הוועדה המיוחדת לפרשת היעלמותם של ילדי תימן, מזרח והבלקן, כנסת 20, פרוטוקול מספר 34, 2017-12-12 12:00

נורית קורן: 12 בדצמבר 2017, השעה 11:05.

נורית קורן: צריך לומר שהיום אנחנו מדליקים נר ראשון של חנוכה וזה יום באמת במיוחד ואנחנו נדליק את האור לכל המשפחות שיושבות פה בעזרת השם ונביא איזו שהיא בשורה שתשמח את האנשים.

<קריאה: נס, נס.

נורית קורן: ובאמת נס אמיתי שאנחנו נמצא את כל הילדים.

נורית קורן: איפה הם?

נורית קורן: אז זה באמת יהיה נס ובאמת זה יום מיוחד.

נורית קורן: אני מודה לכולכם שבאתם.

נורית קורן: היום יש לנו שמיעת עדויות.

נורית קורן: כולם מתבקשים לכוון את הטלפונים על שקט, כדי שזה לא יפריע לנו.

נורית קורן: אנחנו נמצאים כבר בשידור באינטרנט ותמיד תוכלו לדעת שאתם יכולים לראות את כל הדיונים של הוועדה, אפילו שאתם לא נמצאים כאן או כשאנחנו לא משודרים בערוץ 99, דרך אתר הכנסת.

נורית קורן: אנחנו נתחיל עם שולמית לוי ועם הבת שרית.

נורית קורן: שרית, בואי תתחילי.

נורית קורן: את רוצה לספר או שאת רוצה לתת לאמא?

<שרית לוי: אני רוצה לספר, כי אמא לא זוכרת.

<שרית לוי: הזיכרון שלה חלש משום שאתמול אחותי ירדנה דיברה עם שירלי וסיפרה לה הכל.

<שרית לוי: אח שלי - - -

נורית קורן: אוקיי.

נורית קורן: רק צריך להגיד שאמא שלך יושבת לצדך.

<שרית לוי: אמא שלי יושבת לצידי.

נורית קורן: שולמית שלום, מה שלומך?

<שרית לוי: אמא, היא שואלת אותך מה שלומך.

<שולמית לוי: בסדר.

<שרית לוי: אמא שלי אשפזה את אריה אחי, הוא היה בן שנתיים, בקפלן.

נורית קורן: רגע, בואי נתחיל מהתחלה.

נורית קורן: מאד מאד חשוב לי לדעת כמה דברים.

נורית קורן: כשעליתם לארץ באתם בעלייה הגדולה בשנת 1948-1949.

נורית קורן: מה שאת יודעת.

<שרית לוי: אני נולדתי בגדרה בשנת 1962.

נורית קורן: אז את לא יודעת, אז אחותך יודעת.

<שרית לוי: אני לא יודעת.

<שרית לוי: גם אחותי לא יודעת.

<שרית לוי: היא נולדה בארץ.

נורית קורן: התינוק נולד פה בארץ?

<שרית לוי: בארץ, כן, בשנת 1959.

<שרית לוי: בגיל שנתיים נשפכה עליו דייסה רותחת על היד, על החזה ועל הרגל והייתה לו כוויה.

<שרית לוי: הוא היה מאושפז מיום ראשון עד יום חמישי.

<שרית לוי: יום שישי אמא שלי לא יכלה להגיע לבית החולים, כי היא שומרת שבת וצריכה לבשל והיא ביקשה מאחותה בעקיר ללכת ולראות את אריה.

<שרית לוי: כשהיא באה לבית החולים, דודתי זיכרונה לברכה, לא נתנו לה בכניסה לבית החולים להיכנס.

<שרית לוי: אמרו לה לא, מה לא, היא עשתה רעש וצעקות ואמרו לה גברת תירגעי, אנחנו נכניס אותך.

<שרית לוי: את מקשיבה לי?

נורית קורן: כן, כן, מקשיבה, מקשיבה כל הזמן.

<שרית לוי: בקיצור, היא נכנסה עד לפתח של מחלקת הילדים.

<שרית לוי: באה אלי האחות אומרת לה כן, במה אני יכולה לעזור לך?

<שרית לוי: היא אומרת לה אל תעזרי לי, אני באתי לראות את וואלד אוחתי.

<שרית לוי: היא אמרה לה מה זה?

<שרית לוי: הילד של אחותי.

<שרית לוי: אמרה לה רגע, אני קוראת לרופא.

<שרית לוי: בקיצור היא חוזרת אחרי שתי דקות היא אומרת לה הילד מת.

<שרית לוי: אחותי ירדנה דיברה עם שירלי אתמול ואמרתי לה ירדנה, מה שאת זוכרת מאריה תספרי לשירלי הכל.

<שרית לוי: אחותי הייתה בת 6.

<שרית לוי: היא הייתה בבית החולים, רק בפתח של החדר והיא ראתה את אחי.

<שרית לוי: הוא קראה לה אדנה, אדנה ועשה לה ככה, כדי שהיא תבוא לחדר.

<שרית לוי: האחות לא נתנה לה להיכנס.

<שרית לוי: יומיים אחרי זה הילד מת.

נורית קורן: וואי, זה סיפור לא נורמאלי.

<שרית לוי: תסבירו לי איך זה, מכוויה עדיין לא מתים.

<שרית לוי: אח שלי לא היה חולה.

<שרית לוי: די, אמא, תירגעי.

<שרית לוי: היא אחרי שלושה התקפי לב.

<שרית לוי: בשביל זה אני מפחדת עליה.

<שרית לוי: היא גם עם סכרת.

<שרית לוי: הילד לא מת אחרי יומיים.

<שרית לוי: הילד נעלם.

<שרית לוי: אם הילד היה מת, טוב, איפה תעודת פטירה?

<שרית לוי: איפה גופה?

<שרית לוי: איפה קבר?

<שרית לוי: מה, צחקתם על אבא שלי שהוא עיוור בשתי עיניים ואמא עיוורת?

<שרית לוי: זה המשחק שלהם.

<שרית לוי: את מבינה?

<שרית לוי: אין תעודה, אין מסמכים, אין כלום, אבל יש ממנו תמונה.

<שרית לוי: זו התמונה היחידה שלו.

נורית קורן: יש לכם את התמונה?

<שרית לוי: בטח, לא הראיתי לך?

נורית קורן: את יכולה להראות לנו?

<שרית לוי: בטח.

נורית קורן: רגע, תני לשולמית.

<שולמית לוי: לקחנו אותו לבית חולים, אמרו לי כמה ילדים יש לכם?

<שולמית לוי: אמרתי יש לנו 12.

<שולמית לוי: - - - יום ראשון בבוקר הלכתי לבקר אותו.

<שולמית לוי: לקחתי אותו בחוץ, שיחקתי איתו.

<שולמית לוי: יום שלישי הלכתי.

<שולמית לוי: יום רביעי הלכתי.

<שולמית לוי: יום חמישי הלכתי.

<שולמית לוי: שיחקתי איתו - - - של קפלן.

<שולמית לוי: הוא אמר לי אמא, אמרתי לו יאללה, בוא תישן.

<שולמית לוי: לקחתי אותו, השכבתי אותו.

<שולמית לוי: שמתי אותו, אמרתי לו - - - ללכת.

<שולמית לוי: בסדר.

<שולמית לוי: אחר כך הלכתי לאחות שלי, אמרתי לה בחייך, את גרה קרוב לקפלן, תלכי תבקרי את אריה.

<שולמית לוי: - - - אמרתי לך, אריה על ידך.

<שולמית לוי: תיכנסי, תראי אותו.

<שולמית לוי: אני לא יכולה להגיע מגדרה עד קפלן.

<שולמית לוי: אמרה בסדר.

<שולמית לוי: לא נתנו לה להיכנס.

<שולמית לוי: אמרו לה מה את רוצה?

<שולמית לוי: אמרה שהיא רוצה לבקר את הילד של אחותי.

<שולמית לוי: אמרו איך קוראים לו?

<שולמית לוי: אמרה אני שכחתי איך קוראים לו.

<שולמית לוי: שכחה.

<שולמית לוי: האחות אמרה שהיא תקרא לרופא והוא יסביר לך.

<שולמית לוי: הוא יצא, מה את רוצה גברת?

<שולמית לוי: עשינו לו ניתוח והוא מת.

<שולמית לוי: תגידי להם יבואו ביום ראשון יקבלו אותו.

<שולמית לוי: היא אומרת מה - - - אולי - - - בובה.

<שולמית לוי: - - - ראינו אותו - - -

<שרית לוי: את רואה את התמונה שלו?

נורית קורן: כן.

נורית קורן: איזו תמונה יפה.

<שרית לוי: הוא בן שנתיים.

נורית קורן: מי צילם אותו?

<שרית לוי: יומיים לפני שהוא נעלם הוא ראה את אחותי והוא בכה שלא נתנו לה להיכנס.

<שרית לוי: האחות לא נתנה לה להיכנס בקפלן ואחותי בכתה.

<שרית לוי: היא הייתה בת 6, היום היא בת 60.

נורית קורן: איך קוראים לאחותך?

<שרית לוי: ירדנה.

<שרית לוי: היא דיברה אתמול עם שירלי.

<שרית לוי: אמרתי לה ירדנה, תקשיבי, אני לא זוכרת, אני נולדתי אחרי שהוא נחטף.

<שרית לוי: תעשי לי טובה, את זוכרת מאריה הכל, תתקשרי לשירלי, העוזרת הפרלמנטארית של נורית קורן, תספרי לה את הכל, מה שאת זוכרת.

<שרית לוי: והיא סיפרה לה אתמול.

נורית קורן: כן, אבל אני רואה שגם אמא זוכרת הכל.

<שרית לוי: זו התמונה היחידה שלו.

<שרית לוי: אין לנו יותר.

נורית קורן: כן.

<שרית לוי: ותראי איזו עגלה מעץ.

<שרית לוי: זה בשנת 1961.

<שרית לוי: זו התמונה היחידה שלו.

נורית קורן: מצער.

<שרית לוי: נשבעת לך אני לא אירגע ואני לא אנוח עד שאני לא אמצא אותו.

<שרית לוי: מאז שאני ילדה, אני כבר בת 55 ואני שומעת כל שנה אמא שלי רק מדברת עליו.

<שרית לוי: אבא שלי הלך מצער לפני 32 שנה.

<שרית לוי: אני רק לא מבינה - - -

נורית קורן: שרית, אתם לא התלוננתם בוועדות השונות, נכון?

<שרית לוי: לא, הם לא ידעו.

נורית קורן: הם לא ידעו בכלל.

<שרית לוי: עד שלא היה הרב עוזי משולם, לא ידענו שאפשר ושיש אפשרות בכלל להתלונן.

<שרית לוי: לא ידענו.

<שרית לוי: בהפגנה הראשונה בירושלים היינו, זו של עמותת עמרם.

נורית קורן: כן, אוקיי.

נורית קורן: אז בעצם אנחנו לקחנו את כל הפרטים, אבל עוד אין לנו תשובות.

נורית קורן: כן, בבקשה.

<שולמית לוי: הבת שלי, אתי, הלכה לרב.

<שולמית לוי: בסדר.

<שולמית לוי: שאל אותה תגידי כמה אחים יש לכם?

<שולמית לוי: יש לנו 12.

<שולמית לוי: למה את משקרת?

<שולמית לוי: למה?

<שולמית לוי: אני לא משקרת.

<שולמית לוי: הוא אמר לא, יש עוד אח.

<שולמית לוי: גנבו אותי בקפלן.

<שולמית לוי: גנבו אותו בהרבה כסף.

נורית קורן: זה לא ייאמן.

<שרית לוי: הוא אמר לה אתם לא 12, אתם 13.

נורית קורן: אחת האחיות הייתה אצל איזה רב והרב שאל כמה אחים יש לך והיא אמרה 12, ואז הוא אמר לא, יש 13 ואחד חטפו אותו מקפלן ומכרו אותו בהרבה הרבה כסף.

נורית קורן: זה לא ייאמן.

נורית קורן: איזו עדות.

נורית קורן: איזו עדות.

<שרית לוי: אבל למה?

<שרית לוי: למה?

נורית קורן: כן.

נורית קורן: שרית, זה באמת מאד מאד מצער.

נורית קורן: את רואה שאמא כן זוכרת ואמא כן מספרת אותו.

<שרית לוי: כן.

נורית קורן: אני רק מקווה שהיא באמת תרגיש טוב וזה לא יעלה לה יותר מדי זיכרונות.

<שרית לוי: דיברתי עם רחל על בדיקת ה-DNA.

נורית קורן: בסדר.

נורית קורן: אנחנו נטפל, אנחנו ניקח את כל הטלפונים וכשיהיה יום מרוכז, אז אתם תבואו.

נורית קורן: אילנה קרסנפיור-כהן, את רוצה רגע להתארגן ואני אתן למישהו אחר בינתיים?

<אילנה קרסנפיור-כהן: להגיע לירושלים זה סיפור.

נורית קורן: אנחנו יודעים.

נורית קורן: טוב, אז אני אתן לך רגע לנוח.

נורית קורן: חזי ימימה וגדעון שמע נמצאים?

נורית קורן: בבקשה.

נורית קורן: בואו תספרו לי מאיפה אתם מגיעים בארץ ובמי מדובר.

נורית קורן: תציגו את עצמכם בשביל הפרוטוקול.

<ימימה חזי: אני ימימה חזי וזה אחי, גדעון שמע.

<ימימה חזי: אני באה מרחובות.

<ימימה חזי: הייתי בוועדה בשנת 1997 עם עוד אח, יפתח שמע.

<ימימה חזי: שם לקחו כבר את העדות.

<ימימה חזי: זו הייתה עדות מבוישת, אין לי מילים איך לתאר את זה.

<ימימה חזי: הם עשו אותנו אפס.

<ימימה חזי: אפס.

<ימימה חזי: מה שהיו אומרים, חזרו על זה 20,000 פעם.

<ימימה חזי: יש לך הכל, כלתי שלחה אליכם את כל החומר.

<ימימה חזי: הפעם אני קוראת את זה, הזדעזעתי, בכיתי שנתנה לי לקרוא, מה שאני דיברתי אז, כי הייתי מפוחדת.

<ימימה חזי: הם בצורה - - -

<גדעון שמע: אגרסיבית.

<ימימה חזי: אגרסיבית, כאילו אני במשפט ולא להביא עדות.

<ימימה חזי: אני לא זוכרת מה דיברתי מרוב מה שהיה שם.

<ימימה חזי: בקיצור, אחי, יוסף שמע - כשעלינו ארצה עלינו למחנה העולים עתלית – הוא הרגיש לא טוב, הייתה לו דלק עיניים ופצעים.

<ימימה חזי: לקחו אותו לבית חולים בחיפה.

<גדעון שמע: רמב"ם.

<ימימה חזי: רמב"ם.

נורית קורן: אתם הייתם בעין שמר?

<ימימה חזי: כן, כן.

<ימימה חזי: ואמא הייתה הולכת ברגל מעין שמר לחיפה יום יום להניק אותו.

<ימימה חזי: אחרי תשעה ימים, יום אחד הלכה עם אחיינית שלה והן שיחקו עם הילד.

<ימימה חזי: הילד שיחק, אחות אחת אמרה לה מחר כבר ישחררו אותו.

<ימימה חזי: שמחה.

<ימימה חזי: למחרת היא באה, הבן שלך מת.

<ימימה חזי: תלכי הביתה.

<ימימה חזי: לא רצתה ללכת הביתה.

<ימימה חזי: ישבה בחוץ.

<ימימה חזי: סילקו אותה – תלכי הביתה.

<ימימה חזי: עוגמת נפש.

<ימימה חזי: הלכה עוד פעם, את יודעת איזה מרחק זה ברגל עוד פעם למחנה?

<ימימה חזי: למחרת הלכה עם אבא שלי ולא נתנו להם להיכנס.

<ימימה חזי: תלכו הביתה.

<ימימה חזי: אין לכם מה לעשות פה, הוא מת.

<ימימה חזי: קברו אותו.

<ימימה חזי: לא, הם תמימים, לא יודעים כלום, הלכו הביתה.

<ימימה חזי: זהו.

<ימימה חזי: הלכו הביתה.

<ימימה חזי: אחרי שאחי קיבל צו גיוס ואבא שלי אמר תלכו לחפש אותו, איפה שקברתם אותו.

<ימימה חזי: אמרתם שהוא נפטר וזהו.

<ימימה חזי: הייתה להם עוגמת נפש.

<ימימה חזי: היה להם קושי קליטה בארץ והם עוד הוסיפו ילד שנעדר או מת, לא יודעת.

<ימימה חזי: היה לנו בבית משפחה לא שמחה.

<ימימה חזי: כל הזמן אנחנו היינו ב-.

<ימימה חזי: אני לא חוויתי ילדות בגלל ההורים, שהם אף פעם לא שמחו, אף פעם לא היו.

<ימימה חזי: אין דיבור בבית.

<ימימה חזי: אין כלום.

<ימימה חזי: הורים הלכו צעירים – אמא בגיל 65, אבא גם כן.

<ימימה חזי: מזמן כבר הלכו בעגמת נפש.

<ימימה חזי: וזהו.

<ימימה חזי: מה אני אגיד לך?

<ימימה חזי: היינו בוועדה בשנת 1997 וזהו.

נורית קורן: כן.

נורית קורן: מהניירות שהוועדה שלחה אליכם, היא שלחה תעודות פטירה או משהו?

<ימימה חזי: יש לך שם את כל הניירות.

<ימימה חזי: אין תעודות פטירה.

<ימימה חזי: אין צו גיוס.

<ימימה חזי: אבא שלי אמר שקיבל, אבל הוא לא שמר את זה, כי הוא לא ידע.

<ימימה חזי: הוא לא היה - - -

<גדעון שמע: אבא שלי איבד אמון בכל מה שקשור - - -

<ימימה חזי: בכל המערכת.

נורית קורן: במערכת, כן.

נורית קורן: הוא לקח את זה איתו, אם את אומרת שלא הייתה להם שום שמחת חיים, הם לא שכחו לגמרי.

<ימימה חזי: מאד מאד קשה.

<ימימה חזי: אנחנו חווינו בית לא מאושר, אין שמחת חיים, אין כלום.

<קריאה: זה מה שהיה גם אצלנו.

<מירב שמעון: גם אמרו לכם שיכול להיות שהוא קבור במחנה דוד, נכון?

<ימימה חזי: אמרו לפי הפרוטוקול שכלתי הוציאה מכל הארכיונים וכל זה.

<גדעון שמע: מה זה יכול להיות?

<גדעון שמע: זה גם יכול להיות בירושלים, זה גם יכול להיות בכל מקום אחר.

נורית קורן: לפי מה שאני רואה עכשיו, כתוב שהוא במחנה דוד.

<גדעון שמע: אבל בלי חלקה ובלי ציון של שום דבר.

נורית קורן: לאבא קראו אריה?

<ימימה חזי: דוד.

<ימימה חזי: הם עברתו את כל השמות שלהם.

<ימימה חזי: בכלל קראו לו יוסף דוד וכל מיני שמות שזה לא קשור אליו.

<ימימה חזי: יש איזה מספר תעודת זהות, כאילו ברצף.

<ימימה חזי: נכנסנו לכל מיני מקומות שאני לא רוצה להגיד וזה לא שלא בכלל.

<ימימה חזי: זה מישהו אחר לגמרי, אשכנזי באיזה שהוא מקום.

<ימימה חזי: לא קשור אלינו.

<מירב שמעון: אני יכולה להגיד לכם שאנחנו עכשיו שלחנו את זה למאיר אמסלם בגנזך רשות האוכלוסין, לנסות להמציא מסמכים נוספים וגם בגלל שהם לא ציינו חלקה וקבר, שלחנו למחנה דוד לבדוק האם באמת יש מקום קבורה.

<ימימה חזי: אם יש דבר כזה.

<מירב שמעון: אם יש שם איזה שהוא תיעוד.

<גדעון שמע: אני כבר יכול להגיד לך שאין שם כלום.

<ימימה חזי: אין.

<מירב שמעון: אתם פניתם?

<ימימה חזי: לא.

<גדעון שמע: יש לנו קרובת משפחה שעשתה עבודה על זה והיא פרסמה את זה ביוטיוב.

<ימימה חזי: לא לילך, לפני כמה שנים.

<גדעון שמע: היא פרסמה את זה ביוטיוב והיא הגיעה לאיזה שהוא מקום בחיפה, חלקת קבורה של מאות ילדים, לא יודע עשרות, מאות.

<גדעון שמע: אין שום סימן ואין שום קשר.

<גדעון שמע: אין שום דבר.

נורית קורן: לפי מה שהוועדה רשמה, היא רשמה מחנה דוד.

נורית קורן: אז אנחנו נטפל במסמכים, נראה לאיזה מסמכים אנחנו נוכל להגיע עכשיו, לטפל בזה כמו שצריך ונראה מה לעשות.

נורית קורן: הסיפור שלכם הוא גם כן סיפור באמת נוראי כמו בכל המשפחות ואני מקווה שאנחנו נצליח למצוא משהו.

<ימימה חזי: אחי היה בן תשעה חודשים ורשום שהוא נפטר בן שנה וחצי.

<ימימה חזי: כמה הוא נשאר בבית החולים?

<ימימה חזי: זה היה רק תשעה ימים, איך זה פתאום שנה וחצי?

<גדעון שמע: יש עיוות - - -

נורית קורן: של הזמנים ושל הגיל וגם של השם.

<גדעון שמע: לכן אנחנו חושבים שלא מדובר באותו אחד.

<ימימה חזי: בכלל לא.

נורית קורן: כן, בסדר, אנחנו צריכים עכשיו להתחיל את פעולת החקירה ולראות בדיוק איזה מסמכים יש במשרד הפנים.

נורית קורן: אנחנו מתגלגלים לפי ניירת משרד הפנים, משרד הבריאות.

נורית קורן: הרי הקמתי צוות בין משרדי שנותן מענה לוועדה וזה קצת לוקח זמן וצריך להמתין.

נורית קורן: בסדר?

<ימימה חזי: טוב.

נורית קורן: תודה רבה לכם.

נורית קורן: אילנה קרסנפיון, בבקשה.

נורית קורן: מאיזה מוצא אתם?

<אילנה קרסנפיור-כהן: קרסנפין.

<אילנה קרסנפיור-כהן: זה לא אני, זה בעלי.

<אילנה קרסנפיור-כהן: אנחנו תוניסאים.

נורית קורן: אוקיי, זה בכל זאת שונה מהיושבים מסביב לשולחן.

<אילנה קרסנפיור-כהן: כן, באמת הסיפור שלי שונה.

<אילנה קרסנפיור-כהן: הורי עלו מתוניס ישר התיישבו במושבה יבניאל.

נורית קורן: באיזו שנה הם עלו מתוניס?

<אילנה קרסנפיור-כהן: בשנות ה-50.

נורית קורן: ממש עם העלייה הגדולה.

<אילנה קרסנפיור-כהן: כן.

נורית קורן: איך הם הגיעו לארץ, באונייה?

<אילנה קרסנפיור-כהן: באונייה.

<אילנה קרסנפיור-כהן: הם ירדו אני חושבת בבית דוד משהו, מחנה דוד בחיפה.

נורית קורן: מחנה דוד, כן.

<אילנה קרסנפיור-כהן: כן, שם הם ירדו ומשם שלחו אותם למושבה יבניאל.

<אילנה קרסנפיור-כהן: עם הזמן אמא שלי ילדה את אחותי, שהיא יותר גדולה ממני, בבית החולים הסקוטי בטבריה ואותי היא לא ילדה שם, היא נסעה לבית החולים הסקוטי בטבריה ללדת אותי.

<אילנה קרסנפיור-כהן: שם אמרו לה שיש לה תאומים.

<אילנה קרסנפיור-כהן: משם אמרו לה את חייבת לנסוע לבית החולים העמק בעפולה.

<אילנה קרסנפיור-כהן: אז אמא שלי נסעה לבית החולים העמק בעפולה ופה יש בלבול רציני עם העניין הזה.

<אילנה קרסנפיור-כהן: אז אמא שלי ילדה אותי בעפולה.

<אילנה קרסנפיור-כהן: הם אמרו לה בבית החולים בעפולה יש חטיפות של תינוקות, תשמרו על התינוקות.

<אילנה קרסנפיור-כהן: אבל אמרו לה שהערבים הם אלה שחוטפים את התינוקות.

<אילנה קרסנפיור-כהן: ועד יום מותה, ככה היה הסיפור שהערבים הם אלה שחטפו.

<אילנה קרסנפיור-כהן: מתברר שלא, עם הזמן.

<אילנה קרסנפיור-כהן: אז אמרו לאמא שלי שהתאום שלי, כי אני נולדתי תאומה עם אח, אמרו שהוא נפטר בלידה.

<אילנה קרסנפיור-כהן: אז אמא שלי שאלה שאלות, עניינים, אמרו לה תקשיבי זה פגים, שני פגים, אין מה לעשות.

<אילנה קרסנפיור-כהן: הילדה החיה זו אני והבן הלך לעולמו.

<אילנה קרסנפיור-כהן: אז אבא שלי אמר טוב, אני רוצה, הוא היה בשוק, תינוק, מה לעשות?

<אילנה קרסנפיור-כהן: ככה קיבלנו את הגזרה כל השנים, שהאח התאום שלנו לא בחיים.

<אילנה קרסנפיור-כהן: ככה זה.

<אילנה קרסנפיור-כהן: ויום אחד, לפני 8 שנים פרצו לי לבית וגנבו לי את תעודת הזהות.

<אילנה קרסנפיור-כהן: אני ניגשת למשרד הפנים אומרים לי גברתי, את בכלל לא רשומה במרכז האוכלוסין.

<אילנה קרסנפיור-כהן: אני.

<אילנה קרסנפיור-כהן: אני.

נורית קורן: באמת?

נורית קורן: איך זה יכול להיות?

<אילנה קרסנפיור-כהן: אמרתי איך זה יכול להיות, גדלתי פה, אכלתי פה, שתיתי פה, יש לי ילדים, נכדים.

נורית קורן: עשית צבא?

<אילנה קרסנפיור-כהן: צבא לא עשיתי, אבל לא רצו לגייס אותי בכלל.

נורית קורן: למה?

<אילנה קרסנפיור-כהן: אין לי מושג.

<קריאה: אין לה נתונים.

נורית קורן: לא היו לך נתונים?

נורית קורן: לא היה לך שום צו גיוס?

<אילנה קרסנפיור-כהן: שלחו לי צו ומאחר שאנחנו משפחה מאד מאד דתית, איך שנסעתי ללשכת הגיוס עם מכנסיים, על דעת-.

<אילנה קרסנפיור-כהן: זאת אומרת אני שומרת מסורת, אבל אין לי מושג ב - - -

נורית קורן: רצית להתגייס

<אילנה קרסנפיור-כהן: מאד רציתי וכתבתי מכתבים.

<אילנה קרסנפיור-כהן: אמרו לי עד לפה, את לא מתגייסת.

<אילנה קרסנפיור-כהן: זהו.

נורית קורן: מעניין.

<אילנה קרסנפיור-כהן: אמרתי טוב, בסדר, מה לעשות.

<אילנה קרסנפיור-כהן: לא גייסו אותי, לא גייסו.

<אילנה קרסנפיור-כהן: אמרו לי יש לך נקודת אדומה בתעודת הזהות.

<אילנה קרסנפיור-כהן: תדעי לך שיש לך נקודה, אבל בסדר, אני רוצה.

<אילנה קרסנפיור-כהן: טסתי לחוץ לארץ.

<אילנה קרסנפיור-כהן: תביאי לי את הדרכון.

<אילנה קרסנפיור-כהן: מיד חידשו לי את תעודת הזהות.

<אילנה קרסנפיור-כהן: לא שאלו שאלות.

<אילנה קרסנפיור-כהן: עכשיו הסיפור הכי אמיתי והכי מצמרר.

<אילנה קרסנפיור-כהן: אבי נפטר לפני 7 שנים.

<אילנה קרסנפיור-כהן: אימי קיבלה תעודת פטירה, את יודעת, את המסמך הזה של אישה אלמנה והיה כתוב שם את שני האחים שלי, שני אחי – עמוס ומלכה.

<אילנה קרסנפיור-כהן: ואני ואחותי לא היינו רשומות שם.

נורית קורן: את ועוד?

<אילנה קרסנפיור-כהן: אני אילנה ושושנה – לא היינו רשומות.

נורית קורן: שתי האחיות.

<אילנה קרסנפיור-כהן: שתי האחיות, לא היינו רשומות במסמך של תעודת הפטירה, כי רושמים הכל.

נורית קורן: נכון.

<אילנה קרסנפיור-כהן: לא היינו רשומות.

<אילנה קרסנפיור-כהן: היא הלכה לאשדוד לבדוק מה קרה, כי הם גרים באשדוד.

<אילנה קרסנפיור-כהן: אני גרה באזור, אז נסעתי לחולון.

<אילנה קרסנפיור-כהן: עוד הפעם השאירו אותי כמה שעות במשרד הפנים לתחקיר ותחקיר.

<אילנה קרסנפיור-כהן: אמרתי רגע, רבותי, מה אתם רוצים ממני?

<אילנה קרסנפיור-כהן: אני רוצה עכשיו לבוא לשנות את השם של אמא שלי ממרגלית, כי ככה נתנו לה את השם העברי, הישראלי בארץ, ליעקותה, שזה שם ערבי.

<אילנה קרסנפיור-כהן: אמרו לי למה, מה קרה?

<אילנה קרסנפיור-כהן: אמרתי כי אנחנו לא רשומים, כי אמרו לנו שבגלל ששינו את שם האמא, אז אנחנו לא רשומות שם.

<אילנה קרסנפיור-כהן: טוב, אז תחליפו לי.

<אילנה קרסנפיור-כהן: עוד הפעם, מה את רוצה?

<אילנה קרסנפיור-כהן: אמרתי תקשיבו חברה, אני נולדתי עם תאום בתאריך 21 בדצמבר, ואפרופו תודה רבה על 12 ו-12, כי אני פה סוגרת מעגל שמאד מאד חשוב לי.

<אילנה קרסנפיור-כהן: ב-21 בדצמבר 1953 אני ואחי נולדנו בתאריך הזה.

<אילנה קרסנפיור-כהן: אז הסברתי להם שנולדתי עם אח תאום והוא בטח נפטר, תחפשו את תעודת הפטירה או משהו.

<אילנה קרסנפיור-כהן: אחרי שעה וחצי חוזרים, אומרים לי גברתי, אין תעודת פטירה בכלל.

<אילנה קרסנפיור-כהן: אח שלך חי.

<אילנה קרסנפיור-כהן: אמרתי אח שלי חי?

<אילנה קרסנפיור-כהן: מה שקרה עם הנושא של בית החולים, אני הייתי בטוחה שאני נולדתי בטבריה, בסקוטי.

<אילנה קרסנפיור-כהן: אז הפקידה שם אומרת לי תקשיבי, את לא נולדת בסקוטי.

<אילנה קרסנפיור-כהן: מספר תעודת הזהות שלך רץ בבית חולים אחר.

<אילנה קרסנפיור-כהן: התקשרתי לאחותי מלכה, היא אומרת אילנה, את נולדת בעפולה.

<אילנה קרסנפיור-כהן: אמרתי בסדר.

<אילנה קרסנפיור-כהן: אמרתי להם בעפולה, אמרה לי כן, המספר רץ לפי בית חולים.

<אילנה קרסנפיור-כהן: בסדר.

<אילנה קרסנפיור-כהן: ואז אמרו לי תשמעי, אח שלך חי וזה, תיקחי חוקר פרטי, את תמצאי אותו.

<אילנה קרסנפיור-כהן: אמרתי איפה אני אמצא אותו עכשיו?

<אילנה קרסנפיור-כהן: הסיפור שלי הוא שונה מכל חטופי תימן, כי רק לפני 10 שנים אנחנו בתודעה בכלל שאחי חי.

<אילנה קרסנפיור-כהן: 60 שנה.

<אילנה קרסנפיור-כהן: אני בת 64, אז זה אחרת לגמרי, ריבונו של עולם.

<אילנה קרסנפיור-כהן: אמרו לי בסדר, תתחילי לעשות את זה.

<אילנה קרסנפיור-כהן: אמרתי בסדר, אני אתחיל לעשות.

<אילנה קרסנפיור-כהן: בגלל הנושא של אבודים וכל זה, וחטופי תימן וכל מה שקרה, הבת שלי נכנסה ממש לדיכאון, "אמא, אני הולכת לחפש את אחיך".

<אילנה קרסנפיור-כהן: אמרתי לה איפה תחפשי אותו?

<אילנה קרסנפיור-כהן: אני לא מצליחה.

<אילנה קרסנפיור-כהן: היא אמרה לי אני הולכת.

<אילנה קרסנפיור-כהן: יש לך דף, משהו, מסמך?

<אילנה קרסנפיור-כהן: אמרתי לה שאין לי אפילו תעודת לידה.

נורית קורן: תעודת לידה שלך?

<אילנה קרסנפיור-כהן: שלי, אין לי.

<אילנה קרסנפיור-כהן: שלחתי, שלחו לי.

נורית קורן: משרד הפנים שלח לך תעודת לידה?

<אילנה קרסנפיור-כהן: תעודת לידה.

<אילנה קרסנפיור-כהן: איפה הם כותבים לי?

<אילנה קרסנפיור-כהן: נולדתי בטבריה.

<אילנה קרסנפיור-כהן: איך זה יכול להיות שאני נולדתי בטבריה וכולם אמרו לי שנולדתי בעפולה, בבית חולים העמק ופה אני נולדתי בסקוטי.

<אילנה קרסנפיור-כהן: אז פשוט הלכתי לאיבוד.

<אילנה קרסנפיור-כהן: יש לי פה תעודת זהות אחת שרשומה על שם יעקותה ויש לי תעודת זהות אחרת שרשומה על שם מרגלית.

<אילנה קרסנפיור-כהן: הבנת?

<אילנה קרסנפיור-כהן: וזה הסיפור שלי.

<אילנה קרסנפיור-כהן: זה זה.

<אילנה קרסנפיור-כהן: מאז אני מרגישה צורך לחפש את אחי התאום.

<אילנה קרסנפיור-כהן: אני פשוט לא יודעת איך להגדיר את עצמי.

<אילנה קרסנפיור-כהן: כולם אומרים לי אילנה, תעזבי את הסיפור הזה.

<אילנה קרסנפיור-כהן: זה מאחורייך.

<אילנה קרסנפיור-כהן: זה לא זה.

<אילנה קרסנפיור-כהן: די.

<אילנה קרסנפיור-כהן: איפה תמצאי?

<אילנה קרסנפיור-כהן: אמרתי אני מרגישה את החצי השני, אני מרגישה אותו וזה לא יעזור לאף אחד.

<אילנה קרסנפיור-כהן: זה לא יעזור.

<אילנה קרסנפיור-כהן: אז לכן קודם כל תודה רבה לכם על כל העבודה, יישר כוח לכם.

נורית קורן: תודה.

<אילנה קרסנפיור-כהן: ומה אני אגיד לכם?

<אילנה קרסנפיור-כהן: פה כל המסמכים.

נורית קורן: זה בשבילנו, כן?

נורית קורן: יש לך העתקים?

<אילנה קרסנפיור-כהן: כן, כן, יש לי בבית העתקים.

<אילנה קרסנפיור-כהן: הכל.

<אילנה קרסנפיור-כהן: התמונות של ההורים שלי.

<אילנה קרסנפיור-כהן: הכל.

נורית קורן: מה שחשוב זה הסיפור עצמו.

<אילנה קרסנפיור-כהן: ברור.

<אילנה קרסנפיור-כהן: ברור.

נורית קורן: מאד חשוב שהסיפור עצמו יהיה.

נורית קורן: אם זה כתוב - - -

<אילנה קרסנפיור-כהן: ברור, וזה נורא כואב לי, אני לא יכולה.

<אילנה קרסנפיור-כהן: אני פשוט בדיכאון, אני אגיד לך את האמת.

<אילנה קרסנפיור-כהן: אני בדיכאון.

<מירב שמעון: אני יכולה להגיד לך לגבי בית החולים הסקוטי, שיש פה עובדת כנסת שגם יש לה תאומה חיה והיא סיפרה לי שניסו לשכנע את אמא שלי, כשהיא נולדה, למסור את אחת התאומות בטענה שהיא לא יכולה לגדל שני תינוקות ביחד והאמא התעקשה ובסוף היא פשוט ברחה מבית החולים עם שתי התאומות והתאומות נשארו.

נורית קורן: את זה אי אפשר לדעת.

<שרית לוי: אז אני רוצה להגיד לך שלא היו מסמכים, אז איך ימצאו את אח שלי?

נורית קורן: אנחנו ננסה לאתר.

<שרית לוי: אין מסמכים שהוא היה מאושפז.

נורית קורן: שרית, אנחנו - - -

<שרית לוי: לא מספר שהוא נפטר, לא גופה, לא קבר, לא כלום.

<שרית לוי: אז אני מנתחת את כל הדברים ואני אומרת רגע - - -

נורית קורן: שרית, את רואה שאת לא לבד.

<שרית לוי: בגלל שאין לה מסמכים, איך ימצאו אותו?

<שרית לוי: גם מספר תעודת הזהות שלו מחוקה במשרד הפנים וגם - - - אין - - -

<אילנה קרסנפיור-כהן: אבל אצלי - - -

<שרית לוי: אבל היא פה, היא קיימת.

<שרית לוי: יש לי תמונה שלו, אבל אין מסמכים, אז איך נמצא אותו?

נורית קורן: שרית, שרית - - -

<שרית לוי: אני אוכלת את עצמי, את מבינה?

נורית קורן: שרית, אנחנו עוד לא התחלנו עם התיק שלך, אבל אני שוב אומרת, זה ייקח לנו קצת זמן, כי אנחנו צריכים לברר ולחפש ניירת וזה צריך סבלנות.

<שרית לוי: אני רק רוצה לדעת.

<שרית לוי: אמא שלי היום בת 88, מי יבטיח לי שחס וחלילה, אני לא מאחלת ואני מאחלת לה רק אריכות ימים - - -

נורית קורן: אמן, אמן.

<שרית לוי: מי יבטיח לי שבעוד שנה, שנתיים היא תחיה?

<שרית לוי: אני לא רוצה שהיא תפסיד את העניין הזה.

נורית קורן: שרית, שרית - - -

<שרית לוי: אני היחידה שדואגת לה מ-12 אחים.

<שרית לוי: את מבינה למה אני בלחץ?

נורית קורן: כן.

<שרית לוי: כי אני דואגת לה.

<שרית לוי: היא עברה שלושה התקפי לב, חולת סכרת, נפלה, שברה את היד שלה.

<שרית לוי: היד שלה שבורה, אי אפשר לעשות ניתוח, כי היא מבוגרת.

<שרית לוי: אז אני דואגת.

<שרית לוי: אני אומרת אין לה מסמכים, ריבון העולמים.

נורית קורן: בסדר, שרית, רק להתאזר בסבלנות.

<שרית לוי: 56 שנה היא מחכה.

נורית קורן: את צודקת ואני עושה ככל יכולתי, אבל צריך להבין שעד שאנחנו מגלים מסמכים - - -

<שרית לוי: אבל הסחבת הזאת לא עוזרת לא לי ולא לה.

<שרית לוי: זה סחבת שכל שנה אומרים לה אל תדאגי, יהיה בסדר, יהיה בסדר, יהיה בסדר.

נורית קורן: שרית, שרית, אנחנו לא אומרים יהיה בסדר - - -

<שרית לוי: אני לא חס וחלילה באה אליך בטענה, נורית.

<שרית לוי: אני מתה עלייך.

<שרית לוי: את לא אשמה.

נורית קורן: שרית, אני מבינה, אבל - - -

<שרית לוי: אבל הסחבת הזאת גומרת עלי וגם עליה.

נורית קורן: נכון, שרית, אבל אני הקמתי את הוועדה כדי לתת מענה למשפחות וזה מה שאנחנו משתדלים לעשות.

נורית קורן: אנחנו משתדלים לעשות ואני מאד מבינה לליבך.

נורית קורן: זה קשה, אבל אני לא יכולה לגרום לזה שיביאו כבר מחר את הניירות.

נורית קורן: זה לוקח זמן.

נורית קורן: מזמינים את התיק מהגנזך, עד שמוצאים ניירות.

נורית קורן: לפעמים לא מוצאים שום נייר.

<אילנה קרסנפיור-כהן: בית החולים בעפולה אמרו לנו הכל נשרף.

<אילנה קרסנפיור-כהן: עו"ד צוברי שהיה בתיקים שלך, אמר לי אילנה, בכלל חבל לך להתעסק עם זה.

<אילנה קרסנפיור-כהן: חבל לך על הזמן, אל תתעסקי עם זה בכלל.

נורית קורן: בסדר, אנחנו ננסה לתת.

נורית קורן: כמו שאמרתי ואילנה, את לא היית כאן קודם.

נורית קורן: אני פתחתי ואמרתי שהיום אנחנו מדליקים נר ראשון של חנוכה ומה אמרת עכשיו?

נורית קורן: שאת נולדת ב-21 בדצמבר ויש לך 12 ו-12 - - -

<אילנה קרסנפיור-כהן: זה מה שאני אמרתי.

נורית קורן: אז 12 ו-12 שנת 2017 אומר משהו והיום זה כ"ה בכסלו, אז אנחנו נקווה שיהיה לו נס של פח השמן.

נורית קורן: רק להתאזר בסבלנות כי יש תור, יש עוד אנשים, אנחנו עושים ככל יכולתנו כדי לתת תשובות.

נורית קורן: ושוב פעם, יש כאן באמת אישה מבוגרת, אנחנו באמת מנסים לתת את כל התשובות.

נורית קורן: שרית, צריך להתאזר בסבלנות.

נורית קורן: אנחנו גם לא נותנים תשובה עד שאנחנו לא רואים את כל התמונה ולכן אנחנו לא רוצים לתת ממשרד אחד.

נורית קורן: אנחנו פונים לכמה משרדים בו זמנית ואנחנו מקבלים, אבל זה לוקח זמן.

נורית קורן: תתאזרו.

נורית קורן: 70 שנה – אין מה לעשות.

נורית קורן: לאט לאט.

נורית קורן: אי אפשר.

נורית קורן: בית המקדש לא נבנה ביום אחד.

נורית קורן: אז בעזרת השם נצליח לתת.

נורית קורן: אני כל כך מבינה, באמת.

נורית קורן: הייתי רוצה לתת תשובה עכשיו, אבל זה בלתי אפשרי, כי צריכה להיות גם אחריות על התשובות שאנחנו נותנים ואנחנו לא רוצים לעשות בלבול.

נורית קורן: זה מאד מאד חשוב ואנחנו בודקים את הכל.

נורית קורן: אנחנו מגיעים לחברה קדישא, אנחנו מגיעים לכל המקומות שצריך וזה לא נעשה מעולם.

נורית קורן: אז בשביל זה צריך הרבה מאד סבלנות.

נורית קורן: סבלנות, שרית.

<שרית לוי: אני אמרתי, אני לא באה אלייך חלילה בטענות.

<שרית לוי: את עושה למעננו ים של דברים.

נורית קורן: אני יודעת.

נורית קורן: אני גם מבינה את סערת הרגשות.

נורית קורן: גם אני הייתי רוצה לתת תשובה מחר בבוקר, אבל צריך סבלנות.

נורית קורן: סבלנות.

<אילנה קרסנפיור-כהן: אמא שלי הייתה בחיים כשהסיפור הזה נודע, לא סיפרנו לה, כי זה היה לפני כמה שנים.

<אילנה קרסנפיור-כהן: אמרנו אנחנו לא מספרים לאמא, להביא מכתב.

<אילנה קרסנפיור-כהן: לא מספרים לאמא מהחשש שהיא תקבל התקף לב.

<אילנה קרסנפיור-כהן: עוד לא מצאנו, עוד לא ראינו, עוד לא חיפשנו.

<אילנה קרסנפיור-כהן: חששנו מזה והתאפקנו.

<אילנה קרסנפיור-כהן: וממש אחרי שהיא נפטרה אמרנו יאללה, הולכים, פורצים את הדרך.

נורית קורן: בסדר, תראי, אצלך זה באמת תעלומה ואנחנו יודעים שבית החולים הזה ידוע לשמצה.

נורית קורן: יש עוד בתי חולים שאנחנו יודעים ואנחנו ננסה לברר.

<אילנה קרסנפיור-כהן: תבורכו.

נורית קורן: אנחנו ננסה לברר, בעזרת השם באמת שניתן תשובה, אבל את יודעת, אנחנו לא יודעים.

נורית קורן: אני מאד מאד מקווה שאנחנו נצליח לעשות איזה משהו.

<אילנה קרסנפיור-כהן: ההורים שלי נפטרו בגיל 90, אז יש לי עוד זמן.

נורית קורן: שלמה פנחס, בבקשה.

<רחל דותן: רק מספר מילים לפני.

נורית קורן: רחל דותן.

נורית קורן: כן, רחל.

<רחל דותן: רציתי לומר לפני כן מספר מילים.

<רחל דותן: בשנת 1948, בעצם בעלייה שנקראה כנפי נשרים, הגיעו מאותו הכפר למחנה העולים ב' בעין שמר קהילה של תימנים, שהגיעו מאותו כפר שנקרא ראז'ם, סומך לצנעה.

<רחל דותן: לאחר מכן ממחנה עולים ב' למגורי קבע, הם הגיעו ביקנעם.

<רחל דותן: מדובר בקהילה שהגיעה מתימן, שברובה משפחות מאד אמידות.

נורית קורן: סליחה רגע, רחמים, אני מבקשת תצא החוצה, תדבר איתו בחוץ.

נורית קורן: זה נורא מפריע.

נורית קורן: בבקשה, אתה רוצה לדבר תצא החוצה.

<רחל דותן: כפי שאני מציינת, בין המשפחות שהגיעה מתימן, מאותו הכפר, הגיעו למחנה העולים ב' בעין שמר ומשם למגורי קבע.

<רחל דותן: אותה קהילה המשיכה למגורי קבע ביקנעם.

<רחל דותן: היום רובם למעשה שנמצאים ביקנעם זו קהילה שהייתה ברובה אמידה ומתוכם יש בערך כ-14 משפחות שנעלמו להן ילדים, שהם מתגוררים היום במגורי קבע ביקנעם.

<רחל דותן: מתוך ה-14 משפחות הללו, רק ממשפחתי ארבעה.

<רחל דותן: אבי, שבא להעיד לפני הוועדה על התאומים והיום נמצאים כאן דודי פנחס שלמה מצד אבא ומצד האמא בת דודה של אמא, שושנה ציוני, היא ובעלה.

<רחל דותן: אז אלה רק חלקן של המשפחות.

<רחל דותן: אני חושבת שעכשיו תשמעו את דודי שלמה פנחס, הוא יספר בהרחבה על טרגדיה כפולה – גם אבא וגם - - -

נורית קורן: בבקשה.

<שלמה פנחס: שלום.

<שלמה פנחס: קוראים לי שלמה.

<שלמה פנחס: עלינו בשנת 1949, אני הייתי ילד בגיל 6.

<שלמה פנחס: אבי היה בגיל 28, אמא שלי בת 28 ואחרי חודשיים שלושה אבי נהרג.

<שלמה פנחס: בעין שמר היה שלג והיו מחלקים אוכל בתוך האנגרים.

<שלמה פנחס: יש לי עיתון מאותו יום, הוצאתי מהאינטרנט, על האנגר הזה היה 18 טונות של שלג והגג נפל ונהרגו כמה אנשים, ביניהם אבי שהיה בן 28.

<שלמה פנחס: קשה לי לדבר על זה.

נורית קורן: כן, זה קשה.

נורית קורן: כמה אחים הייתם?

<שלמה פנחס: אנחנו שלושה.

<שלמה פנחס: אני הייתי בגיל 6, עוד אח היה בגיל 4 ועוד אח בגיל שנתיים.

<שלמה פנחס: באותו יום שאבי נהרג, ככה כל הסיפורים מאמא, עד שהיא לא הלכה לעולמה אין יום אחד שהיא שכחה את הילד הזה.

<שלמה פנחס: אבא נהרג, אמרו לה איפה הוא, מה?

<שלמה פנחס: קברנו אותו.

<שלמה פנחס: מי, מה?

<שלמה פנחס: קברנו אותו.

נורית קורן: כלומר אפילו לגבי הקבורה של אבא לא נתנו לה לקבור.

<שלמה פנחס: לא, לא נתנו.

נורית קורן: משהו נוראי.

<שלמה פנחס: עד היום אני לא יודע איפה הוא קבור.

<שלמה פנחס: איפה לא הייתי במדינה הזאת?

<שלמה פנחס: הייתי אצל אבנר פרחי, הוא היה בוועדה והוא אמר אני-.

<שלמה פנחס: היינו איתו בכרכור.

<שלמה פנחס: אמרתי לו אני אתן לך 10,000 שקלים ממני.

<שלמה פנחס: הוא אמר אני הייתי בוועדה של שלגי, יש פה ארבעה קברים שלא יודעים של מי זה, אבל אני יודע שזה מהאנשים שזה.

<שלמה פנחס: אמרתי לו תפתחו קבר אחד, אני משלם לך 10,000 שקלים ממני, שייקחו מאיתנו DNA.

<שלמה פנחס: הוא אומר כן, זה, הכל בסדר.

<שלמה פנחס: בסוף אחרי שבוע הוא אומר לי אין לי זמן.

<שלמה פנחס: הוא מתחמק.

<שלמה פנחס: ראיתי את זה.

<שלמה פנחס: באותו יום שאבי נהרג, זה היה ב-10 בפברואר 1950, יש לי פה את העיתון ידיעות.

נורית קורן: כן, תשאיר לנו אחר כך את ההעתק, אנחנו ננסה לברר.

<שלמה פנחס: כן, יש לי כאן הכל.

<מירב שמעון: בכלל, את כל המסמכים שהבאתם, אם לא מסרתם לנו אז תמסרו לי.

<מירב שמעון: אנחנו נצלם ונחזיר לכם.

נורית קורן: כן, להעביר לנו הכל.

<שלמה פנחס: הנה, רואים שלג כבד.

<שלמה פנחס: באותו יום שאבי נהרג הודיעו לאמא גם הילד זה.

נורית קורן: הילד היה בבית הילדים?

<שלמה פנחס: היה בתינוקות ואמא שלי אמרה הוא לא היה חולה, שום דבר.

<שלמה פנחס: בסך הכל היא הייתה הולכת להניק אותו.

<שלמה פנחס: אמרו לה באותו יום שגם זה קרה.

<שלמה פנחס: אמא שלי מסכנה, הייתה באוהל עם ארבע משפחות בתוך אוהל ואמא שלי, אני לא יודע, עברה את האבל על אבא.

<שלמה פנחס: אחרי כמה זמן היא לא הלכה, היה אחד אחראי, קראו לו יצחק אריכה.

<שלמה פנחס: היא דיברה עליו כל הזמן.

נורית קורן: שהוא היה אחראי על מחנה עין שמר.

נורית קורן: הוא היה המנהל שם.

<שלמה פנחס: כן.

<שלמה פנחס: היא אומרת לו תשמע, איפה הבן שלי?

<שלמה פנחס: אולי תעזור לי.

<שלמה פנחס: הוא אומר תלכי מפה, הוא היה דוחף אותה וזורק אותה.

<שלמה פנחס: תלכי מפה.

<שלמה פנחס: אני לא יודע איפה הבן שלך.

<שלמה פנחס: תלכי.

<שלמה פנחס: היא כל הזמן דיברה על זה.

<שלמה פנחס: יצחק אריכה, יצחק אריכה.

<שלמה פנחס: טוב, אחרי הילד והאבא שנהרג עד היום, ואני מדבר עכשיו על אבא, עד היום אני לא יודע איפה הוא קבור.

<שלמה פנחס: הלכנו למשרד הפנים, אני מבקש שירשמו הודעת פטירה, באיזה מקום.

<שלמה פנחס: הוצאתי ממשרד הפנים אחרי כל הוועדה הזאת.

<שלמה פנחס: כתוב לא ידוע איפה קבור.

<שלמה פנחס: הנה, יש פה מסמך.

נורית קורן: בסדר, אנחנו נבדוק.

נורית קורן: מה שמו של אביך?

<שלמה פנחס: לאבא שלי קוראים יחיא יוסף סאלם.

<שלמה פנחס: הלכתי וחשבתי שאני מצאתי מישהו שיעזור לי, לפני שלוש שנים.

<שלמה פנחס: מישהו נתן לי את מספר הטלפון שלו, אבנר פרחי מתחמק מכל זה.

<שלמה פנחס: אני רוצה שיהיה לאבא שלי קבר, שנעלה לקבר שלו.

<שלמה פנחס: זה לא יתכן דבר כזה, שבמדינת ישראל לא יודעים איפה הוא קבור.

נורית קורן: תראה, היה עוד אירוע של משפחה ג'רפי, שמישהו נורה בעין שמר והמשטרה קברה אותו ומצאנו את הקבר אחרי 67 שנים.

נורית קורן: מצאנו אותו בחיפה.

נורית קורן: יש עוד בית עלמין אחד שנמצא בעין שמר.

נורית קורן: יכול להיות שזה שם.

<שלמה פנחס: היינו בעין שמר.

נורית קורן: אני יודעת.

נורית קורן: יש שם הרבה בלגן.

נורית קורן: אנחנו כרגע, יחד עם משרד הדתות, פועלים לאתר שם רשימות ולאתר ספרים, כדי לדעת מי קבור שם.

נורית קורן: יכול להיות שאנחנו נעשה שם סיור ונקרא מה קורה.

נורית קורן: אומרים לי למה אני מתעסקת עם המתים, אז הנה.

נורית קורן: זה המתים.

נורית קורן: זה חלק מהעבודה של הוועדה.

<שלמה פנחס: אני והאחים שלי מוכנים לשלם כל מחיר.

<שלמה פנחס: אנחנו רוצים לעלות לקבר של אבא.

נורית קורן: נכון, אתה צודק.

<שלמה פנחס: לא הכרנו אותו כל כך, הוא היה בן 28, אבל זה לא יתכן דבר כזה.

נורית קורן: אתה צודק.

נורית קורן: זה לא יתכן שלא ניתן בתוך המחנה למשפחה, שהיקיר שלה נהרג כתוצאה מאסון טבע.

נורית קורן: הרי אני לא יכולה להאשים אף אחד שירד שלג ולא פינו וקרה מה שקרה.

נורית קורן: בכל זאת זה אסון טבע, אבל לא נתנו באותו יום למשפחה לקבור את המת שלה ולהתאבל.

נורית קורן: אני לא מבינה איפה חוסר הרגישות.

נורית קורן: איזה דבר נורא.

<שלמה פנחס: הייתה ועדה של הסוכנות היהודית בשת 1958.

<שלמה פנחס: אני התגייסתי בגיל 16 לצבא בגלל שמי קבע את הגיל שלנו?

<שלמה פנחס: הפקיד.

<שלמה פנחס: בערך, הוא היה רואה אותנו ככה - - -

נורית קורן: כן, לפי מה שהוא ראה, נכון.

<שלמה פנחס: אני אמרתי לו מה אני אלך עכשיו לצבא, אני בן 16 ואני לא יודע בכלל מה אתה רוצה ממני.

<שלמה פנחס: בסוף הלכתי, לא חשוב.

<שלמה פנחס: תמיד הייתי רץ בפלוגה, אומרים הילד הזה שלא ירוץ.

<שלמה פנחס: היו קוראים לי ילד.

נורית קורן: כן, ידענו שאתה הכי כן.

<שלמה פנחס: כן.

<שלמה פנחס: מה אני הייתי?

<שלמה פנחס: זה הדבר הכי חשוב לי – לדעת איפה אבא שלי קבור.

<שלמה פנחס: אסור, הדבר הזה, זה - - -

נורית קורן: בקשה לגיטימית ביותר.

נורית קורן: ממש לגיטימית.

<שלמה פנחס: עכשיו בנוגע לילד.

נורית קורן: איך קראו לו?

<שלמה פנחס: קראו לו ציון.

<שלמה פנחס: מאותו יום אמא שלי לא עזבה את יצחק אריכה, לא כלום.

<שלמה פנחס: היא אמרה איפה הילד?

<שלמה פנחס: היא לא התאבלה עליו.

<שלמה פנחס: עכשיו הוצאנו את המסמך ממשרד הפנים, כתוב עזב את הארץ, חדל להיות תושב.

נורית קורן: בשנת 1963.

<שלמה פנחס: אין לו תעודת פטירה, אין לו כלום.

נורית קורן: אז אני רוצה להסביר.

<שלמה פנחס: יש פה מסמכים איזה רופאים טיפלו בו, הכל.

נורית קורן: בסדר.

נורית קורן: אנחנו ניקח את כל המסמכים, אנחנו נעביר, ננסה למצוא את כל הניירת הנוספת.

נורית קורן: צריך להבין ש"חדל להיות תושב", 1963 – בשנת 1961 נערך מפקד בארץ והם הגיעו לכל משפחה.

נורית קורן: אם במשפחה לא היה בן אדם שהם יכלו להגיד הנה, הוא נמצא פה, אז הם כתבו בשנת 1963 שהם הורידו אותו ממרשם התושבים: "חדל להיות תושב".

נורית קורן: הם לא יכלו לקבוע שהוא נפטר ולהוריד אותו לגמרי, מכיוון שאין שום מסמך של פטירה.

נורית קורן: וגם אם אחר כך ועדת כהן-קדמי הנפיקה תעודות פטירה, גם אז הם לא הורידו ממרשם התושבים, מכיוון שצריך מסמך ציבורי, לא מסמך רשמי.

נורית קורן: מה זה אומר מסמך ציבורי, וזה באמת כדי שאנשים יבינו, כי אנשים לא מבינים.

נורית קורן: אנחנו כבר עשינו על זה דוקטורט.

נורית קורן: מסמך רשמי זה מסמך שמוציא גוף רשמי במדינת ישראל.

נורית קורן: אז ועדת כהן-קדמי הייתה גוף רשמי, אבל מסמך ציבורי זה אומר שיש כמה שלבים כשיש תעודת פטירה.

נורית קורן: יש הודעת פטירה של הרופא, שהרופא מודיע מי נפטר.

נורית קורן: על זה אחר כך יש חתימה של רופא מחוזי, שהוא מאשר שהוא ראה את הנפטר וממה הוא נפטר ואז הוא גם מאשר לקבורה.

נורית קורן: וברגע שאין את שני השלבים האלה ותעודת קבורה, אז זה לא מסמך ציבורי.

נורית קורן: אי אפשר להסתמך עליו כדי להוריד אדם ממרשם האוכלוסין.

נורית קורן: כרגע מה שקורה, גם עם החוקק שאני מחוקקת, שאם יש קברים והמדינה – ועדת כהן-קדמי הצביעה איפה הקבר האמור – אנחנו נפתח, ניקח דגימת DNA ואחרי שדגימת ה-DNA תגיד כן, זה אותו בן אדם, הוא מתאים לכיתוב והוא מתאים לכל הרישיונות ולכל התעודות שיש, הוא מתאים ל-DNA של המשפחה שביקשה לפתוח את הקבר, רק אז בית משפט ייתן החלטה גם להוריד אותו מהמרשם.

נורית קורן: ואז המשפחה תוכל לעשות מצבה.

נורית קורן: אבל אנחנו לא יודעים, עד שבאמת לא נתחיל בהליך הזה ואני מקווה שבחודש הקרוב אנחנו נצליח לסיים את החקיקה ואז אנחנו נקבע את כל הדברים.

נורית קורן: אבל לגבי אבא, זו בקשה לגיטימית ביותר, לדעת איפה הקבר שלו, שיהיה לו קבר, שהוא לא יהיה אלמוני.

נורית קורן: שלא יהיה רק עפר, כמו שראינו בכל המקומות.

<שלמה פנחס: אני ראיתי בכרכור ארבעה קברים.

<שלמה פנחס: אבנר פרחי אומר לי ואני הייתי בוועדה הזאת, הוא אומר אלה ארבעה קברים שלא יודעים מי הם.

<שלמה פנחס: אז אמרתי אני מוכן, הנה, אח שלי פה, אמרתי לו 10,000 שקלים אני מקבל ממני.

נורית קורן: כן, אבל צריך להיות רישום מי הביא את הבן אדם לקבורה.

נורית קורן: אין דבר כזה.

נורית קורן: אם אין בכלל מסמכים, אז צריך - - -

<שלמה פנחס: יש תעודת פטירה.

נורית קורן: בסדר.

<שלמה פנחס: מחקו את מספר תעודת הזהות שלו, הכל מחוק.

<שלמה פנחס: הילד – כל המסמכים פה של הילד – תעודת הזהות מחוקה.

<שלמה פנחס: מה עשיתי?

<שלמה פנחס: אני אמרתי אני אנסה.

<שלמה פנחס: סתם, הלכתי למשרד הפנים, אמרתי אני רוצה מספר רץ שלי, של האחים שלי, שניים וככה הצלחתי.

<שלמה פנחס: אחרת לא הייתי יודע.

<שלמה פנחס: מחקו את כל תעודת הזהות שלו.

<שלמה פנחס: מחוק.

<שלמה פנחס: זה עוול מה שהם עשו.

<מירב שמעון: בכל מקרה תשאיר לנו את כל המסמכים ואנחנו נצטרך לבדוק את זה עם המקורות שלנו.

<שלמה פנחס: טוב, בסדר.

נורית קורן: תודה רבה שלמה, תודה.

נורית קורן: בבקשה, שושנה ציוני.

<עדה יונה משרקי: לא, אני יונה משרקי.

<עדה יונה משרקי: אני הייתי בוועדות והייתי בעניינים של - - -

נורית קורן: מה הקשר שלך?

<עדה יונה משרקי: הוא בן דודה שלי.

נורית קורן: אתם בני דודים, אוקיי.

<עדה יונה משרקי: כן.

<עדה יונה משרקי: יש לי פה מלא מלא מסמכים, אבל כמו שהוא אמר, אין למי-.

<עדה יונה משרקי: כתוב לי במכתבים במפורש לא ידוע למי נמסר ונשלח וכל מיני מסמכים, אבל לא אמרו למי נמסר.

<עדה יונה משרקי: אני כל פעם הייתי בוועדות כל פעם וכל פעם יש לי פה מלא.

<עדה יונה משרקי: תיקייה.

<עדה יונה משרקי: הכל עליו.

<עדה יונה משרקי: שהוא חי והוא נמסר, אבל לא אמרו למי נמסר.

<רחל דותן: נמסר לאימוץ.

נורית קורן: כתוב על הדף שהוא נמסר לאימוץ?

<עדה יונה משרקי: כן.

נורית קורן: רחל, תסדרי לנו את המסמכים.

<עדה יונה משרקי: יש לי פה מלא-מלא מסמכים.

נורית קורן: אני יכולה להוציא את הדף שכתוב עליו "נמסר לאימוץ", בבקשה?

<עדה יונה משרקי: כן.

<עדה יונה משרקי: יש לי פה מלא-מלא מסמכים.

נורית קורן: את המסמך שכתוב עליו "נמסר לאימוץ".

<רחל דותן: חשוב להדגיש, זאת דודתי, היא הייתה בחורה צעירה, רכשה לעצמה מכונת כתיבה, פשוט שלחה מכתבים, תכתובת על הבן ועל הדוד, אבא שלי ושל שלמה וגם של אחי.

<רחל דותן: במשך שנים היא טיפלה בנושא, שלחה מכתבים לראש הממשלה, לשר המשפטים אז.

<רחל דותן: מסמכים, מהעיתונים, מהכל, כל זה בנוגע לנושא הזה.

<עדה יונה משרקי: באף מקום לא כתוב שהוא מת.

<עדה יונה משרקי: הוא נמסר.

נורית קורן: אני רוצה שתראי לנו בבקשה את המסמך הרלבנטי.

נורית קורן: תחפשי אותו, אנחנו פה.

נורית קורן: תמצאי אותו ובינתיים אני אתן למישהו אחר לדבר.

נורית קורן: את מדבר על ציון, נכון?

<עדה יונה משרקי: כן.

<עדה יונה משרקי: הייתי בוועדות, חמש ועדות ואיפה לא נכנסתי בתוך האינטרנט, ואיפה לא הייתי?

<עדה יונה משרקי: הייתי בכל מיני.

<עדה יונה משרקי: יש לי פה מסמכים בלי סוף.

נורית קורן: בסדר, אבל תמצאי דווקא את הטופס הרלבנטי שכתוב עליו "נמסר לאימוץ", או רק "נמסר".

נורית קורן: אני רוצה לראות את הטופס הזה.

נורית קורן: אחר כך אנחנו נצלם את כל הטפסים הרלבנטיים.

<רחל דותן: רק לציין בנוגע לדוד, לאבא של שלמה, באותו מקרה שהתמוטט הגג, זה היה ידוע שהייתה תקופה של שלגים מאד קשים בשנת 1949, בדצמבר 1949.

<רחל דותן: באותו מקרה למעשה נהרגו ארבעה גברים ואז באמת באו ואמא של שלמה, זיכרונה לברכה, הדודה לולווה, מסרה עדות כתובה.

<רחל דותן: אם רק תרשי לי רק לסיים את הסיפור שלהם.

<רחל דותן: אני רוצה ממש לצטט את דבריה.

<רחל דותן: היא מספרת כך - - -

נורית קורן: זה מתוך העיתון?

<רחל דותן: זה מה שהיא מצטטת כאשר היא - - -

נורית קורן: מה השם שלה?

<רחל דותן: היינו קוראים לה דודה מרגלית, אבל שמה לולווה.

<רחל דותן: כך כינו אותה.

<רחל דותן: לולווה פנחס.

<מירב שמעון: יש לך את מספרי הטלפון של הגברים הנוספים שנהרגו?

נורית קורן: של המשפחות הנוספות של מי שנהרג יחד איתם.

נורית קורן: את אומרת ארבעה גברים.

<עדה יונה משרקי: לא, לא.

<רחל דותן: שוב, זה מתוך הסיפורים של האמא, שארבעה גברים במחנה - - -

<מירב שמעון: ואת לא יודעת איך קוראים למשפחות?

<רחל דותן: לא.

<רחל דותן: למעשה במחנה היה את חדר האוכל, שרק הוא היה במבנה והשאר התאכלסו באוהלים.

<רחל דותן: שם הייתה חלוקת המזון כל בוקר.

<רחל דותן: ראש המשפחה או נציג של כל משפחה בא לקחת לכל משפחה את הארוחה.

<רחל דותן: ואז הגיעה השמועה שחדר האוכל התמוטט מהשלגים.

<רחל דותן: אז השמועה הזאת הגיעה והנשים שהבעלים שלהן רצו להביא את הארוחה, הן רצו והיא בתוכם, וזה בדיוק מה שהיא ציטטה, מה שהיא כאן מספרת: "הלכנו, אני ועוד שלוש בחורות" – כך זה במילים שלה – "הלכנו, אני ועוד שלוש בחורות, לחפש את הבעלים.

<רחל דותן: מצאנו אותם שוכבים מתים תחת השמיכה באיזה חדר קטן ועל ידם שומר עם רובה" רק כדי שתבינו את ההתייחסות.

<רחל דותן: "רציתי להרים את השמיכה והוא צועק עלי – אם את נוגעת בו, אני חותך אותך לחתיכות.

<רחל דותן: הוא הרים את הרובה ודקר אותי בצלעות".

<רחל דותן: זה מתוך עדותה של אמא של שלמה פנחס.

נורית קורן: אוי ואבוי.

<רחל דותן: "אמרתי לו אם אתה רוצה תהרוג אותי.

<רחל דותן: איפה בעלי?

<רחל דותן: לא פחדתי.

<רחל דותן: התחלנו אני והבחורות להרים את השמיכות מעל המתים, לצעוק ולבכות והם תפסו אותנו וסגרו אותנו באיזה חדר כל הלילה".

<רחל דותן: למחרת, מיד אחרי ששוחררה מכלאה, רצה אל הילד שהיה בבית התינוקות.

<רחל דותן: "הילד שלך מת, אמרה לי האחות".

<רחל דותן: " מה זאת אומרת מת?" אמרתי לה.

<רחל דותן: "ככה מתים ילדים?

<רחל דותן: אתמול הוא היה חי, בידיים שלי".

<רחל דותן: "הייתה שם תמניה אחת, עובדת ניקיון, היא לקחה אותי לצד ואמרה לי הילד שלך חי.

<רחל דותן: בעיניים שלי ראיתי אותו חי.

<רחל דותן: הם לא ראו אותי, אבל אני ראיתי אותם.

<רחל דותן: לקחו אותו במגן דוד לפרדס חנה".

<רחל דותן: ככה היא מספרת.

נורית קורן: היא ראתה אותו.

<רחל דותן: כן, היא ראתה אותו חי.

<רחל דותן: "התלוננתי במחנה, צעקתי, ביקשתי, לא ידעתי על מי לבכות קודם, על הבעל או על הילד.

<רחל דותן: חיכיתי ובכיתי והילד לא חזר".

<רחל דותן: זה מתוך עדותה של הדודה מרגלית, אמא של שלמה פנחס.

נורית קורן: מדהים.

<שלמה פנחס: בית חולים פרדס חנה היה מחנה איסוף לילדים, שהיו לוקחים אותם לשם ומוכרים אותם.

נורית קורן: אוקיי.

נורית קורן: עדויות באמת ממש מצמררות.

נורית קורן: זה ממש מצמרר.

נורית קורן: שושנה, בעצם את מדברת איתנו רק על ציון הילד.

<שושנה ציוני: כן, בעלי כתב מכתב שהוא באמת לא התערב בעניינים האלה, אבל זה כאב לו כל הדברים האלה והוא כתב כמה דברים, שזה קרה גם לו, שרצו לקחת - - - מקרה נוסף.

נורית קורן: כן, בגלל זה אני רוצה לאפשר לה לדבר.

נורית קורן: מי רוצה לדבר?

נורית קורן: בבקשה, מה השם?

נורית קורן: שמות לפרוטוקול.

נורית קורן: אנחנו בחדר קטן, אין לנו מיקרופונים ובכלל זה כל רעש קטן נשמע ואנחנו רוצים שבפרוטוקול ישמעו את כולם ואנחנו רוצים שגם אנשים בבית, שצופים בנו עכשיו יוכלו לשמוע אתכם.

<שושנה ציוני: אני שושנה ציוני, אשתו של זכריה.

<שושנה ציוני: הבת של שלום ויוסף חממי ערוסי.

<שושנה ציוני: בקשר לחטיפת אחי, ציון.

<שושנה ציוני: זהו, התאריכים לא ידועים לי.

<שושנה ציוני: אמא שלי עלתה לארץ בתחילת ספטמבר.

<שושנה ציוני: היא ילדה את הילד בבית חולים בריטי.

נורית קורן: בית חולים בריטי איפה?

<שושנה ציוני: בעדן.

נורית קורן: אוקיי, אז היא ילד בעדן כבר.

<שושנה ציוני: כן, היא הייתה בחודש תשיעי.

נורית קורן: אולי זה היה במחנה חאשד?

<שושנה ציוני: לא, היא הייתה בעדן.

<שושנה ציוני: זה חאשד.

נורית קורן: כן, כן.

<שושנה ציוני: היא ילדה עם המשפחה שלה, כי היא רצתה להיות קרובה לאחיות שלה ולאבא שלה ושם היא ילדה.

<שושנה ציוני: וזהו, והם הגיעו לארץ עם התינוק.

<שושנה ציוני: הם הגיעו במטוס ושמו אותם בעין שמר.

<שושנה ציוני: אמא שלי בתוך האוהלים.

<שושנה ציוני: היו שם גם קרובי משפחה שהיו שם איתה ובסדר.

<שושנה ציוני: היא הלכה כל יום להניק אותו.

<שושנה ציוני: היא שמחה ששמים אותו במקום עם קורת גג.

נורית קורן: שיש מים, שיש חשמל, שיש חימום.

<שושנה ציוני: וכל הזמן היא הלכה להניק אותו בזמן.

<שושנה ציוני: יום אחד סבא שלי ביקש ממנה – אני מבקש ממך שתביאי את הילד שנעשה לו ברית.

<שושנה ציוני: הוא כבר בן חודש וחצי, אנחנו לא נחכה לאבא שלו עד שהוא יגיע.

<שושנה ציוני: אבא שלי הגיע עם כל - - -

נורית קורן: עם משפחת פנחס?

<שושנה ציוני: כן.

<שושנה ציוני: פנחס זה כולם דודים שלי.

נורית קורן: כן, כולם ביחד.

<שושנה ציוני: ואז היא באה ובזמן שהיא באה להניק אותו, ביום האחרון, יחד איתי, היא לקחה אותי אפילו.

<שושנה ציוני: היא אומרת את שיחקת איתו.

<שושנה ציוני: ילד כבר בן חודש וחצי.

<שושנה ציוני: אני הייתי בת שנה וחצי והיא אמרה להם תכינו לי אותו, בבוקר אני באה לקחת אותו, כי המשפחה מבקשת לעשות לו ברית.

<שושנה ציוני: הם לא יחכו עד שבעלי יגיע.

<שושנה ציוני: באה למחרת, אין ילד.

<שושנה ציוני: איפה הילד?

<שושנה ציוני: מת.

<שושנה ציוני: מה מת?

<שושנה ציוני: הינקתי אותו, חייך, הסתכל.

<שושנה ציוני: הוא כבר התחיל להסתכל, לא יכול להיות.

<שושנה ציוני: הבן שלי בריא.

<שושנה ציוני: לא היה לו חום ולא היה לו שום דבר.

<שושנה ציוני: הייתי שם פעמיים באותו יום.

<שושנה ציוני: מת.

<שושנה ציוני: התחילה להשתולל, התחילה לבכות.

<שושנה ציוני: הלכה הביתה, הלכה לאוהל, סיפרה לכל אלה שהיו מסביבה.

<שושנה ציוני: שום דבר לא עזר.

<שושנה ציוני: היא התחילה לזרוק כל מיני דברים והכל.

<שושנה ציוני: נתנו לה כרטיס נסיעה לפרדס חנה.

<שושנה ציוני: יכול להיות שהוא נמצא בבית חולים בפרדס חנה.

<שושנה ציוני: איך?

<שושנה ציוני: אבל הוא - - -

נורית קורן: אחרי שהיא השתוללה הם אמרו לה שיכול להיות שהוא נמצא בפרדס חנה?

<שושנה ציוני: כן, כן, כתוב.

<שושנה ציוני: היא הלכה לבית חולים, מישהו הלך יחד איתה.

<שושנה ציוני: הן תימניות, אף אחד לא ידע איפה זה פרדס חנה, איפה מה?

<שושנה ציוני: ליוו אותה.

<שושנה ציוני: הלכו לשם, אמרו לא, לא הגיע ילד בשם ציון ערוסי.

<שושנה ציוני: בפרדס חנה אמרו לה שיכול להיות שהוא בבית חולים רמב"ם.

<שושנה ציוני: איפה רמב"ם?

<שושנה ציוני: מי ייקח אותה לרמב"ם?

<שושנה ציוני: איך רמב"ם?

<שושנה ציוני: המשיכה להשתולל.

<שושנה ציוני: אבא שלי הגיע בנובמבר יחד איתם ואחד מהנשים, שהיא קרובת משפחה שכבר התחילה לעבוד שם, אמרה לו ערוסי, הבן שלך נמצא בביתן זה וזה.

<שושנה ציוני: הלך לשם, מצא את הבן של בן דודו.

<שושנה ציוני: הוא מיד הכיר אותו כי הוא נולד בתימן.

<שושנה ציוני: תינוק הוציאו.

<שושנה ציוני: הוא אמר זה לא הבן שלי, זה הבן של בן דודי.

<שושנה ציוני: וכבר אז בנובמבר, כבר התחילו לסדר אנשים למקומות קבועים.

<שושנה ציוני: הוא שלח מישהו שיקרא לבן דודו, זה היה הרב ערוסי אברהם, הוא היה מוהל.

<שושנה ציוני: הוא בא ולקח את הילד שלו ואת הבן שלו לא מצאו.

<שושנה ציוני: הלכנו לבית חולים, הלכנו לכל מיני מקומות, אבא שלי הלך ושום דבר לא הלך והפסיקו.

<שושנה ציוני: התחילו הוועדות, כל הדברים האלה.

<שושנה ציוני: כשהייתי בצבא, הוועדות האלה לקחו את כל המסמכים של אמא ואבא שלי מהבית.

<שושנה ציוני: אפילו שקיבלו אגרות חוב כשעלו לארץ, גם אותן לקחו.

<שושנה ציוני: לא נשאר לי כלום, אבל אני זוכרת שבכרטיס העלייה היה כתוב את השם של אמא שלי, את השם שלי ואת השם של ציון, אבל על ציון קו אדום.

<שושנה ציוני: בלי – לא מת, לא חי, לא שום דבר.

<שושנה ציוני: אדום.

<שושנה ציוני: גם זה נעלם.

<שושנה ציוני: אמרתי לאמא שלי למה אתם נותנים?

<שושנה ציוני: לא נותנים דברים כאלה, אני כבר אמרתי לכם.

<שושנה ציוני: אחותי הייתה בת 7-8 כשבאה איזו ועדה.

<שושנה ציוני: היא לא זוכרת איזו ועדה זו.

<שושנה ציוני: היא אומרת אני זוכרת שהייתי ילדה קטנה.

<שושנה ציוני: היא צעירה ממני ב-14 שנה.

<שושנה ציוני: זה היה בסביבות שנת 1967.

<שושנה ציוני: היא אומרת באה איזה ועדה ליישוב ואמא ואבא נתנו להם מסמכים, שיראו את כל הדברים.

<שושנה ציוני: הם אמרו אנחנו נחזיר לכם ועד היום לא החזירו שום דבר ואנחנו לא רואים כלום.

<שושנה ציוני: אני שרתי ברמב"ם ושמעתי שהיו 250 ילדים שהעבירו אותם ממחנות עולים לבית חולים רמב"ם.

<שושנה ציוני: הלכתי לארכיון וביקשתי שיראו לי א התקופה של ספטמבר 1949.

<שושנה ציוני: אמרו לי 1949?

<שושנה ציוני: אמרתי כן, אני מבקשת.

<שושנה ציוני: אם אח שלי שכב כאן, אמרו שהוא יכול להיות גם ברמב"ם.

<שושנה ציוני: הוא אומר לי אי אפשר.

<שושנה ציוני: התיקים היו רטובים, אי אפשר היה לפתוח אותם ולא לגעת בהם, התפוררו.

<שושנה ציוני: כי רמב"ם על מים, אין, כל המרתפים שם.

נורית קורן: את ראית שהתיקים היו רטובים?

<שושנה ציוני: כן, אני ראיתי אותם.

<שושנה ציוני: אי אפשר היה לראות את זה.

<שושנה ציוני: גם עד לפני 20 שנה התיקים, עד שהם לא הכניסו לאינטרנט וכל הדברים, הרבה קיבלו לחות ומאד - - - השתמשו אז בקרטונים ובנייר הכי פשוט בעולם.

<שושנה ציוני: וזהו.

נורית קורן: איזו רשלנות.

<שושנה ציוני: ומאז אנחנו לא רואים אותו ולא שמענו עליו.

<שושנה ציוני: הייתי בוועדות ובאחת הוועדות, אני לא זוכרת, ועדת שלגי, היה שם שופט ובחור מראש העין.

<שושנה ציוני: אני באתי עם אמא שלי ועם אחי והיא מספרת.

<שושנה ציוני: סיפרתי את הסיפור, אמא שלי הייתה שם אז הוא אומר – את בטוחה במה שאת אומרת?

<שושנה ציוני: אמרתי הנה אמא שלי.

<שושנה ציוני: אתה יכול לשאול אותה.

<שושנה ציוני: אתם צוחקים?

<שושנה ציוני: בחוץ מצאתי כל מיני חוברות ומצאתי את השם של אחי, שלא נודעו עקבותיו, ואת זה גם לקחו מאמא שלי מהבית.

<שושנה ציוני: מאז אנחנו מחפשים ומחפשים ומשום מה, במשך הזמן שלחו לנו – יכול להיות שהוא נקבר ברמב"ם.

<שושנה ציוני: יש אצל רחל, שלחו לנו מסמך של קבורה בעין שמר ואת זה אני מבקשת לפתוח.

נורית קורן: רחל, יש לך מסמך על קבורה בעין שמר?

<רחל דותן: כן.

נורית קורן: אז תראי לי.

<רחל דותן: כן.

<קריאה: שער מנשה.

<קריאה: עין שמר זה קיבוץ.

<קריאה: זה שער מנשה, שם.

<שושנה ציוני: גם שם, חלק מהם.

<קריאה: לא עין שמר, בשער מנשה.

<שושנה ציוני: אמרו לה בעין שמר.

<שושנה ציוני: למה את מתווכחת איתי?

<שושנה ציוני: יש לי את המסמך.

נורית קורן: בסדר.

נורית קורן: תודה.

נורית קורן: אתה רצית, בבקשה.

<שושנה ציוני: רק עוד דבר, הבית היה עצוב.

<שושנה ציוני: במשך 10 שנים או 11 שנים אמרתי להורים שלי אם אתם ממשיכים אני עוזבת את הבית, די.

<שושנה ציוני: אין קבורה וזהו.

<שושנה ציוני: אבל היא לא הפסיקה.

נורית קורן: ברור, איך אפשר?

<ישי כהן: הערת ביניים על המתים שם.

<ישי כהן: שמי כהן ישי.

<ישי כהן: הזכרת משהו על המתים, אז אני עוד בשנת 1996 עם צי הנגבי, כלום לא לגבייך, אמרתי את זה גם ישירות בכל מקום שהיינו מופיעים.

<ישי כהן: ההתעסקות במתים זה בזבוז זמן יקר למצוא את החטופים.

<ישי כהן: עד היום אני אומר את זה ואם התכוונת אלי או לחברים שלי שנמצאים כאן או לא נמצאים כאן, כלום לא לגבייך.

<ישי כהן: כלום.

נורית קורן: טוב, ברור.

<ישי כהן: זה לא אישי.

נורית קורן: כן, כן, הערת ביניים.

<ישי כהן: זה כבר - - -

נורית קורן: בסדר, מה שאתה אומר עכשיו תגיד לשלמה, שלא לחפש את הקברים.

נורית קורן: בסדר?

נורית קורן: אנחנו ממשיכים, בבקשה.

נורית קורן: שם מלא לפרוטוקול, בבקשה.

<זכריה ציוני: אני הגעתי לעין שמר - - -

נורית קורן: שם לפרוטוקול.

נורית קורן: לא שמענו, לאט לאט.

נורית קורן: שירלי, תביאי בבקשה כוסות, תמזגו לו מים.

<קריאה: לא מוצאים - - - לבחור שטוען שהקברים - - -

נורית קורן: אני לא רוצה עכשיו.

נורית קורן: יש זמן, קודם כל אני רוצה שכל האנשים שהגיעו ידברו.

נורית קורן: בבקשה.

נורית קורן: אחר כך אני אגיב.

<זכריה ציוני: שמי ציוני זכריה ואני הולך להציג פה דו"ח של כמעט ונפגע.

<זכריה ציוני: מה זאת אומרת?

<זכריה ציוני: אני הייתי ילד בסביבות גיל 5.

נורית קורן: מתי עליתם לארץ?

<זכריה ציוני: עלינו לארץ ב-27 בנובמבר 1949 בקבוצה שהגיעה - - - ושוכנה במחנה עולים בעין שמר.

נורית קורן: בקבוצה הזאת, כן.

נורית קורן: והיית ילד בן כמה?

<זכריה ציוני: אני הייתי בערך בן 5.

<זכריה ציוני: לגבי התימנים אפשר רק להעריך את הגיל שלהם, כי אף אחד לא רשם.

נורית קורן: בסדר, בערך בן 5.

נורית קורן: חלק רשמו, חלק לא.

נורית קורן: בערך בן 5.

<זכריה ציוני: ברמת העיקרון, בסדר.

נורית קורן: וכמה ילדים במשפחה?

<זכריה ציוני: היינו שניים.

<זכריה ציוני: במקרה שלנו היינו רק אני ואחותי, אחותי הבוגרת ממני.

<זכריה ציוני: אני רוצה לספר לכם קצת על החוויות שאותם אנשים חוו בעין שמר.

<זכריה ציוני: אני הולך לספר מה אימי אמרה לאורך שנים.

<זכריה ציוני: אימי מתארת במילותיה בזמן אמת שכאשר הביאו אותי במרפאה – אותי – לשם טיפול בזיהום עקב חיסון שהתפשט בידי הימנית, ביקשו ממנה האחיות ואנשי הצוות בנחרצות ואפילו באיומים, להשאיר אותי להמשך הטיפול וללכת.

<זכריה ציוני: אבל היא לא רצתה להשאיר אותי והבטיחה שתביא אותי כל יום לטיפול ככל שיידרש.

<זכריה ציוני: התעקשות זו נבעה מהעובדה שלאחותה מרגלית, אחותה של אימי, הייתה ילדה כבת חצי שנה בשם חממה, שעל פי הרישומים נפטרה ב-24 בינואר 1950.

<זכריה ציוני: גופתה לא הועברה להוריה לקבורה ולמעשה חממה נעלמה במחנה עין שמר ועקבותיה לא נמצאו.

<זכריה ציוני: זו הייתה טראומה שאימי ואחותה סחבו איתן לאורך השנים וזה היה המניע לכך שאמא שלי לא רצתה להשאיר אותי במרפאה, לידי אותם המטפלים.

<זכריה ציוני: השיח הזה לא נפסק אחרי שנה שנתיים.

<זכריה ציוני: זה ליווה את אמא שלי ואת אחותה לאורך זמן.

<זכריה ציוני: אתם יודעים, זה מחוויותיו של ילד שהיה באותם ימים ילד.

<זכריה ציוני: זה מה שיש לי לומר על הנושא הזה.

<זכריה ציוני: יש לי פה תעודת פטירה של אותה ילדה.

נורית קורן: חממה?

<זכריה ציוני: הבת של דודה שלי.

<זכריה ציוני: כתוב תעודת פטירה וכתוב שהיא נפטרה - - -

נורית קורן: רגע, בואו נבהיר, מה שם המשפחה של חממה?

<זכריה ציוני: כהן, ממשפחת כהן.

נורית קורן: והיא נולדה בארץ או שהיא נולדה בעדן?

<זכריה ציוני: היא הייתה בת 4 חודשים בערך כשהם הגיעו למחנה העולים.

<זכריה ציוני: לפי הרישומים פה היא נפטרה, לפי תעודת העולה היא נפטרה ב-24 בינואר 1950.

נורית קורן: והייתה תלונה עליה לוועדת כהן קדמי או לוועדת שלגי?

<זכריה ציוני: לא, לא, היא לא הגיעה.

נורית קורן: אף אחד לא הגיע?

<שושנה ציוני: לא, סעדיה כן הגיע, זכריה.

<זכריה ציוני: הוא הגיע?

<שושנה ציוני: סעדיה זיכרונו לברכה כן הגיע כשזה היה בראש העין.

<שושנה ציוני: ואז הוא חלה ולא מסר - - -

נורית קורן: הוא לא המשיך.

<שושנה ציוני: הוא לא השלים ולא המשיך.

<שושנה ציוני: והיא נפטרה.

<שושנה ציוני: היא אמרה לי אתמול, אני מתפלאת שלא קראו לאבא שלי.

<שושנה ציוני: המכתבים היו מגיעים אלי שיקראו לי ואף אחד לא אמר לי וזהו.

<שושנה ציוני: ואז אתמול היא שמעה שאנחנו הולכים, אז היא אמרה רגע, רגע, אז תגידו משהו בקשר לאחותי.

נורית קורן: מה השם של ההורים של חממה?

<זכריה ציוני: סעדיה ומרגלית - לולווה כהן.

נורית קורן: אוקיי, זאת שהזכרנו קודם, לולווה.

נורית קורן: אהרון, בבקשה, מה שם המשפחה?

<אהרן כהן: שמי כהן אהרן.

<אהרן כהן: עליתי בגיל 13 שנים מתימן, מאותו כפר שהחברה דיברו עליו והציגו אותו.

<אהרן כהן: אבי נפטר בתימן שבוע לפני שעלינו ארצה ממחלה קשה.

<אהרן כהן: הוא היה חולה שבעה חודשים ולאחר שבעה ימים של אבל עלינו ארצה, אני זוכר על שני גמלים ואיך אומרים, בדרך לארץ ישראל.

נורית קורן: באתם רגלית?

<אהרן כהן: רגע, אני עליתי מתימן לכל אורך הדרך ברגל.

<אהרן כהן: אפילו על הגמל לא עליתי.

נורית קורן: דרך מצרים?

<אהרן כהן: למה?

<אהרן כהן: כי הייתה לי סבתא, שמה בדרה דוד גאסי, שהיא מופיעה פה במסמכים כאם המשפחה, כאב במשפחה.

<אהרן כהן: אימי הייתה בחודש השמיני להריונה ואת כל הדרך עשינו.

<אהרן כהן: בדרך היו גלגולים של שודדים ונעצרנו בדרך, זה מה שאני זוכר.

<אהרן כהן: והיו מחייבים אותנו לשלם דמי כופר כדי להמשיך את הדרך.

<אהרן כהן: כאשר הגנו לעדן, לחשאד מה שנקרא, היינו שם מספר ימים, אני לא זוכר בדיוק ועלינו על המטוסים לארץ ישראל.

<אהרן כהן: הגענו לעין שמר, אני זוכר ובעין שמר קיבלנו שיכון.

<אהרן כהן: אוהל הודי, עם ארבע משפחות בפנים, ושם התגוררנו מספר חודשים, עד שעלינו לשיבוץ ביקנעם, במעברה, באוהלים של מעברת יקנעם.

<אהרן כהן: אימי באותו זמן ילדה את אחי בשם יוסף בן יוסף - - -

נורית קורן: אחרי שעברתם למעברה של יקנעם?

<אהרן כהן: לא, לפני.

<אהרן כהן: לפני, בעין שמר ממש אימי ילדה שם באוהל והדוד, אבא של רחל, עוד מל אותו שם בעין שמר.

<רחל דותן: הסבא.

<אהרן כהן: הסבא, כן.

<אהרן כהן: הוא נקבר - - -.

<אהרן כהן: לאחר מספר ימים לקחו אותם לבתי תינוקות.

<אהרן כהן: היו כאלה ביתנים של האנגלים במחנה עולים א', כך זה נקרא.

<אהרן כהן: אנחנו היינו במחנה ב' בעין שם.

<אהרן כהן: משם היו עולות האמהות להניק כל יום בבוקר ובערב.

<אהרן כהן: באחד הימים, אחרי מספר ימים, אני לא זוכר בדיוק, כי אני הייתי ילד ולא התעסקתי עם זה, עלתה אימי להניק אותו בבוקר, כמו תמיד, כמו כל יום.

<אהרן כהן: ראתה את הילד, ילד יפה תואר היא אמרה, ילד בריא, הכל.

<אהרן כהן: בערב באה להניק אותו, הראו לה ילד אחר ואמרו לה שהבן שלך מת.

<אהרן כהן: בערב היה יוצא כרוז, אני זוכר, היה יוצא כרוז ממחנה א' למחנה ב', למחנה ג', ומכריז באמצע הכביש – יחיא בן יחיא, הבן שלך הלך.

<אהרן כהן: זכריה בן יוסף, הבן שלך הלך.

<אהרן כהן: ככה היו.

<אהרן כהן: ככה התנהגו לאנשים.

נורית קורן: נורא.

<קריאה: ולא מצאו גופות.

<אהרן כהן: בסדר, עד שמסרו לה צעקה, היא בכתה, לא עזר כלום.

<אהרן כהן: דפקה על הדלתות, זה לא עזר שום דבר.

<אהרן כהן: חזרה.

<אהרן כהן: כי את יודעת, איך להרגיש?

<אהרן כהן: איך מרגישה אלמנה חודש ימים או חודש וחצי אחרי שהיא איבדה את הבעל וילדה בן ומוסרים לה – הבן שלך מת.

<אהרן כהן: היא רצתה לראות, אמרו לה לא, לקחו אותו.

<אהרן כהן: פעם מסרו לה שהעבירו אותו לרמב"ם בחיפה ופעם אמרו שמסרו אותו לבאר יעקב.

<אהרן כהן: זה כתוב, זה מופיע במסמכים כל הסיפורים.

<אהרן כהן: אבל אין לנו שום עדות.

<אהרן כהן: לא קבר ולא שום דבר.

<אהרן כהן: אנחנו שני אחים, אני הייתי בגיל 13, אחי היה בגיל 7 או 6, מה אנחנו יכולים לעשות?

<אהרן כהן: בגיל הזה, לאחר מספר ימים, נסעתי אני ואביה של רחל, שיאריך ימים, שלמה גאסי.

<אהרן כהן: הוא כבר העיד בפניכם.

<אהרן כהן: נסענו לכרכור, לפרדס חנה, ללהבות חביבה, למשטרת כרכור.

<אהרן כהן: שני ילדים.

<אהרן כהן: שני צעירים, הוא יותר גדול ממני בשנה, אז בגיל כזה נסענו מתוך דאגה גם להורים בבית וגם לאמהות המסכנות.

<אהרן כהן: אמרו לנו אין לכם מה לחפש פה, תיסעו למשרדי הסוכנות, שם תמצאו את הרישומים ואת כל התיקים.

<אהרן כהן: נסענו לרחוב העלייה 8 בתל אביב.

<אהרן כהן: עלינו למעלה, פתחו את התיקים, ראו באיזה יום הגענו לארץ.

<אהרן כהן: זה היה ב-13 בדצמבר 1949.

<אהרן כהן: לאחר שראינו שאין, לא מופיע הבן בתוך התיק, אחי, לאחר שראו שהוא לא מופיע בתוך התיק אמרו תיסעו, אולי תמצאו בסוכנות.

<אהרן כהן: אתם למעשה לא שייכים אלינו, אתם גרים ביקנעם, צריך אזור חיפה.

<אהרן כהן: תיסעו לחיפה, למשרדי הסוכנות.

<אהרן כהן: עזבנו שם ונסענו למשרדי הסוכנות בחיפה, ברחוב הנמל.

<אהרן כהן: הגענו לשם, גם כן שאלנו וזה.

<אהרן כהן: את מי תשאל?

<אהרן כהן: רק את הקירות.

<אהרן כהן: אף אחד לא מדבר איתך.

<אהרן כהן: אבל אדם מבוגר מאד, אני זוכר אותו בעיני, עם כיפה שחורה.

<אהרן כהן: הוא אומר לי ילדים, אל תחפשו פה.

<אהרן כהן: אין לכם מה לחפש.

<אהרן כהן: תחזרו לבית.

<אהרן כהן: חלק גדול מילדים הועברו לחו"ל.

<אהרן כהן: במילים האלה, לי הוא אמר.

<אהרן כהן: אין לכם מה לחפש.

<אהרן כהן: משם חזרנו הביתה וזהו, הרמנו ידיים.

<אהרן כהן: זה מה שהיה.

<אהרן כהן: אחר כך במשך השנים הופעתי בפני שלוש ועדות, גם מינקובסקי.

<אהרן כהן: אני חוזר שהיו מגיעים שוטרים אלינו, ליקנעם.

<אהרן כהן: עוד היינו בהתחלה, לפני 50 ומשהו שנים, ומראיינים את האמהות ואת האבות, אלה שעוד היו בחיים והולכים להם.

<אהרן כהן: אחר כך מינקובסקי, ואחר כך בהלול, כל אלה אני זוכר אותם.

<אהרן כהן: בוועדת שלגי אני הופעתי בבית אגרון בירושלים, עם דוד מימון וכל אלה.

נורית קורן: כן, ועדת כהן קדמי.

<אהרן כהן: כן, כהן קדמי, ומסרתי עדות.

<אהרן כהן: יש צילומים על זה שאני הופעתי שם ומשם והלאה זהו.

<אהרן כהן: דיברתי עם משה חובב, לא משה חובב - - -

נורית קורן: עמי חובב.

<אהרן כהן: עמי חובב.

<אהרן כהן: התווכחתי איתו, אמרתי לו, לאחר ששלחו לנו איזה שהוא מסמך שהילד נפטר, זהו, מוועדת שלגי.

<אהרן כהן: ועדת שלגי או קדמי, אני כבר לא זוכר.

<קריאה: שלגי.

<אהרן כהן: שלגי.

<אהרן כהן: וזהו.

<אהרן כהן: חברת הכנסת נורית, משם עברנו לאח השני.

<אהרן כהן: אשתי, שתאריך ימים יצאה רק שלשום מאבל על אחיה ויש לי גם מסמכים שהבת שלי, בשם כהן ארבו נגה, שגרה ביהוד, הוציאה דרך האינטרנט ואשתי לא יכלה להגיע למסור עדות.

<אהרן כהן: אבל כפי שאני מכיר את התיק הזה שלהם, כן היה להם אח בגיל 6, שלקחו אותו.

<אהרן כהן: קוראים לו אברהם בן יחיא סיאני.

<אהרן כהן: גם כן לקחו אותו, אמרו להם שהוא חולה, לקחו אותו לרמב"ם.

<אהרן כהן: אני יכול להביא את כל המסמכים שלו.

נורית קורן: כן, אנחנו ניקח את כל המסמכים ואנחנו ננסה לעשות סדר.

<אהרן כהן: כן, ותבדקו.

<אהרן כהן: פעם לרמב"ם, פעם למקום אחר ובסוף אמרו להם מת.

<אהרן כהן: לא קבר ולא שום דבר.

<אהרן כהן: אין שום מסמך, אין שום תעודה שמוכיחה, שאומרת.

<אהרן כהן: אין לכם מה לחפש וזה מה שיש.

<אהרן כהן: ממה שאנחנו ניזונים היום, היום אני קרוב לגיל 82, זה מהטלוויזיה.

<אהרן כהן: זאת שאמרה שכל יום עברו - - - חמישה ילדים כל יום - - -

נורית קורן: כן, שלומית.

<אהרן כהן: כן, כל מיני וזה כואב לנו שאנחנו נזכרים.

<אהרן כהן: אימי הלכה לעולמה בצער גדול, כמו כל האמהות האחרות.

<אהרן כהן: וזה מה שאנחנו מצפים אולי שיראו לנו קבר.

<אהרן כהן: עשינו בדיקות DNA ושלחנו, גם היא וגם - - -

נורית קורן: כן, אנחנו יודעים.

נורית קורן: אין לנו הרבה מאומצים להשוות ביניהם, אז אין הרבה, אבל לפחות מצאנו שניים ואני מקווה שאנחנו נמשיך הלאה.

<אהרן כהן: גם אשתי עשתה בדיקת DNA ושלחנו.

<אהרן כהן: אנחנו מצפים להתפתחות חיובית.

נורית קורן: בעזרת השם.

נורית קורן: אני מתנצלת שאני קצת מקצרת, פשוט יש לנו בדיוק עוד 20 דקות ואני רוצה לתת לכולם לדבר, כי המליאה מתחילה בשעה אחת.

נורית קורן: אני רוצה לשמוע את מרים חוברה.

נורית קורן: שלום, ברוכה הבאה.

נורית קורן: אני מקווה שאת מרגישה טוב.

נורית קורן: את היית צריכה להיות אצלנו שבוע שעבר.

<מרים חוברה: כן, דחיתי שבוע שעבר.

נורית קורן: כן, העיקר שאת מרגישה טוב.

<מרים חוברה: עברתי התקף לב.

נורית קורן: אז קודם כל בריאות ובריאות איתנה, ובעזרת השם שאנחנו נצליח לתת איזה שהוא מוצא.

<מרים חוברה: כי כל הזמן חשבתי על הוועדה, בסוף הלכתי להתאשפז.

נורית קורן: אז לא לחשוב יותר מדי על הוועדה.

<מרים חוברה: זה קשה - - -

נורית קורן: אני יודעת.

נורית קורן: לא לחשוב יותר מדי על הוועדה.

נורית קורן: מרים, בקצרה תספרי לנו את הסיפור.

נורית קורן: את לא היית, אבל אנחנו הקראנו את הסרט ששלחתם.

<מרים חוברה: תראי, אני שלחתי מכתב בבית אגרון לוועדת שלבי, בשנת 1995, 1993, יש לי פה את המכתב וקיבלתי מכתב כזה מוזר.

<מירב שמעון: קודם כל תגידי את מי את מחפשת.

<מרים חוברה: עליתי עם אימי.

<מרים חוברה: אימי בתור אלמנה יפה, בערך בת 30.

<מרים חוברה: הגענו לאוהל בבית ליד עם כל המשפחה שלה.

נורית קורן: כמה ילדים הייתם?

<מרים חוברה: אנחנו רק שתי אחיות.

<מרים חוברה: אחותי הגדולה הייתה נשואה.

<מרים חוברה: היא ילדה בן באוהל.

<מרים חוברה: למזלה הטוב שזה באוהל, אם לא היו לוקחים אותו.

נורית קורן: איך קראו לאמא?

<מרים חוברה: לאמא שלי אמנה.

נורית קורן: מה שם המשפחה?

<מרים חוברה: סאלם.

נורית קורן: משפחת סאלם.

<מרים חוברה: קראו לה בארץ חנה סאלם.

<מרים חוברה: הגענו כרגיל עם כל המשפחה, כולם בריאים, כולם נפלאים.

<מרים חוברה: באו לאוהל ולקחו את אמא שלי.

<מרים חוברה: הצביעו עליה שהיא צריכה לעבור בדיקה.

<מרים חוברה: אני הייתי בת 11.

<מרים חוברה: ולקחו אותה.

<מרים חוברה: בבית ליד ישנם צריפים כאלה.

<מרים חוברה: היה פעם מחנה בריטי.

<מרים חוברה: בצריפים האלה החלונות בגובה כזה, והם נמוכים, לא גבוהים.

<מרים חוברה: את היית שם?

<מרים חוברה: אז הלכתי עם אחותי למחרת, שמנו אבן, עלינו על האבן והשקפנו קדימה ואחורה.

<מרים חוברה: ראינו את אמא בערך במיטה השלישית מצד שמאל.

<מרים חוברה: אז אימי מצביעה לנו שהיא צמאה.

<מרים חוברה: אני רצתי לאוהל – באלוהים – זה כאילו היום.

<מרים חוברה: הבאתי ספל אלומיניום עם מים ולמזלנו הטוב הדלת הייתה פתוחה, לא נעולה.

<מרים חוברה: נכנסנו.

<מרים חוברה: אחותי השיבה את אימי, אימי התחילה לשתות, באה אחות כושית מפחידה, עיר של שדים.

<מרים חוברה: יש עליה כזה כובע לבן של אחור ושיער מקורזל כזה.

<מרים חוברה: היא לקחה את הספל, זרקה אותו, רוח מין און, רוח מין און.

<מרים חוברה: ממש נבהלנו.

<קריאה: ערבייה.

<מרים חוברה: ברחנו, הלכנו לאוהל.

<מרים חוברה: אנחנו מספרים לכל המשפחה.

<מרים חוברה: באה המשפחה לבדוק מה הלך.

<מרים חוברה: אימי לא נמצאת.

<מרים חוברה: איננה.

<מרים חוברה: אין.

<מרים חוברה: אינה.

<מרים חוברה: לא דובים ולא יער.

<מרים חוברה: כאילו אמא שלי לא נולדה.

<מרים חוברה: אני נולדתי דרך האוויר.

<מרים חוברה: אז הייתי בוועדת שלגי.

<מרים חוברה: היו שם שלושה שופטים בדימוס, אולי בני 100.

<מרים חוברה: לא יודעת.

<מרים חוברה: אין טלוויזיה.

<מרים חוברה: אין רדיו.

<מרים חוברה: אין רישום.

<מרים חוברה: אין כלום.

<מרים חוברה: אני ודודי, אח של אימי ואחותי.

<מרים חוברה: אתה תעלה ותדבר – אח של אימי.

<מרים חוברה: הוא כבר נפטר, גם אחותה נפטרה.

<מרים חוברה: ההורים שלה, כולם נפטרו.

<מרים חוברה: והוא התחיל לדבר והוא מסביר בדיוק את הסיפור.

<מרים חוברה: אז אחותי ביקשה גם למסור עדות.

<מרים חוברה: אמרו לא צריך.

<מרים חוברה: מספיק.

<מרים חוברה: לא כתבו שום מילה.

<מרים חוברה: לא - - -

נורית קורן: זה זלזול.

<מרים חוברה: זלזול.

<מרים חוברה: לא ברישום ולא ברדיו ולא בטלוויזיה ולא עיתון.

<מרים חוברה: כלום.

<מרים חוברה: הם שמו שלושה שופטים מבוגרים.

<מרים חוברה: אני ביקשתי לדבר כי שלחתי מכתב ואני רוצה להסביר את עצמי.

<מרים חוברה: לא מדברים.

<מרים חוברה: הוא מסר עדות, אתם יכולים לצאת.

<מרים חוברה: הלכנו הביתה.

<מרים חוברה: פגשתי את צחי הנגבי לפני ארבע שנים לערך.

<מרים חוברה: הייתה מסיבה בכפר סבא, שעשו יום הולדת, לסבתא, לאמא של ניסים, שהיא בת 102 והוא הוזמן למסיבה.

נורית קורן: של שלמה מגנום?

<מרים חוברה: ניגשתי אליו, ביקשתי ממנו.

<מרים חוברה: שמעתי שהוא אחראי על הגנזך בכנסת.

<מרים חוברה: ביקשתי ממנו תעודת עולה למזכרת של אמא שלי.

<מרים חוברה: הוא אמר לי תיגשי לפקידה שלי, היא תרשום את הפרטים שלך.

<מרים חוברה: ניגשתי אליה.

<מרים חוברה: לקחה את הפרטים ועד היום – אם את קיבלת תשובה, אני קיבלתי תשובה.

<מרים חוברה: הנה כנסת ישראל, עם ישראל חי.

<מרים חוברה: מה?

<מרים חוברה: ארמונות ברוך הוא ברוך שמו.

<מרים חוברה: אני אומרת אני רוצה רק את האמת.

נורית קורן: את רוצה לראות מה יש לנו במכתב התשובה שקיבלת מהוועדה.

<מרים חוברה: המכתב זה לא משהו מיוחד, כי גם-.

<מרים חוברה: כן, אני רוצה להראות לך.

<מרים חוברה: זה מכתב התשובה.

נורית קורן: בואי תקריאי לנו מה כתוב.

<מרים חוברה: התשובה שלהם: הנדון בקשתך בתיק 26267/95, נבדקת היעלמותה של אומנה חנה סאלם דאעיש, שנעלמה - - - הייתה בת 19.

<מרים חוברה: היא מעל 30 אפילו.

<מרים חוברה: אני מצטער להודיע לך כי הבקשה הנדונה לא טופלה על ידי חברי הוועדה, כיוון שגיל הנעדרת אינו רלבנטי למנדט שניתן לוועדה.

נורית קורן: תשובה נהדרת.

<מרים חוברה: תשובה נהדרת ולא לעניי.

נורית קורן: כן.

נורית קורן: אז אנחנו רוצים לצלם את זה.

<מרים חוברה: את המכתב שלי?

<מרים חוברה: בבקשה, אם תרצי לצלם, כי לי אין מצלמה ואין לי פקידים בבית.

נורית קורן: אנחנו נצלם אותו.

<מרים חוברה: יש לי תשעה ירחי לידה רק.

נורית קורן: תהיי בריאה רק.

נורית קורן: רק תהיי בריאה, אנחנו נצלם את הכל.

<מרים חוברה: חמישה חומשי תורה וארבע אמהות.

<מרים חוברה: אז אני מבקשת, אני באמת מבקשת עזרתכם.

נורית קורן: בעזרת השם.

נורית קורן: אנחנו נרשום מה שאת רוצה.

<מרים חוברה: אני רוצה את תעודת העולה של אמא שלי, שזה בגנזך.

נורית קורן: אוקיי, אנחנו נשתדל להביא.

<מרים חוברה: וכל עזרה שתבוא מכם תהא ברוכה.

נורית קורן: יש תמונה?

<מרים חוברה: עוזי משולם.

<מרים חוברה: מישהו זכור את עוזי משולם?

נורית קורן: כן.

<קריאה: כן, כן, הרב עוזי משולם.

<מרים חוברה: משהו מעוזי מעולם.

<מרים חוברה: שרפו אותו בגז בתוך הכלא.

<מרים חוברה: עם ישראל חי.

נורית קורן: אמן.

נורית קורן: עם ישראל חי וימשיך לחיות במדינת ישראל.

<מרים חוברה: אז אני דיברתי בקיצור?

נורית קורן: כן, דיברת מצוין.

<מרים חוברה: אבל תדעו לכם, קורות חיי הם גיהינום מהלכים על עשר, לא על שתיים.

<מרים חוברה: אז אני מבקשת.

<מרים חוברה: אני לא יודעת מה תעשו איתי.

<מרים חוברה: לא יודעת.

נורית קורן: אנחנו נשתדל להדליק לך את הנר.

נורית קורן: היום נר ראשון של חנוכה, נשתדל להדליק את הנר בעזרת השם ולמצוא כל נייר ונייר שנוכל לסייע.

נורית קורן: אנחנו נראה מה לעשות.

נורית קורן: זה בעצם היה הדיון שלפני שבועיים, שדיברנו על הנשים הקטנות ו- - -

<מרים חוברה: כן, תיעדו אותי.

נורית קורן: ותיעדו אותה וצריך להגיד תודה רבה לעמותת עמרם, שתיעדו.

<מרים חוברה: מאד.

<מרים חוברה: יש פה מישהו מהם?

נורית קורן: לא, הם לא נמצאים, אבל אנחנו נמסור להם ואני שוב אומרת תודה רבה לעמותת עמרם, שהם מתעדים את כל האנשים ואת הסיפורים.

נורית קורן: מסמכים מאד חשובים.

<מרים חוברה: הייתי רוצה שיבואו אלי לבקר.

נורית קורן: אנחנו נעביר להם.

<מרים חוברה: אני אשמח.

<מרים חוברה: אני באמת אשמח.

נורית קורן: את נהדרת ושתהיה לך רק בריאות.

<מרים חוברה: אמן.

<מרים חוברה: תבורכי ברכת שמיים ותצליחו.

<מרים חוברה: אתם המלאכים השליחים שלנו.

<מרים חוברה: אם יש עוד קרן אור, אז זה בזכות נר ראשון שאת אומרת.

נורית קורן: כן, כן, את צודקת, מרים.

נורית קורן: יש לנו את הדסה יהודה, בבקשה.

נורית קורן: את מאד מתרגשת הדסה.

נורית קורן: קחי איתך כוס מים ובואי לכאן.

נורית קורן: אחרי הדסה ציון הדרי.

נורית קורן: בבקשה הדסה, כמה שאת יכולה לספר לנו את הסיפור.

נורית קורן: אנחנו יודעים שמדובר בסיפור כואב.

נורית קורן: הדסה, תגידי לפרוטוקול גם את שם המשפחה.

<הדסה יהודה: אני הדסה יהודה.

<הדסה יהודה: עליתי לארץ בשנת 1963.

<הדסה יהודה: הייתי 7 שנים בארץ.

<הדסה יהודה: אני התחתנתי, ילדתי בן ב-17 באפריל 1970.

<הדסה יהודה: איך שסיימתי, איך שהתינוק יצא ממני, האחות לקחה אותו, שקלה אותו, עטפה אותו ולקחה אותו.

<הדסה יהודה: חזרה אלי תוך דקה, אמרה לי גברת, הילד שלך מת.

<הדסה יהודה: וזהו.

<הדסה יהודה: אני לא סיימתי עוד את הילד שלי אפילו.

<הדסה יהודה: מת.

<הדסה יהודה: אני עולה חדשה.

<הדסה יהודה: אני לא מבינה הרבה.

<הדסה יהודה: אמא שלי ואבא שלי ובעלי היו מחוץ לדלת.

<הדסה יהודה: הם ראו את התינוק.

<הדסה יהודה: אני ראיתי אותו רק שהיא לקחה אותו, ככה.

<הדסה יהודה: ואמא אמרה לה הנכד, הילד לא מת.

<הדסה יהודה: הוא לא מת.

<הדסה יהודה: היא לא ידעה הרבה עברית, אז היא אמרה לו הוא לא מת, אני ראיתי אותו.

<הדסה יהודה: למה את משקרת?

<הדסה יהודה: אני רוצה את הילד.

<הדסה יהודה: טוב, חי, מת, תביאי לי את התינוק.

<הדסה יהודה: לא, לא, לא, אתם לא יכולים לקחת את התינוק, כי אתם תקבלו טראומה.

<הדסה יהודה: אתם לא יכולים לקחת אותו.

<הדסה יהודה: לא יודעת מה הם דיברו איתה בחוץ, כי אני לא סיימתי את הלידה שלי והם הלכו.

<הדסה יהודה: עבדו עליהם והם הלכו.

<הדסה יהודה: ובזה נגמר הסיפור.

<הדסה יהודה: אני עבדתי בקופת חולים הכללית וכל הזמן ביקשתי שיתנו לי את התיק מבית החולים קפלן.

<הדסה יהודה: אני ילדתי בקפלן.

<הדסה יהודה: אמרו לי אין תיק.

<הדסה יהודה: התיק נשרף.

<קריאה: ברור.

<הדסה יהודה: לפני שנה אני כתבתי בפייסבוק – מישהו יכול לעזור לי – כששמעתי על ילדי תימן החטופים.

<הדסה יהודה: תיכף ענו לי שיש כנס בסינימטק, תבואי.

<הדסה יהודה: ואז אני הלכתי ודיברתי.

<הדסה יהודה: קמתי, התעקשתי וקמתי ואמרתי שלא רק בשנות ה-50 וה-40 לקחו ילדים, גם בשנת 70 לקחו ילדים.

<הדסה יהודה: ענו לי בוועדה שגם בשנת 73 גנבו ילדים מאסף הרופא.

<הדסה יהודה: ובזה נגמר.

<הדסה יהודה: ועכשיו אני כל הזמן באה לכנסים ונראה.

<הדסה יהודה: הילד לא מת.

<הדסה יהודה: הילד שלי לא מת.

<הדסה יהודה: ההרגשה שלי שלקחו את הילד שלי ומכרו אותו.

<הדסה יהודה: וזהו.

<הדסה יהודה: ואני לא יודעת מזה כלום עד היום.

נורית קורן: כן, הדסה, אנחנו נראה מה לעשות.

נורית קורן: נברר ואנחנו נדבר עם משרד הפנים כדי לקבל - - -

<מרים חוברה: להתראות בשמחות.

<מרים חוברה: תודה רבה לכם.

נורית קורן: תודה, תודה מרים.

נורית קורן: את יכולה לשבת איתנו עוד קצת, אנחנו עוד מעט מסיימים.

נורית קורן: מרים, את יכולה עוד לשבת איתנו, אנחנו עוד מעט מסיימים, אם את רוצה.

<מרים חוברה: כן?

נורית קורן: כן.

נורית קורן: יש זמן, עוד מעט.

נורית קורן: נשמע את ציון הדרי, בבקשה.

<ציון הדר: ציון הדר.

<ציון הדר: אני במקור משפחת מהטסה, אבל אני שיניתי להדר מכוח הנסיבות של העבודה שלי פה בארץ.

<ציון הדר: יצא לי לעבוד באיגוד הישראלי לעיתונות.

<ציון הדר: עבדתי קצת בטלוויזיה, היום אני צלם, מי שמכיר אותי, 49 שנים.

<ציון הדר: אני פה בשליחות של הורי.

<ציון הדר: אחי הגיע לארץ שנת 1949, נכנס למחנה העולים בעין שמר.

<ציון הדר: יש לי דו"ח של בדיקה רפואית שהילד בסדר.

<ציון הדר: חודש אחרי הבדיקה הילד איננו.

<ציון הדר: אין לנו - - -.

<ציון הדר: הסיפורים של אמא בבית, היא וחברתה נאזמה, הולכות להניק את הילדים במחנה עולים.

<ציון הדר: היו להן שעות של הנקה.

<ציון הדר: אמרו להן את ההנקה הבאה אתן לא באות, תבואו בהנקה, נטפל בילדים.

<ציון הדר: נאזמה לא ויתרה.

<ציון הדר: נכנסה לבית הילדים, כשהאחיות ישבו בקבלה, לקחה את הבן שלה, הביאה אותו לאוהל והניקה אותו.

<ציון הדר: שמו יאיר.

<ציון הדר: בהנקה הבאה היא החזירה אותו, כביכול, כשהן באות להניק רגיל.

<ציון הדר: אימי התלוותה אליה.

<ציון הדר: כשהגיעו לחדר הילדים – אין ילדים.

<ציון הדר: אז אותה נאזמה חזרה עם יאיר הביתה, שלמעשה עד היום היא שכנה שלנו וזה הבן שמתפלל יחד איתי, שלמעשה היא הצילה.

<ציון הדר: אימי עד היום אומרת למה לא שמעתי לנאזמה, אבל לא נורא.

<ציון הדר: אימי ניסתה לחפש את אחי.

<ציון הדר: היא התחילה לבלבל להם את השכל, אמרו לה תשמעי, העבירו אותו לסרפן.

<ציון הדר: סרפן זה צריפין.

<ציון הדר: אימי ויתרה על תלושי אוכל בכדי לסבסד נסיעות להגיע לצריפין.

<ציון הדר: חיפשה, חיפשה, חודש וחצי היא מסתובבת.

<ציון הדר: בחודש וחצי נפטרו גם הוריה ולא יידעו אותם.

<ציון הדר: הם נקברו במחנה סגולה בפתח תקווה.

<ציון הדר: כך גם אמרו לה, גם הילד נקבר שם.

<ציון הדר: אבל היא יודעת שהוא הועבר לרמב"ם.

<ציון הדר: עד היום היא לא מצאה אותו.

<ציון הדר: מסכנה, היא נפטרה לפני 20 שנה.

<ציון הדר: היא התוודעה לכל הנושא הזה לפני 35 שנים, בתקופה של עוזי משולם.

<ציון הדר: אני התוודעתי לזה עוד יותר כשמישהי פה בארץ הפיקה סרט על ילדי תימן.

נורית קורן: כן, ציפי טלמור.

<ציון הדר: יש לי אותו.

<ציון הדר: בתור צלם באותו כנס צילמתי אותו.

<ציון הדר: אסור לי להפיץ אותו.

<ציון הדר: שם הוא מחולק לחלק של החטיפה, חלק של הניסיונות.

<ציון הדר: ילדים שבוצעו בהם ניסיונות ונפטרו.

<ציון הדר: לקחו לבבות ומכרו אותם.

<ציון הדר: ילדים שלא נפטרו – לאימי בתעודת הזהות סימנו לה על השם של מאצרי שלום, עיגול – נפטר.

<ציון הדר: יש לי פה מסמך שבשנת 1963 הוא עזב את הארץ.

<ציון הדר: אם ב-1949 הם הגיעו, בשנת 1950 הוא היה במחנה ובשנת 1950 הוא גם עזב את המחנה, אז בשנת 1963 הוא עזב את הארץ.

<ציון הדר: עד היום אני מנסה בצוואת הורי לנסות ולהתחקות אחריו.

<ציון הדר: אני מאמין שאת עושה עבודת פאזל, כל יום עוד חתיכה קטנה מהפאזל מושלמת ובסוף אני מאמין שנראה את התמונה.

נורית קורן: בעזרת השם.

נורית קורן: אני רואה שיש לך תיקים.

<ציון הדר: כן, את זה אני מעביר לכם ישירות.

נורית קורן: אז בעצם הם התלוננו בוועדת שלגי או בוועדת כהן.

<ציון הדר: כן.

<ציון הדר: אימי גם התראיינה לטלוויזיה בערוץ 2 המון פעמים.

נורית קורן: אוקיי.

נורית קורן: תודה.

נורית קורן: יש כאן עוד מישהו מהמשפחות שרוצה לדבר ולא נתתי לו?

נורית קורן: רחמים, מיד.

נורית קורן: אני רק רוצה לראות אם כולם דיברו.

נורית קורן: בנות, אתן צופות בנו?

נורית קורן: יש לנו גם ילד נחמד פה.

נורית קורן: כן, רחמים, בבקשה, רק בקצרה, שתי דקות.

<רחמים עדן: כן, אני אעשה את זה קצר, רבע שעה.

נורית קורן: בטח רבע שעה.

נורית קורן: שלוש שעות.

<רחמים עדן: אני רחמים עדן מהוועד להנצחת ילדי תימן.

<רחמים עדן: חסכנו את העניין, כי אחרת הייתי אוסף את כולם בחוץ כדי לדבר איתם.

<רחמים עדן: כמה דברים?

נורית קורן: למה אתה צריך לאסוף את כולם בחוץ?

<רחמים עדן: כמה דברים.

<קריאה: יש לו תכנית פעולה.

נורית קורן: אה, יש לו תכנית פעולה?

<רחמים עדן: כן.

<רחמים עדן: אני מאד שמח וממש נרגש לשמוע את הסיפור של ציון סאלם.

נורית קורן: למה אתה שמח?

נורית קורן: זה לא משמח.

נורית קורן: זה עצוב.

<רחמים עדן: משפחת סאלם, בקיצור, עשיתי עבודת מחקר על עין שמר.

<רחמים עדן: גם ההורים שלי היו שם.

<רחמים עדן: המשפחה שלנו הייתה שם, כל השכונה שלנו הייתה שם.

<רחמים עדן: בתוך כל העניין הזה העליתי כבר את הנושא הזה כמה פעמים ובמפגש שהיה לנו בראש העין, הזכרתי את הנושא הזה של הגג שקרס והאבא שנקבר.

<רחמים עדן: אני מאד שמחתי עכשיו לעשות הצלבה עם מה שאמא שלי אמרה ועם מה שדודה שלי והדודים שלי אמרו, שלא הייתה הלוויה של הבחורים שנהרגו שם.

<רחמים עדן: אני ממש נרגש לשמוע את זה, כי אני לא רציתי לכתוב את זה, עד שעכשיו אני שומע את זה מעדות ראשונה.

<רחמים עדן: אמא שלי אמרה לי במילים האלה ודוד שלי ודודה שלי, שהם עדיין חיים.

<רחמים עדן: הם היום קרובים ל-90.

<רחמים עדן: הם אמרו לא היו הלוויות.

נורית קורן: בסדר, אנחנו ננסה למצוא אותם.

<רחמים עדן: כן.

<רחמים עדן: על זה אני רוצה לדבר.

<רחמים עדן: לך אני יכול לתת את העניין הזה, של התחקיר, אם תרצי.

נורית קורן: תודה.

<רחמים עדן: ואני אעבור על כמה דברים.

<רחמים עדן: מה שאני רוצה להדגיש - - -

נורית קורן: רק יש לך בדיוק עוד דקה, כי אני צריכה עוד לסכם ולסגור.

<רחמים עדן: עוד דקה.

<רחמים עדן: אין לנו, לי לפחות ולאנשים שאני עובד איתם, אין לנו שום טענות בנושא הזה של נורית קורן.

<רחמים עדן: אנחנו מודים לה על כל מה שנעשה ועל כל מה שיש.

<רחמים עדן: אנחנו רק רוצים לדבר - - -

נורית קורן: תיכף יגידו שאני מפחידה אותך, בגלל זה אתה לא - - -

<רחמים עדן: לא, לא, לא, ממש לא.

<רחמים עדן: בואי, אני עברתי כבר כל כך הרבה שאני חתוך מכל הכיוונים וכבר לא מפחד משום דבר כמעט, חוץ מאלוהים.

<רחמים עדן: מה שאני רוצה להגיד זה שאנחנו מבקשים מהוועדה לעשות חלוקה של שני הדברים.

<רחמים עדן: יש את הנושא של המחקר ואת הנושא של החקירות ואת הנושא של הקברים ואת הנושא של ה-DNA.

<רחמים עדן: זה במקביל יכול ללכת מול שני דברים נוספים שחייבים להיות ועכשיו צריכים להיות.

<רחמים עדן: זה הנצחת הילדים, להקים את אתר ההנצחה, זה כשלעצמו הכרה בעצם, ואת הנושא של הפיצוי.

<רחמים עדן: אלה דברים שצריכים ללכת - - -

נורית קורן: בסדר.

<רחמים עדן: אני מבקש שנייה.

<רחמים עדן: אלה דברים שצריכים ללכת במקביל.

<קריאה: מה עם אלה שאומרים שהם לא נקברו, המבוגרים.

<רחמים עדן: רגע.

<רחמים עדן: אני אגיד לכם, מי שירצה לשמוע, אני אגיב גם על כל העניין הזה, אבל מאחר שזמננו קצר, אני רק רוצה להסביר משהו.

<רחמים עדן: לפני חצי שנה עלה פה בכנסת במושב הקודם במושב הקודם החוק להנצחת ילדי תימן.

<רחמים עדן: חברת הכנסת נורית כהן וכל הליכוד וכל הקואליציה הצביעו נגד או שהיו בחוץ.

<רחמים עדן: נורית קורן בעצמה הייתה בחוץ.

<רחמים עדן: החוק הזה ירד.

<רחמים עדן: אני צריך שתבינו מה זה החוק הזה.

<רחמים עדן: החוק הזה אומר להנציח את ילדי תימן, לדבר עליהם בבתי הספר, לדבר עליהם בכל המקומות.

נורית קורן: בסדר.

נורית קורן: תודה.

<רחמים עדן: להקים - - -

<יונה מוכתר: - - - להנציח - - -

נורית קורן: יונה, יונה.

<רחמים עדן: להקים אתר הנצחה.

<יונה מוכתר: ל - - -

נורית קורן: יונה, יונה, יש לו עוד כמה דקות לדבר.

נורית קורן: יונה, תודה רבה.

<רחמים עדן: ושם - - -

<קריאה: שגם הדורות הבאים יידעו מה הלך בארץ.

<קריאה: שהדורות הבאים יראו.

נורית קורן: תודה.

נורית קורן: תודה רבה רחמים.

<יונה מוכתר: איפה - - -

נורית קורן: יונה, להירגע, להירגע.

נורית קורן: טוב, אז אני רוצה להודות לכולכם, חברים, שהגעתם.

נורית קורן: אנחנו קיבלנו את כל העדויות.

נורית קורן: אני מבקשת שתישארו כאן כדי שאנחנו ניקח מכולם את כל הניירת.

נורית קורן: אני רק ממש מבקשת, סבלנות, כי זה לוקח זמן.

נורית קורן: איך התחלתי ופתחתי?

נורית קורן: נר ראשון של חנוכה, בעזרת השם אנחנו נעשה כל מה שצריך.

נורית קורן: את החוקים במדינת ישראל חברי כנסת מגישים, אפילו שיש מי שמסייע להם בחוץ.

נורית קורן: כשחברי כנסת מגישים חוק, הם צריכים לבוא נקיי כפיים ולקחת את החוק ולהאמין במה שהם עושים ומעבירים, וזה מה שאני עושה.

נורית קורן: אז הייתה פה איזו חקיקה שנעשתה פה, על ידי מי שמתיימר להיות יושב ראש מפלגה מאד גדולה ששלטה בזמן האסורים 40 שנה.

נורית קורן: הוא הגיש את החוק.

נורית קורן: מה לעשות?

נורית קורן: הוא לא הראה מקורות מאיפה מממנים את החוק ולכן החוק נפל.

נורית קורן: אבל מה לעשות?

נורית קורן: יש אנשים שלא מבינים תהליכים בכנסת.

נורית קורן: הם אולי ירוצו בקדנציה הבאה לכנסת והם יבינו את התהליכים, והם יבינו למה הליכוד הצביע נגד ועכשיו היה חשוב מאד שהדברים האלה יצולמו, שנורית קורן לא הצביעה עבור החוק, אבל יש דברים בכנסת שהם מעל לבינתם של הרבה אנשים והם ילמדו לאט לאט איך התהליכים הולכים.

נורית קורן: אני בעזרת השם מקווה שאנחנו נגיע לאיזו שהיא נקודת מוצא.

נורית קורן: קודם כל הוועדה שלי קמה באמת למצוא את הילדים ולהפגיש את המשפחות.

נורית קורן: ואם באמת נגזר עלינו ואותו ילד באמת נפטר, כי היו ילדים שנפטרו.

נורית קורן: הרי אנחנו לא טיפשים.

נורית קורן: אנחנו יודעים שלא היו תנאים כמו שהיו, שאם יש ילד שנולד והוא שקל 600 גרם, יש תנאים היום להחזיק אותו בחיים והוא גדל.

נורית קורן: אבל לא היו את כל התנאים אז.

<רחמים עדן: אין בעיה, רק שיביאו לקבור אותם, זה הכל.

<רחמים עדן: אף אחד לא רוצה כלום, רק שיקברו אותם.

נורית קורן: עכשיו, צריך להבין ש - - -

<רחמים עדן: מי אישר ש - - -

נורית קורן: רחמים, אל תפריע לי, אני לא הפרעתי לך.

<רחמים עדן: לא יקברו אותם - - -

נורית קורן: אל תפריע לי, אני לא הפרעתי לך.

<רחמים עדן: את יכולה להצדיק אותם.

נורית קורן: אל תפריע לי.

נורית קורן: אני לא מצדיקה את אף אחד.

נורית קורן: אני רק אמרתי שיש מצב שבאמת יש ילדים שנפטרו.

נורית קורן: אני אמרתי את זה.

<רחמים עדן: אני אמרתי ש - - -

נורית קורן: אז לא, אז אל תגידי לי תצדיקי אותם.

<רחמים עדן: אבל צריך לקבור אותם, גם את מי שמת.

נורית קורן: סליחה, סליחה.

<אליהו יצחק: רחמים, ועדות שלגי וכהן לא יודעים מה - - - שמו עליכם פס.

<אליהו יצחק: עד שהיא הקימה את הוועדה, כולם עליה?

<אליהו יצחק: מה זה?

נורית קורן: אליהו, אל תעזור לי.

נורית קורן: אליהו - - -

<אליהו יצחק: כל ה - - - שם - - -

נורית קורן: אליהו, אל תעזרו לי.

נורית קורן: ברוך השם, אל תעזרו לי.

נורית קורן: אני עושה את מה שאני עושה, תאמינו לי, אני לא עושה את זה משום מניעים פוליטיים.

נורית קורן: כי אם זה מניע פוליטי, זה בוודאות נפילה.

נורית קורן: אני עושה את זה כי אני חושבת שזו הדרך שלי.

נורית קורן: אני לא הצבעתי בתקציב, כי הייתי בטוחה שזה מה שאני צריכה לעשות.

<רחמים עדן: אז תעלי את זה עכשיו.

נורית קורן: עכשיו אף אחד לא יגיד לי מה לעשות.

נורית קורן: אני אעשה את מה שאני מבינה.

נורית קורן: אף אחד לא יגיד לי.

<רחמים עדן: המשפחות - - -

נורית קורן: אני רק רואה את המשפחות.

נורית קורן: אני לא רוצה לראות שום פעיל שרוצה לגזור פה קופון.

<רחמים עדן: רגע אחד - - -

נורית קורן: אוקיי?

נורית קורן: אז בבקשה.

נורית קורן: אתה משפחה?

נורית קורן: יש לך מניעים - - - -

<רחמים עדן: אין לי שום מניעים.

נורית קורן: אני לא עושה פה חשבון לאף אחד.

נורית קורן: אני יודעת מה אני עושה.

נורית קורן: הדברים שלי שקופים.

נורית קורן: הכל שקוף.

נורית קורן: אני מקווה בעזרת השם והשם יהיה בעזרי, להביא לפה תשובות לאנשים.

נורית קורן: ולהביא תשובות, זה לא משנה איזה תשובה.

נורית קורן: תשובה כזאת או תשובה כזאת.

נורית קורן: ואם צריך קבר, שיהיה בסוף קבר.

<קריאה: נכון, נכון, שנהיה שקטים.

נורית קורן: ואני מודה לכל האנשים שעוזרים לי ומסייעים לי.

נורית קורן: ואני מאמינה, אני לא רוצה קרדיט, אני רוצה שתהיה תשובות למשפחות.

נורית קורן: זה מה שחשוב.

נורית קורן: ולכן כל מי שבא ואומר הוועדה, הוועדה, וועדה, זאת הוועדה, מכיוון שהכל שקוף פה וכל דבר אפשר לעשות פה וגם לחוקק פה.

נורית קורן: אז אני רוצה לראות את כל הגיבורים האלה, שכל הזמן יש להם להעביר עלי ביקורת.

נורית קורן: אני מסיימת את הדיון.

נורית קורן: תודה לכולכם.

נורית קורן: בעזרת השם חנוכה שמח לכולכם.

<קריאה: תודה לך, תבורכי ותצליחי בהכל.

נורית קורן: תודה.

נורית קורן: הישיבה נעולה.