדבר בעד עצמו.

יעקב מרגי: גם עם מי שמדבר עם תיכוניסטים, י"בניקים מה שנקרא, אתה רואה שבאמת זו לא התקופה שלנו.

יעקב מרגי: אתה שומע חבר'ה צעירים, הילדים שלנו, הבן שלי בי"ב.

יעקב מרגי: אני במרחק ארבעים שנה מהי"ב שלו.

יעקב מרגי: אתה שומע את הנחישות, את הרצון, את השאיפה להגיע.

יעקב מרגי: זה לא מובן מאליו.

יעקב מרגי: לא מובן מאליו, כי מצד אחד כולם מדברים על חברה חומרית ומהלכים אימים על כולם.

יעקב מרגי: מצד שני אתה רואה רצון עז לשרת שירות משמעותי ביחידות קרביות.

יעקב מרגי: המוטיבציה עדיין גבוהה, האתגרים הם גדולים, מסוכנים.

יעקב מרגי: יש רעשי רקע.

יעקב מרגי: זו גורלה של כל חברה דמוקרטית.

יעקב מרגי: אני רוצה לסכם את הדיון, ברשותכם.

יעקב מרגי: צריך לפתוח תוך דקה עוד דיון נוסף.

יעקב מרגי: אני מודה לחברת הכנסת ד"ר ענת ברקו על ליווי היום הזה.

יעקב מרגי: אני מודה קודם כול לממשלת ישראל שקיבלה החלטה חשובה מאוד.

יעקב מרגי: אני אומר לכם כאזרח מן השורה ואזרח מעורה, ממרומי גילי שציינתי אותו בפניכם, אז אני אומר לכם, אני חשבתי שנכה צה"ל, חוץ מאותה גמלה או תמלוגים שהוא מקבל ובית הלוחם שיש לו והארגון הזה, מנותק קשר.

יעקב מרגי: יכול להיות שהיה ככה.

יעקב מרגי: החלטת הממשלה נותנת לו משמעות חזקה, כבדה, לא ממנפת את הנכות לטובת הנכות, גם נותנת ערך מוסף לנכות, אם אפשר להשתמש במושג הזה, ערך מוסף שתורם לשיח כפי שאמרתי, ללכידות החברתית במדינת ישראל, לרוח שלנו, שזה הנוער של הדורות הבאים.

יעקב מרגי: אני מודה לכל העוסקים במלאכה.

יעקב מרגי: אמנון, מיכה, אתם מייצגים את עשרות האלפים של הנכים שחיים ונושאים על גבם, בליבם ובנפשם את סיפור ההישרדות שלהם היום-יומי.

יעקב מרגי: אמרנו, המלחמה הסתיימה, הם נושאים את המלחמה, הם ממשיכים איתה.

יעקב מרגי: משרד החינוך שהרים את הכפפה, לי אין ספק שאתם תמדדו ותעריכו את התרומה של זה ואף תמנפו.

יעקב מרגי: כנ"ל משרד הביטחון.

יעקב מרגי: אני שמח שכולם משלבים ומיישמים את ההחלטה הזו.

יעקב מרגי: אנחנו כל שנה נתכנס כאן ונבדוק את זה.

יעקב מרגי: כן, כל החלטת ממשלה, יש בצידה סעיף תקציבי.

יעקב מרגי: אני מקווה שאכן הסעיף התקציבי הוא ראוי ומשמעותי לעשות את הפעילות של החלטת הממשלה.

יעקב מרגי: אם לא, אני קורא למשרד החינוך, למשרד הביטחון, למשרד האוצר לחזק את הפעילות הזו הן במערכת החינוך הפורמלית, הן בחינוך הבלתי פורמלי בתנועות הנוער, בארגוני הנוער, במתנ"סים אם צריך, רשויות מקומיות.

יעקב מרגי: תודה רבה לכם, המשך יום מהנה, פורה ומועיל בכנסת.

יעקב מרגי: אנחנו מצדיעים לכם גם בלי מדים.