ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות, כנסת 20, פרוטוקול מספר 254, 2017-11-28 10:00

אברהם נגוסה: בוקר טוב לכולם.

אברהם נגוסה: התכנסנו היום לדון בנושא בחינת ההיערכות לקליטת תלמידים עולים מצרפת וקליטתם בפועל.

אברהם נגוסה: אנחנו מתכנסים בעקבות הכתבה שהייתה בעיתון "מקור ראשון", כתבה של צבי קליין, וגם בעקבות פנייה של ארגון "קעליטה" שמאגד את ארגוני העולים מצרפת, שפנו אלינו בנושא לוועדה.

אברהם נגוסה: אנחנו מקיימים דיון על מנת לדון ולראות איך אפשר לשנות את המצב.

אברהם נגוסה: אני בטוח שרוב האנשים כאן, קראתם את הכתבה, וכפי שעלה בכתבה הנושא מאוד קשה והילדים מתקשים בשילובם בתהליך החינוכי במערכת החינוך.

אברהם נגוסה: אני מזהה כמה בעיות.

אברהם נגוסה: בעיה אחת שהעולים החדשים מגיעים במועדים שונים לאחר פתיחת שנת הלימודים, כשהם מגיעים יש בעיה בהשתלבותם במערכת החינוך.

אברהם נגוסה: זו בעיה אחת.

אברהם נגוסה: בעיה שנייה, הנגשת מידע לעולים, לפני ואחרי, לפני שהם עולים וגם אחרי שהם עולים, לתת להם מידע בעניין של מסגרות חינוכיות הקיימות פה בישראל, בית ספר ממלכתי דתי, בית ספר חרד"לי, בתי ספר חרדים, חילוניים.

אברהם נגוסה: אני חושב, לפי מה שאני מבין, שיש בעיה בעיקר במידע על ההבדלים בחינוך שבין מוסדות החינוך.

אברהם נגוסה: יש לי ניסיון בקליטת יוצאי אתיופיה במערכת החינוך הדתית, כי הם אומרים, 'אני רוצה שהילדים שלי ילכו לדתי', אז העירייה שרושמת את הילדים, הם ביקשו דתי אז שולחים אותם לבית ספר חרד"לי או חרדי.

אברהם נגוסה: אין תיאום עם חיי המשפחה, למרות שהם שומרים, אבל זו לא אותה שמירה.

אברהם נגוסה: כמו שלמשל אני נתקלתי בילדים יוצאי אתיופיה, שהם נשלחו לבית ספר חרדי או חרד"לי, הדרישות שם, ההורים לא ידעו את ההבדל.

אברהם נגוסה: הם חשבו שזה ממלכתי דתי כמו שהם מכירים.

אברהם נגוסה: לפי מה שאני מבין יש פה מצב דומה בנושא של ילדי העולים מצרפת.

אברהם נגוסה: יש פה חוסר מידע והסברה להורים.

אברהם נגוסה: זכות הבחירה, לאיזו מסגרת לשלוח את הילדים שלהם היא זכות בלעדית שלהם, של ההורים.

אברהם נגוסה: אף אחד לא נכנס להכתיב להם, אבל לתת את המידע, את ההסברה, את ההבדל בין זה לזה, מאוד חשוב שהעולים יקבלו.

אברהם נגוסה: זה מה שאני רואה כבעיה שניה.

אברהם נגוסה: הבעיה השלישית, אני מבין שיש הבטחות של גורמים שונים לפני שהם עולים, מבטיחים לעולים ואנחנו נבדוק האם אותם גורמים שהבטיחו להם שכשהם יגיעו לארץ הם יקבלו כך, הילדים שלהם ייכנסו כך, האם הם עומדים בהבטחות שלהם.

אברהם נגוסה: אלה דברים שאנחנו צריכים לבחון ולדון בדיון ונגיע לטובת הילדים ולשילובם המיטבי במערכת החינוך.

אברהם נגוסה: לכן אני רוצה להתחיל קודם כל עם אריאל קנדל, המנכ"ל של "קעליטה".

אברהם נגוסה: אתם פניתם אלינו ולכן אני רוצה שתסביר את הבעיות בנושא ואז ניכנס לדיון.

אברהם נגוסה: יש כמה שאלות שאפשר להעלות לדיון, על בסיס הבעיות שציינתי קודם.

אברהם נגוסה: בבקשה.

<אריאל קנדל: אדוני היושב ראש, תודה.

<אריאל קנדל: הסיפור הזה הוא לא חדש, נגיד את זה כך.

<אריאל קנדל: אני, לפני שהגעתי לְמַנכְּל את ארגון "קעליטה", ארגון הגג של עולי צרפת, אז כידוע, הייתי גם ראש משלחת של הסוכנות בצרפת, בשנים שהסיפור הזה של העלייה מצרפת התחיל, נגיד את זה כך, באופן מסיבי, כמו שהיה בארבע השנים האחרונות, 30,000 יהודים עלו מצרפת, ודי מהר הבנו, או הבנתי, נגיד את זה כך, שהסיפור בארץ הוא יהיה גם קצת בעייתי בקטע של חינוך ילדים.

<אריאל קנדל: אני גם אסביר למה.

<אריאל קנדל: כשהעולים עולים מצרפת, אז בגדול נתקלים פה בשני אתגרים, נקרא לזה אתגרים, לא נקרא לזה בעיות.

<אריאל קנדל: האתגר הראשון, כשאתה שואל עולה מצרפת למה הוא בא לפה, התשובה הראשונה תמיד תהיה "בשביל הילדים שלי".

<אריאל קנדל: אני בא כי אני רוצה לילדים שלי עתיד טוב יותר.

<אריאל קנדל: האתגר השני הוא אתגר של התעסוקה ולא ניכנס לזה עכשיו אבל אני אומר את זה כי בגדול, כשיש לך ילדים בגיל יסודי אתה מסתדר יחסית לבד עם הילדים האלה, אבל כשאלה ילדים בגיל החטיבה או התיכון הסיפור מתחיל להסתבך וזה נשאר אתגר לעוד הרבה זמן.

<אריאל קנדל: אני גם גדלתי בצרפת, כמו שאתה יודע ושומע, לא?

<אריאל קנדל: לא שומעים?

<אריאל קנדל: טוב, חבל, חשבתי שזה נחמד.

אברהם נגוסה: מי אמר שלא שומעים?

<אריאל קנדל: הסיפור, קצת התייחסת לזה, אבל הסיפור הוא גם כך.

<אריאל קנדל: הרי בצרפת, לפחות מי שגדל בבית ספר יהודי, נגיד את זה כך, גדל ברוב בתי הספר בצרפת, אני גם אמרתי את זה כשהגעתי לפה, הרי מימיני ישב בבית הספר בחור חרדי עם פאות ולשמאלי ישב אחד שאכל חזיר ביום הכיפורים והכל היה בסדר, לא הרגשנו שום בעיה עם זה.

<אריאל קנדל: היינו מגיעים לבית ספר יהודי ולא לבית ספר ממלכתי, ממלכתי דתי, חרדי, חרד"לי, אני כבר לא יודע מה יש פה.

<אריאל קנדל: זה אחת.

<אריאל קנדל: שתיים, בית הספר בצרפת היה מסתיים בשעה חמש או שש.

<אריאל קנדל: בפריז, מי שיודע ומי שביקר בפריז לא בקיץ אלא מחוץ לקיץ, רוב הזמן השמים אפורים, רוב הזמן יורד גשם ורוב הזמן, בשעות אחר הצהרים, אם יורד גשם מה אתה עושה?

<אריאל קנדל: אתה נכנס למטרו ובמטרו זה לא תמיד נחמד להסתובב ואז מה קורה?

<אריאל קנדל: ילד שמסיים בית ספר בשעה שש ויש גשם בחוץ ובמטרו פנימה המצב לא נחמד, מסיבות שאני לא אגיד עכשיו, אז מה הוא עושה?

<אריאל קנדל: הוא חוזר הביתה, פשוט חוזר הביתה ופה הסיפור קצת שונה.

<אריאל קנדל: הרי בית הספר מסתיים בשעה 13:00, 14:00, יש שמים כחולים ושמש זורחת, ובחוץ נחמד להסתובב כי אין לך פה בעיות של אנטישמיות ופתאום אתה נתקל, כילד, אתה מגלה את העולם, פתאום יש עולם, אתה מתחיל להסתובב.

<אריאל קנדל: וההורים שלך, במקרה הכי פחות טוב, הם מה שנקרא על הקו, האבא על הקו, מה שנקרא ליד הבואינג, אז הוא לא פה, במקרה היותר טוב הוא פה, אבל הוא צריך להתפרנס, צריך ללמוד עברית.

<אריאל קנדל: אבא, אימא, צריכים להתפרנס, צריכים ללמוד עברית ואין להם זמן לסיפור הזה.

<אריאל קנדל: לכן אני חושב שיש פה שני סיפורים.

<אריאל קנדל: האחד, יש את מה שנקרא השעות של משרד החינוך שבגדול הסיפור הזה הוא טוב, אני לא יודע בדיוק, נשמע כמה עולים באמת מקבלים את הסיפור הזה, אבל המערך נראה לי בסדר ונראה לי שכשילד בבית הספר צריך את השעות האלו הוא מקבל אותן בגדול, זה נשמע ממאיה, אני לא מדייק אולי, אבל היא תגיד לנו, אבל הסיפור הוא קצת יותר רחב מזה ואני רוצה להתייחס קצת למה שיותר רחב מזה וזה מה שקורה גם אחרי שעות בית הספר.

<אריאל קנדל: ילדים מסתובבים.

<אריאל קנדל: יש את הסיפור של תנועות הנוער, מה עושים עם ההורים, איך מלווים את ההורים, איך מלמדים את החבר'ה שהם לקראת נשירה, הרי יש גם את הסיפור הזה, יכול להיות שיש גם אנשים שנושרים.

<אריאל קנדל: כל מיני עמותות עכשיו, צבריות לגמרי, מתחילות להתעניין בעלייה מצרפת, עמותת "עלם", עמותת "מניפה", שמטפלות בנושא הנשירה בישראל.

<אריאל קנדל: פתאום עמותות שלא נגעו בכלל בקהל הזה מתחילות להגיד שכנראה שיש פה סיפור.

<אריאל קנדל: אני אגיד עוד דוגמה, אם חשבו, אפילו בצה"ל, כשהחבר'ה האלה מגיעים לצה"ל, חשבו עד לא מזמן שיש קבוצות בצה"ל שצריכות התייחסות, איך אני אגיד את זה?

<אריאל קנדל: ייחודית, נקרא לזה כך.

<אריאל קנדל: יש את האתיופים ויש את החבר'ה של ברית המועצות לשעבר, יש את הדרוזים ויש את החרדים ופתאום בית הספר של "חוות השומר" של צה"ל, פנו אלינו לפני שנה ואמרו לנו, 'חברים, יש גם צרפתים עכשיו, שזה גם סיפור'.

<אריאל קנדל: למה?

<אריאל קנדל: כי אלה חבר'ה שבאו לפה בגיל 14, 15, כנראה שהחבר'ה לא ממש רצו להיות פה, ההורים אמרו להם לבוא לפה ופתאום הם מגיעים לישראל ואפילו לפעמים לא רוצים להתגייס.

<אריאל קנדל: זה לא שהם לא ציונים, אבל הם לא רוצים להתגייס ובצבא זה גם סיפור.

<אריאל קנדל: בשורה התחתונה, צריך פה גם תכנית אסטרטגית רחבה, לא רק בתוך שעות בית הספר אלא יותר רחבה, גם מחוץ לשעות בית הספר.

<אריאל קנדל: זה גם קשור לגיוס, גם קשור להורים, גם קשור לסיפור של הנשירה.

<אריאל קנדל: ואני אגיד עוד מילה, אפרופו הכתבה, גם הסיפור הזה של לאן החבר'ה האלה צריכים להגיע, אני תמיד אומר, אני לא כל כך רוצה להיכנס לזה, האם החבר'ה צריכים ללמוד בבית ספר ממלכתי, ממלכתי דתי, חרדי, מי שמתאים לו מתאים לו, אבל אני אומר, מה שכן, אני לא יודע אם יש פה מנהלים של בתי ספר בישראל, אבל המנהלים, לא משנה אם אתה מנהל של בית ספר חרדי, ממלכתי דתי או ממלכתי, מה שחשוב שאם אתה באמת רוצה את הילד הזה אתה צריך להכשיר את עצמך כמנהל ואת הצוות שלך כצוות כדי לקבל את הילדים האלה ולהיות בטוח שהילדים האלה מתאימים למסגרות שאתה מנהל.

<אריאל קנדל: אם אני אתייחס למגזר החרדי, אין לי שום בעיה שילד צרפתי יגיע גם למגזר החרדי.

<אריאל קנדל: אם הוא רוצה להיות חרדי בישראל זו זכותו ואין לי שום בעיה עם זה, אבל השאלה היא האם בעיני החברה החרדית בישראל הוא נתפס כחרדי, כי אם הוא לא נתפס כחרדי אז מהר מאוד הוא ייפלט מהמסגרת הזו, כי יסבירו לו, 'חבר, חשבת שאתה שם אבל אתה לא באמת שייך למגזר הזה'.

<אריאל קנדל: ואני אסיים בזה שרוב העולים מצרפת, בשורה התחתונה, וזה חשוב להגיד את זה, הרוב הגדול הוא בעצם רוב מסורתי, הוא לא רוב חרדי, הוא לא רוב חילוני, הוא רוב מסורתי שבא לפה ורוצה גם לחזק את הזהות היהודית שלו, כשהוא בא למדינת ישראל.

<אריאל קנדל: זהו, תודה רבה לך, אברהם.

אברהם נגוסה: תודה, תודה רבה לך.

אברהם נגוסה: הצטרף אלינו חבר הכנסת יואל רזבוזוב, חבר הוועדה.

אברהם נגוסה: הצטרפו אלינו גם, במסגרת ציון של היום לזכויות הילד שאנחנו מקיימים פה בכנסת, הילדים.

אברהם נגוסה: הם גם ינחו יחד איתי את הדיון.

אברהם נגוסה: תציגו את השם, מה השמות שלכם?

<מישל יידגרוב: אני מישל, אני גרה ביפו אני בעירוני ז' והגעתי לפה במסגרת "חינוך לפסגות" ויום הילד.

<שיר נטלי ציקול: אני שיר, אני מנתניה, לומדת ב"אורט גוטמן" וגם אני מ"פסגות".

יואל רזבוזוב: גם אני מנתניה.

אברהם נגוסה: יופי, ברוכים הבאים.

<דוד דהאן: בלי הכנות מוקדמות?

<דוד דהאן: הם הולכים להנחות איתך או מה?

אברהם נגוסה: כן, כן.

אברהם נגוסה: הם ימשיכו, אתם יכולים גם אחר כך לשאול שאלות.

אברהם נגוסה: תראו את זה, אחר כך תיכנסו.

אברהם נגוסה: אנחנו נשמע עכשיו את הגב' אורית לסר, מנאמני תורה ועבודה, ראש תחום החינוך, בבקשה.

אברהם נגוסה: היא הכינה לנו, איני יודע אם קיבלתם את זה, הסבר בנושא.

אברהם נגוסה: בבקשה.

<אורית לסר: תודה ובוקר טוב.

<אורית לסר: אנחנו שוב רוצים להודות לחבר הכנסת אברהם נגוסה על כינוס הוועדה.

<אורית לסר: הוועדה הזאת מתכנסת גם בעקבות כתבה שכתב צביקה קליין ב"מקור ראשון", שאנחנו יזמנו על פי תחקיר שלנו.

<אורית לסר: אנחנו תנועה שעוסקת בעיקר בתוך הציונות הדתית ובנושא של החינוך הממלכתי דתי, אבל אנחנו נחשפנו לעניין של קשיי הקליטה של עולי צרפת בתוך החינוך המלכתי דתי, אבל למעשה זה לא נשאר רק במסגרת החינוך הממלכתי דתי אלא בכל מערכות החינוך האחרות.

<אורית לסר: מה שאנחנו רוצים להגיד, כמו שאריאל קנדל היטיב להסביר וגם מכיר יותר טוב ממני, שיש קשיים, שיש פערים ושיש תודעה מאוד מאוד שונה של עולי צרפת של מה זה בית ספר, איך מתאקלמים בתוכו, מה הציפיות של ההורים וכו'.

<אורית לסר: אנחנו נחשפנו לזה מהכיוון, לא רק של הקשיים הרגילים של שפה ותרבות, שקיימים בכל עלייה, אלא סביב הנושא של השתלבות בתוך זרמי חינוך.

<אורית לסר: חוסר ההתאמה שקיים הרבה פעמים בתוך ההשתלבות של ילד ממשפחה מסוימת בתוך זרם חינוך שאינו מותאם לבית שלו, יוצר קשיים פי כמה וכמה יותר גדולים, גם לילד וגם למשפחה.

<אורית לסר: כלומר במקרה והילד, למשל, נקלט בתוך זרם חינוך שלא מתאים לו, שאולי גם לא מקבל אותו ואת אורחות חייו ואורחות החיים של המשפחה שלו, ונושר באיזשהו שלב, אנחנו יודעים שיש כבר לא מעט נושרים כמו שגם אריאל ציין, הנשירה הזאת היא מכה קשה גם לילד וגם למשפחה שלו, זה מן סוג של קצת כישלון בקליטה.

<אורית לסר: את כל התהליך הזה, אני חושבת שאנחנו יכולים גם למנוע אותו וגם לנסות לתווך, כדי שהוא יקרה קצת יותר טוב, ואני חושבת שזה בידיים שלנו.

<אורית לסר: הדבר הראשון זה בנושא של השילוב וההתאמה של ילדים בתוך המסגרות החינוכיות.

<אורית לסר: נושא שקצת לא אוהבים לדבר עליו במשרד החינוך ואני גם מבינה את זה, משרד החינוך חושש להתערב בתוך התהליך הזה, כי זו בחירה של ההורים ולכל הורה יש זכות לבחור מה מתאים לילד שלו וזה נכון, מצד שני צריך להבין שהשפה והתרבות וההבנה של איזה זרם חינוכי יש פה בישראל ומה מתאים בזה למה שהיה בצרפת או למה שהמשפחה מביאה אתה, הוא נורא נורא נורא קריטי.

<אורית לסר: אנחנו יכולים לתת לילד המון שעות אולפן והמון עזרה וסיוע תוך כדי הלימודים והוא ילמד את השפה, אבל אם בית הספר מדבר בקול אחר לחלוטין מהבית ושוב, גם לא מקבל את הבית ולא מקבל את המשפחה כמו שהיא, על אורחות חייה ועל ההתנהגות שלה, יש פה פוטנציאל מאוד מאוד נפיץ לכישלון בקליטה.

<אורית לסר: זה הדבר הראשון ואני חושבת שיש דרכים לנסות להתגבר על המכשול הזה של משרד החינוך, של התאמה.

<אורית לסר: אני חושבת שזה מתחיל כבר בירידים, ירידי העלייה בצרפת.

<אורית לסר: איזה גופים נכנסים, מה הם אומרים לילדים, האם זה שוק חופשי לחלוטין וכל אחד יכול לבוא ולהציג את מרכולתו, להיכנס בדלת ולהגיד, 'תבואו אלינו לחינוך הזה' או 'אל תלכו לחינוך כזה', שזה קורה לא מעט ואנחנו, מתחקיר שאנחנו עשינו עלה שיש גופים שאפילו מדברים בצורה קצת עוינת כלפי זרמים ממלכתיים של חינוך בישראל.

<אורית לסר: זה דבר שהוא חמור מאוד ואני חושבת שמדינת ישראל חייבת, יחד עם משרד הקליטה ויחד עם הסוכנות היהודית, לקחת אחריות על זה.

<אורית לסר: הדבר השני זה ברגע שהורה ומשפחה עולָה לארץ ופונה לגורמים המסייעים בתוך העיריות, בתוך כל עירייה וגורם הקליטה שלה, לעזור למשפחה להבין את זרמי החינוך השונים ולשאול אותם ולהבין יחד אתם, מה מתאים לילד ומה נכון בשבילו.

<אורית לסר: עכשיו אני רוצה לגעת בעוד נושא שהוא נושא לא פחות קריטי וזה הקליטה בתוך בתי הספר.

<אורית לסר: מה שאנחנו מציעים פה זה לעשות מן הכנה לקליטה משני הצדדים, גם ילד ומשפחה שלו שצריכים להיקלט בתוך בית ספר, להבין את השפה ואת התרבות ולהרגיש בנוח בבית הספר, בית הספר חייב שיהיו לו השעות ואת התיווך הנכון, אבל גם בית הספר חייב להבין את מי הוא קולט ואין דומה ילד שעלה מצרפת לילד שעלה מאתיופיה, או מארץ דוברת אנגלית או מכל מקום אחר.

<אורית לסר: זה אומר שמורים ומנהלים ומתווכים ומגשרים וכל מה שיש בתוך בתי הספר חייבים לעבור איזושהי תכנית משמעותית, לתיווך ולהיכרות עם עולי צרפת, עם הצרכים הייחודיים שלהם, עם המטען התרבותי הייחודי שהם מביאים איתם, עם העושר התרבותי, שזה משהו שחייב גם לבוא לידי ביטוי בתוך בית הספר.

<אורית לסר: יש תכנית כזאת כבר ואני אשמח שחברתי ללי דרעי תספר על התכנית "עתיד ישראל", אני חושבת שזו תכנית שצריכה להתקיים בוודאות בכל בית ספר שבו יש אחוז גדול של עולים מצרפת.

<אורית לסר: התכנית הזאת, כמו שללי תתאר, עוסקת לא רק בנושא של הקליטה של הילד עצמו אלא רואה גם את כלל הגורמים הקולטים, גם את המשפחה, גם את המורים שמלווים אותו, גם את כלל בית הספר.

<אורית לסר: לשים לב לילד הזה מצרפת ולתרבות שהוא מביא איתו.

<אורית לסר: אלו בעצם שתי ההצעות שלנו.

<אורית לסר: אני יודעת שזה בעצם עוסק בשני שלבי קליטה שונים, אבל אני חושבת שאנחנו צריכים בוועדה לתת את הדעת על שני הדברים האלה.

<אורית לסר: תודה.

אברהם נגוסה: תודה.

אברהם נגוסה: אנחנו נשמע את הגב' ללי דרעי בנושא של הרב תרבותיות, הגישה וההכשרה.

אברהם נגוסה: אנחנו נשמע ואז אנחנו נפנה גם למנהל בית ספר פה בירושלים שגם קולט בבית הספר שלו עולים מצרפת.

אברהם נגוסה: לאחר מכן אנחנו נפנה למשרדי הממשלה.

אברהם נגוסה: בבקשה.

<ללי דרעי: שלום לכולם, שמי ללי, אני מנהלת תכנית שנקראת "עתיד ישראל" שעוסקת בקליטה של עולים מצרפת.

<ללי דרעי: אני בעצמי עליתי לפני המון שנים ובעצם כשניגשנו לאתגר הזה שנקרא קליטה של עולים מצרפת במערכת החינוך אנחנו ראינו שני דברים, שתי בעיות, שיחד, כשאנחנו שמנו את שתי הבעיות האלו יחד, אנחנו הבנו שיש לנו, בעצם, פתרון.

<ללי דרעי: הבעיה הראשונה הייתה שיש הרבה מורים עולים שעלו לארץ מצרפת, שיש להם המון המון הבנה של מערכת החינוך הצרפתית, שהם בעצמם חינכו תלמידים צרפתים יהודים בבתי ספר יהודים או לא יהודים, אבל הם לא מוצאים את מקומם פה בארץ מבחינת הכניסה שלהם למערכת החינוך הישראלית.

<ללי דרעי: מאוד מאוד קשה להם למצוא פה עבודה.

<ללי דרעי: מצד שני יש לנו את הבעיות שאורית תיארה, וגם אריאל מן הסתם תיאר מקודם, של קשיי קליטה של תלמידים עולים בבתי הספר ולא מוצאים את מקומם ולא מצליחים.

<ללי דרעי: אנחנו מבקשים מהם להיקלט, אבל הם גם לא מצליחים להיקלט וגם בתי הספר לא מצליחים לקלוט אותם.

<ללי דרעי: אני פגשתי הרבה מנהלים חדורי מוטיבציה, מדהימים, ממש אנשי חינוך מהמעלה הראשונה שאמרו לי, "אנחנו לא יודעים מה לעשות עם העולים האלה מצרפת.

<ללי דרעי: אנחנו לא יודעים מה לעשות, אנחנו לא מבינים אותם, לא מבינים את התרבות שלהם, לא מבינים מה קשה להם", יש המון המון אפריורי, אם להשתמש במילה בצרפתית, על העלייה מצרפת והם פשוט לא נכונים, המנהלים היו ממש אובדי עצות.

<ללי דרעי: מה שאנחנו עשינו, במסגרת העמותה שאני עובדת בה, שנקראת "קרן חירות", אנחנו לקחנו את שני המרכיבים האלה, את שתי הבעיות האלו, של מורים עולים מצד אחד ותלמידים עולים מהצד השני, ויצרנו סוג של פתרון.

<ללי דרעי: לקחנו את המורים העולים האלה ונתנו להם הכשרה מאוד מעמיקה, כדי להפוך אותם למורים מגשרים בתוך הצוות של בתי הספר.

<ללי דרעי: זאת אומרת הם מורים מן המניין, עם תקן.

<ללי דרעי: הם נמצאים בכל הישיבות הפדגוגיות, הם מעורים בכל ההווי של בית הספר, הם נמצאים שם בכל הצמתים.

<ללי דרעי: אנחנו בעצם נתנו להם מן מפה כזאת של הבדלי גישה חינוכיים בין ישראל לבין צרפת וראינו שבכל ההבדלים האלה, עשינו על זה מיפוי ואני אשמח מאוד לחלק את זה לחברים פה כדי שיקראו את זה, אם יש בן אדם אחד בצומת הזה של ההבדלים, ואני אתן דוגמה של יחס בית ובית ספר.

<ללי דרעי: בצרפת יש דיכוטומיה מוחלטת בין הבית לבין בית הספר.

<ללי דרעי: העולים מצרפת מגיעים לפה, מגיעים לבית ספר, מבחינתם הם שולחים את הילדים לבית הספר ובזה זה נגמר, אין אינטראקציה בין בית הספר לבין הבית.

<ללי דרעי: פה בארץ, כולנו יודעים, יש קבוצות ווטסאפ ויש מייל ויש כל מיני ערבי הורים ומבקשים מהם להיות מאוד מעורבים.

<ללי דרעי: לוקח להם המון זמן להבין את הדבר הזה.

<ללי דרעי: אם יש מורה ואנחנו קראנו לו מורה מצרף, זה גם משחק מלים עם צרפת אבל זו גם ממש מהות העבודה שלו, הוא עוסק בצירופים, הוא מצרף בין האוכלוסייה הקולטת לבין האוכלוסייה הנקלטת.

<ללי דרעי: אם נמצא במקום מורה, שיכול כבר מהרגע הראשון, מה-1 לספטמבר, ללוות את התלמידים העולים האלה ואת הוריהם כמובן ולתת להם את המפתחות להבנת מערכת החינוך הישראלית, זה כבר הישג אדיר.

<ללי דרעי: בשנה שעברה התחלנו את הפרויקט.

<ללי דרעי: אני מאוד שמחה שמנהל בית הספר "חורב" נמצא פה, כי הייתה לנו שם מורה מצַרֵפֶת שנה שעברה.

<ללי דרעי: לצערי, בגלל בעיות בירוקרטית של העברת תקציבים, העברת שעות, אנחנו לא הצלחנו להמשיך אצלו, אבל כרגע יש לנו כעשרים בתי ספר בכל רחבי הארץ, בחדרה, נתניה, רעננה, תל אביב, ירושלים, עוד מעט בגבעת שמואל, שזוכים למורה מצרף כזה, שעוזר מאוד מאוד.

<ללי דרעי: אנחנו מקבלים פידבקים מאוד מאוד חיוביים, גם מצוות בית הספר וגם מההורים.

אברהם נגוסה: המורים המצרפים שאתם מצרפים אותם הם במוצא מצרפת?

<ללי דרעי: כן.

אברהם נגוסה: האם יש לכם תכנית להכשיר מבחינת התרבות, מורים שהם לאו דווקא מצרפת?

<ללי דרעי: כן, בהכשרה שנתנו ובהשתלמות שעשינו אותה ביחד עם מכללת "הרצוג", שמנו דגש מאוד מאוד גדול, לא רק על העבודה מול האוכלוסייה של העולים אלא גם מול האוכלוסייה של מנהלי ומורי בתי ספר, הם אמורים להיות הגורם המגשר.

<ללי דרעי: לשבת בישיבות פדגוגיות, גם לעזור לעולים להיקלט, אבל גם לעזור לבית הספר לקלוט.

<ללי דרעי: זה חלק מאוד מאוד גדול מההכשרה שהם קיבלו, כמובן.

אברהם נגוסה: את הדברים האלה אתם עושים בשיתוף פעולה עם משרד החינוך?

<ללי דרעי: עם משרד החינוך, עם המינהל לעובדי הוראה במשרד החינוך ועם מינהל חמ"ד.

<ללי דרעי: זה שיתוף פעולה של שניהם ואנחנו מאוד מאוד היינו רוצים לפתוח את זה לעוד זרמים ולעוד מקומות, כי לדעתי וממה שאני מקבלת מהשטח, זו ממש בשורה מאוד מאוד גדולה לקליטת עלייה, לקליטה חינוכית מצרפת.

אברהם נגוסה: תודה.

<אורית לסר: כרגע התכנית הזו לא עובדת בכל בתי הספר של החמ"ד, חשוב לציין.

אברהם נגוסה: מהי המגבלה?

<אורית לסר: היא נמצאת כרגע רק בתוך בתי הספר שקשורים לפרויקט "עתיד".

<ללי דרעי: לא, היא כן.

<ללי דרעי: אנחנו עשינו מיפוי איפה יש הכי הרבה עולים ונתנו את הדגש על המקומות האלה, אבל אני מקבלת כל יום פניות ממנהלים וממורים, שאומרים לנו, יש לי את היכולת לעזור, "אנחנו מאוד זקוקים לעזרה שלכם" ואין לי אפשרות כי נגמרו לי התקציבים.

אברהם נגוסה: הבנתי, לכן שאלתי אם משרד החינוך בתמונה.

<ללי דרעי: כן, כן, משרד החינוך בתמונה.

אברהם נגוסה: אם אתם בקשר עם משרד החינוך, אז האם יש לכם פניות, האם פניתם למשרד החינוך כדי שהם יגדילו את תמיכתם?

אברהם נגוסה: תיכף נשמע ממשרד החינוך, אבל אני רוצה לשמוע ממך האם פניתם וקיבלתם תגובה חיובית או שלילית?

<ללי דרעי: אנחנו קיבלנו תגובה חיובית חלקית.

<ללי דרעי: זאת אומרת אנחנו קיבלנו ממינהל החמ"ד ארבע שעות בכל בית ספר, יחד עם המינהל לעובדי הוראה.

<ללי דרעי: בעצם המורים שלנו עובדים בערך 12 שעות שבועיות בכל בית ספר.

<ללי דרעי: יש עוד המון בתי ספר שזקוקים ובחלק מבתי הספר 12 שעות זה בהחלט לא מספיק.

<ללי דרעי: אנחנו נשמח לקבל עוד.

<ללי דרעי: מה גם שיש עוד בתי ספר שהם לא שייכים למינהל החמ"ד, שייכים לזרם הממלכתי או למוכר שאינו רשמי ולשם אנחנו לא יכולים להגיע כי עוד לא הצלחנו לקבל מהזרמים האלה את התמיכה.

אברהם נגוסה: תודה.

אברהם נגוסה: אנחנו נשמע עכשיו את מנהל בית הספר "מקור חיים" בירושלים, מר יצחק דעי, בבקשה.

<יצחק דעי: שמי יצחק, אני מנהל בית הספר "מקור חיים" בירושלים.

<יצחק דעי: לנו יש ברוך ה' עולים רבים.

<יצחק דעי: מגיעים אלינו מכל העולם עולים אבל גם קבוצה נכבדת מצרפת.

<יצחק דעי: אנחנו קולטים אותם בהצלחה.

<יצחק דעי: אנחנו מרגישים שאנחנו שותפים לתקופה היסטורית, שבה העולים מצרפת מגיעים בהמוניהם ואנחנו לומדים יחד איתם איך להתנהל.

<יצחק דעי: אני הייתי רוצה להתייחס לכמה גורמים שאצלנו הם יוצרים תהליך של הצלחה.

<יצחק דעי: זה לא היה פשוט בהתחלה, גם אצלנו, הרגשנו את כל מה שנאמר פה קודם, הפער התרבותי, גם של הילדים, גם של ההורים ובאיזשהו שלב החלטנו שאנחנו מקימים בבית הספר ועד הורים ספציפי לעולים מצרפת.

<יצחק דעי: לקחנו מנהיגות הורים של עולים יותר ותיקים מצרפת וביקשנו את העזרה שלהם בתיווך, כדי שאנחנו נדע איך להתנהל.

<יצחק דעי: אני חושב שהיסוד הראשון שאנחנו קיבלנו על עצמנו הוא שאנחנו צריכים ללמוד.

<יצחק דעי: זה בכלל לא פשוט, אנחנו, גם אצלנו, סלאח שבתי, כל אחד פה קלט עלייה אחרת וכל אחד חשב שהוא ילמד את השני בדיוק איך צריך להתנהל פה כישראלים והדבר הראשון שקיבלנו על עצמנו זה שאנחנו צריכים פשוט ללמוד איך הדברים מתנהלים.

<יצחק דעי: ועד ההורים היה איתנו, הוא היה מגשר, הוא הסביר לנו הרבה דברים שצריכים להיות סביב הנושא של העולים.

<יצחק דעי: אני אתן דוגמה אחת, לא של ועד ההורים אבל זה כבר היה קיים בתוך התפיסה.

<יצחק דעי: כשהזמנו את דבורה המגשרת, שנמצאת פה, לדבר עם צוות המורים ביום היערכות לפתיחת שנת לימודים, ביקשנו ממנה לספר את סיפור העלייה של עצמה.

<יצחק דעי: לפני כן היה לנו איזשהו שיח מקדים בנושא אחר, כלפי כל אוכלוסיית בית הספר ואני דיברתי על קשר אישי, אמרתי ודיברתי על הערך של לבוא לילדים הביתה, לבקר ילדים בבית, ודבורה קפצה כנשוכת נחש ואמרה לי, "מה זה לבקר בבית?

<יצחק דעי: אצל הצרפתים אין דבר כזה לבקר בבית".

<יצחק דעי: זו דוגמה אחת אבל בעצם אנחנו לקחנו את ההורים, ההורים הם חלק מאיתנו.

<יצחק דעי: ניסינו להבין את הפערים.

<יצחק דעי: וזה היה הדבר הראשון, דבר שמאוד מאוד הוריד את המתח.

<יצחק דעי: ההורים הוותיקים יותר עזרו לנו בתיווך ובהבנה של ילדים, עם קשיים של ילדים בהסתגלות, הם הסבירו להורים את התהליך הישראלי, איך מערכת החינוך עובדת וכך לאט לאט יצרנו רוגע ואמון.

<יצחק דעי: הדבר השני שיצרנו זה תחושה של גאוות יחידה לילדים באירועים שונים.

<יצחק דעי: בשבוע העליות שהיה הילדים אצלנו קיבלו במה מאוד מאוד מאוד מאוד גדולה, אבל גם עכשיו, לפני חנוכה יש מסיבה מיוחדת עבורם.

<יצחק דעי: אנחנו לוקחים רק את ההורים לסיור בירושלים ועושים להם ערב מיוחד בירושלים, רק לעולים החדשים.

<יצחק דעי: ממש מתייחסים לקבוצה הזו באופן מכבד ונותנים לנו ולהם ליצור איזשהו שיח נכון.

<יצחק דעי: יחד עם זאת, יש קשיים, הם לא פשוטים.

<יצחק דעי: אני רוצה לקחת כדוגמה את המורים העולים שקודם ללי דיברה עליהם.

<יצחק דעי: לנו יש מורה שהגיעה אלינו בתוך הפרויקט הזה של מורים מְצרפים ואחד היתרונות הגדולים שנמצאים אצל המורָה המצרפת אצלנו זה שהיא יודעת לזהות מתי מדובר על קשיי קליטה ומתי מדובר על קשיי למידה.

<יצחק דעי: כשיש משהו שהוא לא נורמטיבי, על פי כל הפרמטרים, היא מקיימת שיח עם ההורים ואיתנו בתוך הקבוצות, היא עוזרת לנו לנסות למקד עם ההורים שלא מדובר פה על משהו שהוא קשור רק בקליטת עלייה, אלא מדובר פה על משהו שהוא מעבֵר.

<יצחק דעי: מה שהיה לפני כן זה שאי אפשר היה, זה היה סינית הרבה פעמים, שהיינו חושבים שהכול קשור בעלייה ובקליטת העלייה וזה לא נתן לנו אפשרות לקדם ילדים.

<יצחק דעי: ילדים שהיו זקוקים להוראה מתקנת, יכול להיות שגם כשהם היו בצרפת הם היו זקוקים להוראה מתקנת והדרך הזאת אפשרה לנו למיין דברים.

<יצחק דעי: דבר נוסף שהמורה המצרפת עזרה לנו בו הוא בפערים הלימודיים בין תכניות הלימודים שקיימות בצרפת לבין תכניות הלימודים בארץ.

<יצחק דעי: אחד הדברים שהיא קלטה כשהיא עבדה עם ילדים זה שיש פער, למשל, במתימטיקה, בחלק מהתחומים, ששם עוד לא התחילו ללמד וכשהילדים הגיעו לפה הם לא ידעו כלום, אבל זה בכלל לא היה קשור לזה שהם עולים אלא זה בעצם קשור לזה ששם - - - כמו שילד חרדי בא לבית ספר ממלכתי דתי וישנו פער לימודי בתחומי שפה, בתחומי מתימטיקה ואנגלית, אז בעצם זה יכול לקרות גם שם.

<יצחק דעי: בהמון המון דברים אנחנו מאוד נעזרים, בעיקר סביב הנושא של שפה.

<יצחק דעי: דבורה המגשרת נמצאת בהמון המון פגישות.

<יצחק דעי: אמרתי, מילת הקוד שלנו היא לגלות, להבין שאנחנו לא יודעים הכול.

<יצחק דעי: אנחנו חייבים את האנשים סביבנו כדי להבין את הרב תרבותיות, כדי להבין את השינויים המנטליים, להבין את הקושי של קליטת העלייה, ללכת לבתי הכנסת שלהם, לזהות מנהיגי חינוך בבתי הכנסת, לנסות לעבוד איתם על תהליכים חינוכיים, כדי ליצור.

<יצחק דעי: אני חושב שהמשרד משקיע לא מעט, אני חייב לומר את זה.

<יצחק דעי: משרד החינוך משקיע לא מעט בתוך המערכת.

<יצחק דעי: יש לי כמה הערות, אני חושב שהן שוליות, אבל משרד החינוך משקיע המון משאבים וגם העירייה.

<יצחק דעי: לנו יש מרכז למידה שמתקיים אחרי שעות הלימודים שמיועד לתת מענה להורים שלא יכולים לתת מענה לילדים שלהם בעזרה בשיעורי בית.

<יצחק דעי: זה מתקיים בבית הספר, זה פעמיים בשבוע, אלה מורים מבית הספר שבאים ועוזרים לילדים, זה משאב יקר וחשוב.

<יצחק דעי: המורים העולים, המורים המגשרים, המגשרות מהעירייה, כל הגורמים הללו הם גורמים שמלווים, והאולפן, כמובן, כיתות האולפן שנמצאות בשנה הראשונה.

<יצחק דעי: בהחלט משרד החינוך והעיריות משקיעים לא מעט.

<יצחק דעי: אני רוצה להציע שני דברים.

<יצחק דעי: מעבר לכל מה שאמרתי אני חושב שהדבר שצריך לעשות זה באמת ללמוד, אני חושב שיש מקום, בבתי ספר שבהם יש עולים חדשים, יש מקום לאפשר רכז קליטת עלייה בבית הספר.

<יצחק דעי: לא תמיד המורה המצרפת יכולה להיכנס לנעליים הללו.

<יצחק דעי: קודם כל אני חושב שזה לא צריך להיות רק לעולים מצרפת.

<יצחק דעי: יש בארץ גם מקוריאה עולים ומשווייץ ומאנגליה ומארצות הברית, יש לי עולים מכל העולם, אני חושב שצריך להיות רכז קליטת עלייה שיידע למכסם את המשאבים שמדינת ישראל נותנת.

<יצחק דעי: זה חשוב שיהיה אדם כזה, שיידע לטפל בכל - - -

אברהם נגוסה: מה שמשרד החינוך קורא לו מגשרים.

<קריאה: לא, לא, לא, זה פרויקטורים.

אברהם נגוסה: בנוסף?

<יצחק דעי: זה משהו אחר.

<יצחק דעי: מגשרים הם חיצוניים לבתי הספר, אני מדבר על רכז כמו תפקיד שיהיה תפור בבתי ספר קולטי עלייה, שיהיה תפור בתוך בית הספר, אחד המורים, שיתמחה בזה ויוביל את התהליך.

<יצחק דעי: זו הערה אחת שאני חושב שהיא קטנה בעלות התקציבית, אבל היא משמעותית והיא תמקסם את התקציבים שקיימים, שהרבה מהם, בהרגשה שלי, לא מגיעים למִקסום ולניצול מקסימלי שלהם.

<יצחק דעי: בסך הכול, מדינת ישראל משקיעה לא מעט.

<יצחק דעי: אני חושב שהמשאבים צריכים לקבל יותר חידוד ויותר כיוון.

<יצחק דעי: ההערה השנייה היא ששנת אולפן אחת לא מספיקה.

<יצחק דעי: זה פשוט לעג לרש, זה לא רלבנטי.

<יצחק דעי: לתת שנה אחת לילדים עולים ולצפות שלאחר מכן הם יצטרפו לקבוצות תלמידים שנמצאים חמש שנים בארץ, זה לא רלבנטי, זה פשוט חבל.

<יצחק דעי: עדיף היה לתת עוד שנה אחת ולאחר מכן פחות בעיות, שוב פעם, תקציביות, פחות שעות, פחות שעות פרטניות, פחות פחות ופחות.

<יצחק דעי: המערכת עצמה נותנת המון, אבל לילדים שלא יודעים מילה בעברית שנת אולפן אחת לא מספיקה.

אברהם נגוסה: כמה צריך להערכתך?

<יצחק דעי: לפחות עוד שנה אחת.

אברהם נגוסה: עוד שנה.

אברהם נגוסה: כלומר שנתיים.

<יצחק דעי: לפחות עוד שנה.

אברהם נגוסה: אנחנו נשמע עוד מנהל בית ספר, הפעם אנחנו נשמע את מנהל אולפנת "חורב" בנות, עודד מייזליש, בבקשה.

<עודד מייזליש: כן, שלום לכולם.

<עודד מייזליש: אני מבין שהדיון פה מתקיים על רקע כתבה שתיארה את המאפיינים של הקליטה של עולי צרפת, אולי קשיים סביב קליטה.

אברהם נגוסה: לא רק הכתבה, גם פניות מארגוני העולים מצרפת.

<עודד מייזליש: כן, גם שמעתי שיש פה איזשהו דיבור לגבי ההכוון שלהם.

<עודד מייזליש: לי אין אמירה עקרונית לאן צריך לכוון את העולים, אני חושב שאנחנו צריכים להתערב כמה שפחות בהכוונה שלהם, צריך לפרוס את כל האפשרויות בפניהם.

<עודד מייזליש: אני רואה בזה זכות גדולה שאנחנו שותפים לדבר הזה ואני מאמין שכל מוסד שרוצה את האוכלוסייה הזאת צריך לעשות את המקסימום מבחינתו כדי לקלוט אותם.

<עודד מייזליש: כלומר כל המחשבה הזו שאנחנו ננסה לשלוט בזה, בעיניי זה דבר מוטעה.

<עודד מייזליש: מכל מקום, אני גם מתחבר למה שאמרה קודם הגברת שדיברה לפני יצחק, לפני ללי, אורית, שאמרה שכל בית ספר צריך לדעת אם הוא מסוגל לקלוט עלייה או לא מסוגל.

<עודד מייזליש: אם אתה קולט עלייה זו זכות.

<עודד מייזליש: אמרתי, זו חובה שהיא זכות וזו זכות שהיא חובה, אבל צריך לדעת אם אתה מסוגל לקלוט עלייה או לא מסוגל.

<עודד מייזליש: אם אתה רוצה לקלוט עלייה אתה צריך להיערך בצורה מקסימלית, עם התקציבים של המשרד או בכוחות עצמך, אבל אתה חייב להיות מסוגל לעשות את הדבר הזה.

<עודד מייזליש: אנחנו נחשבים מקום קולט עלייה.

<עודד מייזליש: קרוב ל-20% מבנות האולפנה לא נולדו בארץ ישראל.

<עודד מייזליש: קרוב ל-10% מבנות האולפנה נולדו בצרפת.

<עודד מייזליש: כמובן שיש כאלו שנולדו והגיעו לארץ בגיל שנתיים או ארבע, אבל יש לו מעט בנות שמגיעות ממש בשנים האחרונות.

<עודד מייזליש: יש לנו בנות שמגיעות בחופש הגדול לקראת כיתה ז' או כיתה ט' או אפילו כיתה י'.

<עודד מייזליש: יש לנו קרוב ל-70 בנות שעלו מצרפת.

<עודד מייזליש: אני יכול לומר שבכל שנה יש לנו חמש או שש בנות שממש מגיעות מצרפת בחופש הגדול ונכנסות ללימודים באולפנה, כמעט לכל הכיתות.

<עודד מייזליש: בי"ב זה לא קרה לנו אבל עד י' ודאי זה קורה.

<עודד מייזליש: אנחנו נערכים לזה.

<עודד מייזליש: זה קשה.

<עודד מייזליש: אני אומר את האמת, זה קשה, קשה לקבל תלמידה בכיתה י' ולהצליח איתה.

<עודד מייזליש: אנחנו עושים את זה ואפילו בכיתה י"א יש לנו בנות שהגיעו לארץ.

<עודד מייזליש: אנחנו חושבים שאנחנו עושים את זה די בהצלחה.

<עודד מייזליש: ברוך השם בנות מגיעות ומסיימות ומצליחות ואין לנו נשירה של בנות שמתחילות אצלנו.

<עודד מייזליש: אין לנו נשירה של בנות עולות שלא מוצאות את מקומן באולפנה.

<עודד מייזליש: הן מסיימות עם תעודת בגרות מצוינת, יותר ממצוינת, הן משתלבות אחר כך גם במסגרות השירות הלאומי, למרות שזה גם שינוי תפיסתי, לא יודע כמה נאמר כאן קודם, אבל זה גם משהו בתפיסה שלהם את היציאה לחיים.

<עודד מייזליש: כדי שזה יצליח, אני חושב שאולי סוד ההצלחה, הרבה דברים שאמר יצחק לפניי אני מאוד מזדהה איתם, גם לקחתי רעיונות, דברים נכונים, אני לא רוצה לחזור על דברים, אבל אני חושב שמוסד צריך להיות ממש מגויס לטובת העניין.

<עודד מייזליש: אני מרגיש שאצלנו זה פשוט באוויר.

<עודד מייזליש: זה גם הולך ומתחזק.

<עודד מייזליש: זה משהו שגם מזין את עצמו, ככל שאתה יותר חי את זה אז יותר באים אליך וכשיותר באים אליך אז אתה יותר חי את הזכות, את המקום של השותפות הזאת.

<עודד מייזליש: אני יכול לומר ששנת הלימודים אצלנו מתחילה בכל שנה, אני מניח שבכל מוסד, מתכנסים כולם, כל התלמידים והתלמידות, אבל אצלנו תמיד, אנחנו לא מפספסים את הדבר הזה, קבלת פנים לעולות החדשות, תמיד.

<עודד מייזליש: לא פעם ולא פעמיים תלמידה עולה, שעלתה לפני שנה או שנתיים, היא זאת שתעמוד ותדבר ותקבל בברכה את העולות החדשות.

<עודד מייזליש: וזה מאוד מאוד מרגיע, כי בת שעולה לארץ היא פתאום רואה שיש בת שעלתה שנה לפניה והיא כבר מדברת עברית והיא כבר קולטת את כולם.

<עודד מייזליש: וכל הבנות באולפנה אצלנו מקבלות אותן בצורה מדהימה ומרשימה וזה דבר שמקרין על כולם, על כולנו, על ההנהלה, על הצוות, על המורים, על התלמידות שלנו, שכולנו ערוכים לעניין הזה.

<עודד מייזליש: אני לא כל כך יודע כמה לפרט.

<עודד מייזליש: יש לנו מודל קליטה באולפנה שבעצם מחולק לשני שלבים.

<עודד מייזליש: זה מודל שמבוסס על התמודדות עם מצבי משבר כי באיזשהו מקום אנחנו רואים עלייה לארץ ישראל כאירוע משברי, לא תמיד הבנות עצמן היו שותפות להחלטה אם כן לעלות או לא לעלות, וגם אם היו שותפות וגם אם רצו לעלות, לא תמיד הן שמחות בעלייה הזאת.

<עודד מייזליש: אנחנו ראינו שכדי שזה יצליח אז יש את השלב הראשון ואחר כך את שלב הליווי בהמשך, כאשר בשלב הראשון, ממש בשבועיים הראשונים, כל המערכת ואני יכול לפרט, אני לא יודע כמה, אבל בשלושה מישורים, במישור הרגשי, החברתי וכמובן הלימודי, לתת לכל תלמידה שמגיעה מן ההתחלה את הביטחון המוחלט שהיא הגיעה למקום שבו רואים אותה, דואגים לה.

<עודד מייזליש: כל המערכת כולה נרתמת לעניין הזה.

<עודד מייזליש: אני יכול לתת כמה דוגמאות.

<עודד מייזליש: דברים מאוד פשוטים, כמו למשל, כשהן מגיעות לאולפנה, דבר ראשון היועצת תקבל אותן ותכנס את כל הבנות העולות.

<עודד מייזליש: זה כבר עושה איזו קבוצת תמיכה, כבר איזו הרגשה ש'אתן לא לבד, רואים אתכן, שומעים אתכן, אתן חשובות לנו'.

<עודד מייזליש: סיור בכל האולפנה, מפגשים אישיים עם כל בעלי התפקידים.

<עודד מייזליש: לכל תלמידה שמגיעה למקום גדול, זה מאוד מאיים, מקום חדש, מקום גדול אבל תלמידה שהיא גם עולה, השפה חדשה והכל חדש, פתאום זה מאוד מאוד מרגיע.

<עודד מייזליש: היא פוגשת את האנשים, אנשים מדברים איתה.

<עודד מייזליש: זה במובן הרגשי.

<עודד מייזליש: אני יכול לומר שיש לנו בנות שהיועצת, על בסיס לא רק יומיומי, לפעמים אפילו שלוש פעמים ביום, כי היא יודעת שתלמידה מסוימת בוכה כל הזמן, אז היא תיגש אליה שלוש פעמים ביום והתלמידה יודעת שמישהו רואה אותה כל הזמן.

<עודד מייזליש: אנחנו ראינו שהדבר הזה ממש בסיסי, זה מאוד מאוד חשוב, המפגש, גם עם בנות שכבר עלו.

אברהם נגוסה: אם יש לך עוד כלים שאתם מתמודדים איתו, אז אנחנו נשמע לשמוע.

<עודד מייזליש: אמרתי, אנחנו מערכת שלמה שמגויסת לטובת העניין, אנחנו מאוד נשמח - - -

אברהם נגוסה: מה שאמרת זה ברור.

<עודד מייזליש: אנחנו מאוד נשמח, אמרתי, זה דורש הרבה מאוד משאבים, חלקם אנחנו מגייסים מתוכנו, יש משאבים, כמו שאמרה ללי, באופן בירוקרטי זה איכשהו נופל, מסיבות שונות, זה לא המקום לפרט אותן, אבל חבל, חבל.

<עודד מייזליש: למשל בשנה שעברה פגשנו, קיבלנו מורה מגשרת, שמחנו לקראתה וזה פשוט לא עבד בגלל איזו בירוקרטיה שקשורה למעמד של אולפנת "חורב".

<עודד מייזליש: כמובן שהנושא התקציבי, הזכיר קודם יצחק את הנושא של רכז קליטה, זה דבר מבורך מאין כמוהו, מישהו אחד שיכול לרכז את הכול אצלו, זה דבר שהוא יכול להיות לברכה גדולה.

אברהם נגוסה: תודה.

אברהם נגוסה: מה שאתה אומר הוא שאם המוסד מתגייס והוא רואה את זה כמשימה לאומית, תמיד אפשר למצוא את הדרכים כדי להתמודד עם הבעיה.

<עודד מייזליש: אני אדייק יותר - - -

אברהם נגוסה: רגע, אני הבנתי את זה, 'יש לנו כלים אבל אנחנו גם מוגבלים מבחינת התקציב', זה מה שאתם אומרים לי.

אברהם נגוסה: זה מה שאתם אומרים פה לוועדה.

אברהם נגוסה: אני רוצה לשמוע אם יש מישהו, לפני שאני פונה לסוכנות, ל"אופק", למשרדי הממשלה, מישהו שרואה את זה בעייתי, כי בכתבה זה הופיע "אנחנו מרימים ידיים, אין לנו פתרון, תיקחו אותם".

אברהם נגוסה: אני צודק?

אברהם נגוסה: יש משהו כזה בכתבה, אני קראתי, אם הבנתי נכון, כלומר, שמתקשים להתמודד.

אברהם נגוסה: ממה שעד עכשיו שמענו, לפחות משני מנהלים, נכון, אף אחד לא אומר שאין בעיות, יש קשיים, אבל 'יש דרך להתמודד ואנחנו אפילו מתמודדים.

אברהם נגוסה: יחד עם זאת, אנחנו רוצים תמיכה כספית, כלכלית, כדי שנחזק את העולים במערכת החינוך'.

אברהם נגוסה: זה לא משהו שיצא משליטה, יש את העניין.

אברהם נגוסה: אז אני רוצה לשמוע, כפי שנאמר בכתבה, שיש בתי ספר או מנהלים שאומרים: 'אין לנו מה לעשות איתם, זה מעל ליכולתנו'.

אברהם נגוסה: אני צודק?

<צביקה קליין: כן, אם אפשר רק משפט.

<צביקה קליין: אתה אומר שזה לא יצא משליטה ובאמת השאלה היא איך מסתכלים על זה, אבל בהרבה נקודות, מקומות או ערים מסוימות, זה כן יצא משליטה.

<צביקה קליין: אם מדברים על נערים ונערות שמסתובבים ברחובות נתניה ללא מעש, אז אני חושב שזה יצא משליטה.

אברהם נגוסה: זה מה שאני ביקשתי, אם יש מישהו - - -

<אריאל קנדל: אבל, אברהם, אם תרשה לי להוסיף - - -

אברהם נגוסה: רק רגע, אם יש מישהו שהוא רואה בבית הספר שלו או במוסד שלו, שזה מאוד בעייתי וקשה להתמודד עם הבעיה הזו, אם יש מישהו שיכול לתת, בניגוד למה ששני המנהלים נתנו.

<קריאה: אחר הצהריים.

אברהם נגוסה: מה שאתה טוען זה על חינוך לא פורמלי, זה משרד הקליטה ואנחנו נשאל על זה.

אברהם נגוסה: שני המנהלים דיברו על חינוך פורמלי.

<צביקה קליין: אני מדבר על חינוך פורמלי של ילדים שלא נמצאים במסגרות חינוך פורמליות, בעקבות נשירה.

<צביקה קליין: על זה אני מדבר.

<אריאל קנדל: אולי ברשותך, כבוד היושב ראש, אני אוסיף, אני חושב שזה בדיוק מה שאמרתי בהתחלה.

<אריאל קנדל: יש הבדל בין מיקרו למאקרו.

<אריאל קנדל: יושבים פה איתנו שני מנהלים של בתי ספר, בירושלים, שזה גם אומר משהו, גם "מקור חיים" וגם "חורב", שניים, ואגב, 20% מן העולים מצרפת מגיעים לירושלים.

<אריאל קנדל: כמובן מי שמכיר טוב את הקהילה מצרפת, מי שמגיע לירושלים זה אנשים, ואני בכלל לא נותן ציונים לעולים, פחות אידיאולוגים או יותר אידיאולוגים, אבל מי שמגיע לירושלים מטבע הדברים רוצה להתמודד קצת יותר טוב עם הבעיות.

<אריאל קנדל: אנחנו גם פוגשים את המנהלים, המנהל של "חורב" אמר את זה, מדינת ישראל רוצה עלייה, השאלה היא האם מדינת ישראל רוצה עולים.

<אריאל קנדל: ויש בתי ספר שאולי רוצים עלייה אבל לא רוצים עולים.

<אריאל קנדל: אני מבין ששני בתי הספר האלה גם רוצים עולים וזה בדיוק הסיפור.

<אריאל קנדל: במאקרו, וכנראה שהכּנֵסת קצת יותר מדי רחוקה מערים אחרות בישראל, אבל היה מאוד מעניין אם היינו שומעים פה מנהלים מאשדוד או מנתניה.

<אריאל קנדל: הילדים האלה שמסתובבים בכיכר בנתניה, בי"א באשדוד, אפילו בירושלים בהר חומה, כל הסיפור הזה שבשורה התחתונה הכתובת היא על הקיר.

<אריאל קנדל: הכתובת היא על הקיר, אנחנו יודעים את זה, דיברתי על "מניפה", דיברתי על "עלם", יושבת פה אביגיל מבני עקיבא, היא יכולה לספר לנו על מה שקורה בנתניה בכיכר שם, אבל זה הסיפור, איך בונים תכנית מאקרו שכל עולה בכלל וכל עולה מצרפת בפרט, אחת, מקבל את זה בתוך בית הספר, ושתיים, מחוץ לשעות של בית הספר, מה קורה עם האנשים האלה, זה בדיוק הסיפור.

אברהם נגוסה: בסדר, אנחנו ממשיכים את הדיון.

אברהם נגוסה: אנחנו לא אומרים שאין בעיות, אנחנו מנסים למצוא איפה אפשר לזהות וגם איפה אפשר להשקיע כדי לתקן את הבעיות.

אברהם נגוסה: אנחנו הבנו משני המנהלים את האתגרים הקיימים בבית הספר, מה הם צריכים כדי לחזק את מה שהם עושים.

אברהם נגוסה: אני הבנתי את זה ואנחנו נפנה למשרדים הרלבנטיים.

אברהם נגוסה: עכשיו אני רוצה להבין בעניין הלא פורמלי ואני רוצה לפנות לתנועת בני עקיבא, אביגיל וובו, בבקשה, תשתפי אותנו.

אברהם נגוסה: חשוב מאוד שתכניסי אותנו לבעיה של הילדים הנושרים ממערכת החינוך הפורמלית ומסתובבים ברחוב, וגם האם יש מסגרות חינוכיות לא פורמליות אחרי צהריים.

אברהם נגוסה: מה אתם עושים ואיזה אתגרים יש לכם?

<אביגיל וובו: שלום לכולם.

<אביגיל וובו: שמי אביגיל וובו, אני הרכזת הארצית של תכנית "עמישב", שזו תכנית שמשלבת עולים חדשים בתוך התנועה.

<אביגיל וובו: היום אנחנו עובדים עם דוברי אנגלית ודוברי צרפתית.

<אביגיל וובו: איך שאנחנו פועלים בפועל, בכל סניף שתכנית "עמישב" פועלת בו יש רכז או רכזת שהם דוברי השפה, שהם בעצם המגשרים.

<אביגיל וובו: בדומה למגשר בבית הספר הם מגשרים את כל מה שקורה בפעילות הלא פורמלית בסניף, להורים, אם זה בשפה ואם זה לגשר גם תרבות.

<אביגיל וובו: אם עכשיו סיימנו "חודש ארגון" אז להסביר להורים שזה בסדר שהילד חוזר הביתה מלא צבע וכל הניואנסים הקטנים שנותנים להורה המון ידע והמון כוח.

<אביגיל וובו: החלק השני זה להכשיר את המדריכים בתוך הסניף לקלוט את העולים.

<אביגיל וובו: כמו שנאמר פה מקודם, אנחנו מאוד מאוד מאמינים שכדי שתהיה קליטה טובה חייבים לעבוד גם על החברה הקולטת וגם על החברה הנקלטת.

<אביגיל וובו: אנחנו רוצים שהמדריכים בסניף לא ירגישו שהם עושים איזשהו חסד או איזושהי טובה והם לא מצילים פה את החניך העולה אלא להיפך, שזו זכות שהם עלו לארץ ואנחנו מתוך מחויבות ומתוך איזשהו צדק חברתי אנחנו באים ומגייסים אותם לסניף.

<אביגיל וובו: כמה אתגרים שאנחנו חווים בשטח הם גם מה שנאמר פה מול ההורים, שאם הורים הרבה פעמים לא מבינים כל כך את התרבות בבית הספר, אז כשזה מגיע ללא פורמלי זה עוד יותר.

<אביגיל וובו: אנחנו מרגישים שהרבה פעמים הורים לא תמיד מבינים את החשיבות של תנועת הנוער ובגלל זה הילד גם הרבה פעמים לא יגיע.

<אביגיל וובו: זה משהו שאנחנו לא מצליחים עדיין לפרוץ.

<אביגיל וובו: הנקודה השנייה זה באמת החברה הקולטת.

<אביגיל וובו: אני בתכנית "עמישב" כבר כמעט שש שנים וככל שעובר הזמן אני מבינה שצריך להשקיע המון המון משאבים דווקא בחברה הקולטת בנוסף לחברה הנקלטת.

<אביגיל וובו: אני מרגישה שהחברה הקולטת, לא תמיד, דווקא בגלל שהם עולים מצרפת ושכביכול הכול נראה טוב ויפה, אז המדריך הצבר כביכול אומר, 'בסדר, עלית לארץ, כל הכבוד, תגיע'.

<אביגיל וובו: אנחנו מרגישים ששם זה באמת לפצח, זה לעבוד עם החברה הקולטת, איך מקבלים מישהו שמגיע מתרבות שונה ואיך זה מגיע מתוך מקום של הערכה.

<אביגיל וובו: נקודה שלישית היא שאני מרגישה שחייב חייב להיות קשר יותר צמוד בין הבלתי פורמלי לפורמלי.

<אביגיל וובו: בכל מקום שאנחנו עובדים, אם זה בנתניה או בירושלים, אנחנו מאוד מאוד משתדלים לעבוד בצמוד לבתי הספר.

<אביגיל וובו: אני בתור תנועת הנוער הייתי רוצה קשר רציף יותר עם בית הספר - - -

אברהם נגוסה: מה הבעיה?

אברהם נגוסה: מה הבעיה לעשות?

<אביגיל וובו: אני לא מרגישה שזו בעיה.

<אביגיל וובו: בסוף, כשאנחנו פונים לבית הספר תמיד יש איזשהו רצון.

<אביגיל וובו: אני חושבת שזה עניין של זמן וזה עניין של סדר עדיפויות.

<אביגיל וובו: אני מבינה שבסוף בית הספר יש לו המון המון - - -

אברהם נגוסה: תלוי במי, בתנועה שלכם או בבית הספר?

<אביגיל וובו: אני חושבת שזה גם וגם.

<אביגיל וובו: אני חושבת שמה שצריך זה שתהיה איזושהי הנחיה מלמעלה, שחשוב שבתי הספר ידחפו את הילד גם לתנועת הנוער, כי בסוף, ההורה, הרבה פעמים אני מרגישה שהוא לא רוצה לפתוח עוד חזית מול הילד.

<אביגיל וובו: הוא צריך להכריח את הילד לצאת לטיול שנתי, ללכת לערב כיתה ולהגיע לבית הספר, אם הוא לא רוצה להגיע לתנועת הנוער אז בסדר, לא נורא.

<אביגיל וובו: ואנחנו רואים שחניכים שאנחנו כן מצליחים לקלוט, אנחנו רואים שזה משפיע גם על הביטחון העצמי, על הרמה של העברית וזה משפיע בסוף גם על התפקוד בבית הספר.

אברהם נגוסה: האם ילדים שנושרים מהמערכת הפורמלית, האם הם מגיעים אליכם?

<אביגיל וובו: זו שאלה טובה.

<אביגיל וובו: אני חושבת שכיום לא.

<אביגיל וובו: היום הדרך היחידה שאנחנו מגיעים אל העולים זה דרך בית הספר.

<אביגיל וובו: אני כן חושבת שיש מספר מועט של חניכים שכן נפלטו מהמסגרות והם אצלנו, אבל זה הרבה יותר קשה לנו להגיע אליהם, כי כיום הדרך היחידה שאנחנו מגיעים לחניכים זה דרך בית הספר ובגלל זה, לדעתי, צריך שיהיה שיתוף פעולה הרבה יותר גדול בין הפורמלי לבלתי פורמלי.

אברהם נגוסה: תודה.

אברהם נגוסה: אני רוצה לשמוע מכי"ח ישראל, ג'רמי קורשיה, בבקשה.

אברהם נגוסה: האם יש לכם מידע, למשל, על הילדים הנושרים מהמערכת הפורמלית ואם כן, מה הסיבות?

אברהם נגוסה: האם אתם יכולים להסביר לנו?

<ג'רמי קורשיה: שלום לכולם.

<ג'רמי קורשיה: ג'רמי קורשייה, אני מרכז תכנית של כי"ח, תכנית שהקמנו יחד עם עיריית נתניה ומשרד החינוך לפני שנתיים בשני בתי ספר שקולטים עלייה בנתניה.

<ג'רמי קורשיה: אני אענה על השאלה שלך, אני אנסה, כי אין לנו מספרים למרות שאני רואה בעיניים שלי ילדים שנושרים מן המערכת, לפעמים זה מסיבות, פספסו אותם, פשוט פספסו אותם.

<ג'רמי קורשיה: הם לא למדו, הגיעו מאוחר לארץ, הגיעו בכיתה י', לא הצליחו ללמוד עברית כי לא תמיד יש אולפן בכיתות האלו, לא היה מישהו שהחזיק אותם בזמן הזה והתדרדרו.

<ג'רמי קורשיה: לא הגיעו לבית הספר, לא צלצלו אליהם, לא דיברו איתם ומגיעים לסוף השנה, מגיעות בגרויות, פער גדול בין מה שהם יכולים לעשות לבין מה שדורשים מהם.

<ג'רמי קורשיה: בי"א בכלל, אז באמצע י"ב, סוף י"א, הם מבקשים לעזוב את בית הספר.

<ג'רמי קורשיה: וזה עצוב.

<ג'רמי קורשיה: אנחנו מנסים לעבוד על זה.

<ג'רמי קורשיה: איך אנחנו עושים את זה?

<ג'רמי קורשיה: אנחנו עובדים עם הורים, עם תלמידים ועם המערכת הבית ספרית.

<ג'רמי קורשיה: אמרנו פה, ההורים הם אחד המפתחות של הפתרון כדי לעזור לתלמיד.

<ג'רמי קורשיה: אנחנו עושים סדנאות הורים, הדרכות הורים, כי הצלחה של תלמיד היא דרך ההורים, הם צריכים להיות מגויסים לדבר הזה.

<ג'רמי קורשיה: אם בצרפת, שמענו וקראנו על זה, ההורים שמים את הילד בכניסה לבית הספר, לוקחים אותו בחמש בסוף השיעורים, לא כל כך מעורבים בתהליך הבית ספרי, אז בארץ זה לא כך, מתקשרים.

<ג'רמי קורשיה: לפעמים ההורים לא מבינים למה הם מתקשרים, חושבים שהילד עשה משהו לא טוב, אבל לא, רוצים לדבר איתם, רוצים להזמין אותם.

<ג'רמי קורשיה: יש לי הורים שאני פוגש פעם בשבוע לפחות וקשה להם, צריך שזה יהיה ביום ראשון כי בראשון הם לא עובדים, כי הרבה עובדים עדיין עם צרפת ובצרפת ביום ראשון לא עובדים.

<ג'רמי קורשיה: בקיצור, הדרכת הורים שעוזרת להורים להכיר את המערכת, להכיר את הקושי, להיות מודע לקושי.

<ג'רמי קורשיה: הרבה הורים חושבים, הכול בסדר, יסתדר עם הזמן, אני סומך עליכם – לא, אתה צריך להיות אקטיבי, אתה צריך להיות מעורב בבית הספר.

<ג'רמי קורשיה: אחד הדברים שגם עשינו, כמו שיש אצלך בבית הספר, יצחק, זה מורה בוועד הורים.

<ג'רמי קורשיה: לקחנו הורה בבית ספר "שפירא", שהוא המתווך בין המנהלת של בית הספר והגורמים והמחנכים וכולם לבין ההורים.

<ג'רמי קורשיה: ברור, אנחנו לא רוצים להחליף אף אחד בבית הספר, בגלל זה אנחנו גם מאוד רוצים לעזור ולתמוך ולכוון, כי אם אני יוצא מחר מבית הספר אז מי יעשה את העבודה?

<ג'רמי קורשיה: זו אחת הסיבות שלוקחים מישהו מבית הספר וזה מאוד חשוב לעבוד עם אנשים בתוך בית הספר.

<ג'רמי קורשיה: אני כמובן גם יושב כמה שיותר עם הורים שמגיעים לבית הספר, כי לפעמים יש את הפער התרבותי שחוסם את ההבנה.

<ג'רמי קורשיה: משהו שאנחנו גם עושים עם התלמידים זה תגבור לימודי.

<ג'רמי קורשיה: אנחנו לקחנו סטודנטים שבעבר היו גם עולים, שעכשיו לומדים במכללת נתניה, לדוגמה, הם מקבלים מלגה וחוזרים עכשיו לבית הספר ועושים שיעורי בית עם התלמידים.

<ג'רמי קורשיה: אני פה מרוויח שני דברים.

<ג'רמי קורשיה: אחד, התלמיד לומד, ושניים, יש לו דוגמה.

<ג'רמי קורשיה: מישהו שגם עלה וגם הצליח והתבגר ועשה צבא ועכשיו נכנס למכללה והוא חוזר.

<ג'רמי קורשיה: יש לי השנה תלמידה שהייתה בבית ספר "שפירא" בי"ב, היא עשתה שנת שירות, עכשיו היא לומדת וחוזרת עכשיו לבית הספר כדי ללמד את העולים, סגירת מעגל.

<ג'רמי קורשיה: -

אברהם נגוסה: יש לכם נתונים כמה ילדים נושרים מהמערכת הפורמלית?

<ג'רמי קורשיה: אני חושב שמשרד החינוך יכול יותר להגיד - - -

אברהם נגוסה: אני אשאל את משרד החינוך, אבל יש לכם, לארגונים?

<ג'רמי קורשיה: לא, אין לי, אבל אני יכול להגיד - - -

<אריאל קנדל: מגבשים את זה עכשיו.

<אריאל קנדל: זה במהלכי גיבוש מה שנקרא, תקבל את זה בקרוב.

אברהם נגוסה: אתם מגבשים, אוקיי, כרגע אין, אז נשמע ממשרד החינוך.

<ג'רמי קורשיה: תודה רבה.

אברהם נגוסה: תודה.

אברהם נגוסה: אנחנו נשמע - - -

<ג'רמי קורשיה: סליחה, רציתי רק להגיד עוד שני דברים שהם חשובים.

<ג'רמי קורשיה: אחד הדברים שאני חושב שבית ספר צריך לעשות זה לבדוק כל הזמן את רמת העברית.

<ג'רמי קורשיה: אמרנו שצריך עוד שנת אולפן, אבל לפעמים הילד נופל בין הכיסאות.

<ג'רמי קורשיה: הילדים בריכוז, שם, בבית הספר, מדברים הרבה בצרפתית ביניהם ולא לומדים מספיק את השפה.

<ג'רמי קורשיה: כשילד מגיע בכיתה ט' צריך לבדוק את הרמה שלו, גם כשהוא נכנס אחרי זה לכיתה י', לעבוד איתם לפי רמות העברית וכל הזמן לבדוק אותם.

<ג'רמי קורשיה: גם משהו שמאוד חשוב לפי דעתי לעשות זה לבדוק את התלמידים כשהם מגיעים לבית הספר, מאיזה רקע הם מגיעים.

<ג'רמי קורשיה: יש לנו פסיכולוגית שעובדת עם הילדים, אבל יש ילדים שמגיעים מרקע שבית הספר לא מכיר אותו מצרפת.

<ג'רמי קורשיה: שם בצרפת אין ריטלין וכיתות קטנות כאלו, זה קצת שונה.

<ג'רמי קורשיה: פה ברגע שילד קצת שונה ולא מצליחים לעבוד איתו, ישר חושבים על אבחונים ודברים כאלה.

<ג'רמי קורשיה: זה לא תמיד הפתרון.

<ג'רמי קורשיה: צריך לדעת מאיפה הילד בא, מי המשפחה, באיזה בית ספר הוא היה.

<ג'רמי קורשיה: לפי בית הספר איפה שהוא היה, בית ספר יהודי או לא יהודי, אנחנו יכולים יותר לעבוד איתו יותר או איך לעבוד איתו.

<ג'רמי קורשיה: מאוד חשוב שהרשויות ובית הספר יידעו מי הילד שנכנס לבית הספר, למה הוא פה, באיזה טיימינג הוא הגיע וכמובן להוסיף, לפי דעתי, עוד שעות אולפן, מאוד חשוב.

<ג'רמי קורשיה: תודה רבה.

אברהם נגוסה: תודה.

אברהם נגוסה: דבריך מובילים אותנו ל"אופק ישראלי" ולסוכנות היהודית, שמטפלים קדם עלייה או בהכנה לעלייה.

אברהם נגוסה: אנחנו רוצים לשמוע מ"אופק ישראלי", יגאל שאלתיאל, אתה שומע שאחת הבעיות היא שהעולים החדשים, הם מגיעים במועד לא נכון, לאחר פתיחת שנת הלימודים והמערכת מפספסת אותם.

אברהם נגוסה: זה דבר אחד.

אברהם נגוסה: דבר שני, המערכת לא מקבלת מידע על הרקע של התלמידים האלה.

אברהם נגוסה: אתם, כמי שעושים הסברה בקהילות יהודיות, נניח שאנחנו מתמקדים בקהילה היהודית מצרפת, האם אתם מסבירים להם על מה שקורה פה במדינת ישראל והאם אתם גם מעבירים את זה למערכת פה בישראל, את הרקע של העולים האלה?

אברהם נגוסה: וגם האם יש אפשרות לרכז את עלייתם בקיץ כדי שהם יתחילו את שנת הלימודים ביחד עם ילדי ישראל?

אברהם נגוסה: אנחנו רוצים לשמוע ממך, בבקשה.

<יגאל שאלתיאל: בוקר טוב, תודה רבה, אדוני היושב ראש.

<יגאל שאלתיאל: אני יגאל שאלתיאל מחברת "אופק ישראלי", החברה הלאומית לעידוד העלייה.

<יגאל שאלתיאל: אנחנו עובדים, כאמור, כפי שנאמר פה, גם בצרפת.

<יגאל שאלתיאל: לשאלותיך, אנחנו לא מכוונים עלייה למועד מסוים מכיוון שהשיקולים של המשפחות לעלייה, אף שהשיקול של בית הספר, התלמידים, ילדי העולים, הוא שיקול שצריך לקחת אותו בחשבון, יש להן שיקולים כאלה ואחרים שאנחנו לא מתערבים בהם ואני חושב שגם אסור לנו להתערב בהם.

<יגאל שאלתיאל: יחד עם זאת אנחנו, כמובן, באמצעות הנציגים, לרוב של הסוכנות אבל לא רק, מעבירים במסגרות השונות של הפעילויות שלנו ואגב, יש ממש כרגע, משלחת מאוד גדולה של עידוד עלייה שנדדה החל מיום ראשון בפריז, אתמול היא הייתה בליון והיום היא תהיה במרסיי, יחד עם שרת העלייה והקליטה, הגברת לנדבר, אנחנו מעבירים את הנתונים שאנחנו מקבלים ממשרד החינוך.

<יגאל שאלתיאל: באותה משלחת שנמצאת כיום בצרפת נמצאים שני נציגים של משרד החינוך, אחד מטעמה של מאיה שריר ואחד נוסף שעניינו יותר חינוך במסגרות של בתי ספר, מסגרות סגורות, כמו כפרי חינוך או כפרי נוער או דברים כאלה ואחרים.

<יגאל שאלתיאל: המידע מצוי אצלם והם מעבירים אותו לכל דורש.

<יגאל שאלתיאל: לא בכדי הוצאנו שני אנשים, זה לא דבר שגרתי, אנחנו מבינים שהנושא הזה הוא מאוד חשוב.

<יגאל שאלתיאל: לגבי עניין האולפנים שהעלית כאן, אנחנו, כידוע או שלא כידוע, נמצא מנהל היחידה בהסתדרות הציונית העולמית שעוסק בין היתר באולפנים במערב, יש לנו בצרפת, אם אני לא טועה, 150 או קצת פחות אולפנים אבל האולפנים שלנו, על פי החלטת ממשלה, הם אך ורק לבני גיל 18 ומעלה, מכיוון שמה שמתחת לגיל 18 זה לא באחריות משרד העלייה והקליטה אלא משרד החינוך, לכן אנחנו מנועים בחוק מלאפשר השתתפותם של צעירים עד גיל 18 באולפנים הרבים מאוד שיש לנו ברחבי צרפת.

<יגאל שאלתיאל: אם החוק ישונה אנחנו יותר מנשמח להיעתר ולפתוח אולפנים, אבל זה עניין שהוא הרבה מעבר למידות שלנו.

<יגאל שאלתיאל: כל המידע שיש וזמין מועבר על ידינו בצורה המלאה הזמינה והנגישה, כאשר, במענה לאחת השאלות הנוספות שלך, האם יש רצף שבו אנחנו מעבירים נתונים על משפחה, ספציפית לגבי עניינו של הדיון היום, לגבי הילדים שהם תלמידים, הנושא הזה, אני חייב להגיד שהוא קצת, הוא לא מתבצע בצורה הכי טובה.

<יגאל שאלתיאל: אנחנו כרגע מצויים בעיצומה של תכנית שבסופה אנחנו נְפַתח, כמובן באמצעות חברה חיצונית, איזושהי תוכנת מחשב שבאמצעותה אנחנו נוכל לעקוב באופן רציף אחרי כל מועמד עלייה מרגע שהוא נכנס לשערי מי מהגופים של המוסדות הלאומיים בחו"ל ובאמצעותנו, ברגע שהוא נכנס למה שאנחנו קוראים משפך העלייה, אנחנו נעקוב אחריו.

<יגאל שאלתיאל: לכן ברגע שהוא יעלה לארץ נוכל להעביר בצורה מקוונת את כל הנתונים לידיהם של גורמי הקליטה בארץ.

<יגאל שאלתיאל: זה לא שזה לא קורה עכשיו, אבל זה לא מקוון, זה בעייתי כאשר זה לא מקוון.

<יגאל שאלתיאל: אלה הדברים.

<יגאל שאלתיאל: אם יש לכם עוד שאלות אני יותר מאשמח לענות.

אברהם נגוסה: תודה.

אברהם נגוסה: אני חושב שנסת

אברהם נגוסה: פק בהסברים שלך בעניין ההכנה והרקע וההסברה.

אברהם נגוסה: הסוכנות, יש לכם מה להוסיף?

<ענת אוזן: כן, בבקשה.

אברהם נגוסה: אוקיי, בבקשה.

<ענת אוזן: שלום, אני ענת אוזן מהסוכנות היהודית.

<ענת אוזן: אני רוצה להצטרף ליגאל בנושא ההכנה ורגע אחד לתת תמונה למי שלא לגמרי מכיר את הלפני העלייה, על הלך הרוח של משפחות העולים לפני שהם עולים.

<ענת אוזן: כשהתחיל להתרומם גל העלייה של לפני חמש שנים, זה לא היה עולים שכבר מתכננים את עלייתם במשך הרבה מאוד שנים, אלו היו החלטות די אד הוק של המשפחות, שהם רוצים לעזוב את המצב הביטחוני האישי שנוצר בצרפת, או את המצב הכלכלי שנוצר בצרפת ולעלות כמה שיותר מהר.

<ענת אוזן: ואז הגיעו מועמדים במאות ובאלפים, להכנות לעלייה שהיה צריך להיערך לקראתן.

<ענת אוזן: בתקופה הזאת של כמה חודשים לפני עלייתם, המשפחות, ההורים, היו צריכים להתמודד במקביל עם זה שהם ממשיכים להתפרנס בצרפת, ממשיכים ללכת לבית הספר, אבל גם נערכים להחליט איפה הם יגורו בארץ, איפה תהיה הדירה שלהם, יישוב, עיר, צפון, דרום, במה הם יעסקו, איך הם יתמודדו עם השפה שלהם כהורים, לאיזו מסגרת חינוך שזה מה שנוגע לדיון של עכשיו, הם רוצים להכניס את הילדים שלהם, וכל זה על רקע שהם אולי מכירים את ישראל מהחופשות שלהם ומהביקורים שלהם בעבר, אבל הם לא מכירים את המציאות הישראלית ותוך כמה חודשים - - -

אברהם נגוסה: השאלה היא האם אתם מסבירים להם מה זה חינוך חרדי, מה זה חינוך ממלכתי דתי, את ההבדלים, האם אתם מסבירים להם?

<ענת אוזן: לתוך זה, לתוך הכמה חודשים המועטים האלה שיש להם לקראת העלייה, ואני חייבת לציין שרוב משפחות העולים כן עולות במהלך יולי אוגוסט, יש גם עלייה לאורך שנת הלימודים, אבל זה לא הרוב, הרוב מתמקד בסיום שנת לימודים סדירה בצרפת ובתחילת שנת לימודים כמתוכנן בארץ, לתוך הכמה חודשים האלה אנחנו נכנסים.

<ענת אוזן: הסוכנות היהודית, בשיתוף פעולה עם משרדי הממשלה, משרד החינוך, משרד הקליטה, הרשויות המקומיות, "אופק ישראלי", נכנסים עם מערך מיידי.

<ענת אוזן: מגיבים מיידית עם מערך של תגבור שליחים, תגבור ערבי אינפורמציה, חמישה ימים בשבוע כמעט, ערב ערב, ערבי מידע לעולים - - -

<אריאל קנדל: זה היה פעם.

<ענת אוזן: אני מדברת על גל העלייה הגדול, כי אנחנו - - -

אברהם נגוסה: הבנתי בעניין זמן ההגעה, אבל בעניין של ההבדלים בין הזרמים השונים במערכת החינוך פה בישראל.

אברהם נגוסה: האם אתם מסבירים להם?

<ענת אוזן: בהחלט.

<ענת אוזן: חלק מערבְי המידע שניתנו בצרפת, למי שהגיע אליהם, עסקו בנושאים ממוקדים.

<ענת אוזן: כאשר הנושא היה מערכת החינוך בהחלט הרעיון היה להנגיש מידע לגבי ההבדלים, אבל אני חייבת להגיד, חבר הכנסת נגוסה, כדי להפנים את ההבדלים האלה צריך להתגבר על שנים של הבדלים תרבותיים בין המערכת הצרפתית למערכת הישראלית.

<ענת אוזן: זה לא מספיק לשמוע את זה בהרצאה, זה אפילו לא מספיק לשבת עם הנציג שמגיע לירידים.

<ענת אוזן: אני רוצה לומר משהו על הירידים, הירידים שהסוכנות היהודית מארגנת בשיתוף פעולה עם משרדי הממשלה, הרשויות המקומיות, "אופק ישראלי", הם ירידים שפתוחים, אחת, לכל הגורמים הממלכתיים כדי להופיע בצד אחד של היריד, ומצד שני, באותו יריד אבל במתחם נפרד, לכל הגורמים הפרטיים, שזה בתי ספר, שאלו יהיו תכניות כמו נעל"ה, שיושב לידי ישעיהו - - -

<ישעיהו יחיאלי: זו לא תכנית פרטית.

<ענת אוזן: זו לא תכנית פרטית, אני מתכוונת לסידור של המוסדות הפרטניים שהם מגיעים לייצג את התכנית של עצמם.

<ענת אוזן: מהרגע שההורים מגיעים למפגש אישי עם מנהל בית ספר או עם רכז קליטה ברשות הם הופכים להיות לקוחות אישיים, VIP, של אותו מנהל בית ספר או של אותו רכז במערכת החינוך או במערכת הקליטה.

<ענת אוזן: מהבחינה הזאת, החמש שנים האחרונות – שיא פעילות של להנגיש מידע ולעשות תיאום ציפיות, החל מפרטני ועד כללי עם האנשים.

<ענת אוזן: עדיין, אין ספק שכדי לגשר על שנים של תרבויות שונות, צריך יותר מאשר רק ערבי מידע, אבל ההנגשה הייתה מסיבית ועדיין נמשכת, כמו שיגאל אמר, ממש בימים האלה, בשיתוף פעולה מלא, אני חושבת, עם הגורמים כאן.

אברהם נגוסה: תודה.

אברהם נגוסה: אנחנו רוצים לשמוע מהרשויות המקומיות, לפחות נשמע מרשות מקומית אחת, כדי לקבל תמונה.

אברהם נגוסה: העולים, ההורים קובעים לאן לשלוח את הילדים שלהם, והם באים לעירייה, למחלקת החינוך, לרשום את הילדים שלהם לחינוך.

אברהם נגוסה: ואז הם באים ואומרים, הם כמובן קהילה מסורתית דתית, אז אומרים להם ההורים, ואני מצפה לתגובה מגב' דבורה, יועצת חינוכית בעיריית ירושלים, אני רוצה שתסבירי לנו איך זה הולך, כי יש טענות שהעירייה שולחת את הילדים, כשההורה אמר, 'אני רוצה שהילד שלי ילך למסגרת דתית', אז בלי להתייחס, בלי להסביר מה ההבדל בין חרדי לממלכתי דתי הם שולחים לחרדים, לחרד"לים ופתרו את הבעיה.

אברהם נגוסה: נוצרת בעיה שההורים, הבית, החיים בבית והחיים בבית הספר לא מתואמים ואז הילד נמצא בקונפליקט.

אברהם נגוסה: השאלה מה אתם עושים, האם אתם מסבירים להורים שכשהם דורשים לרשום אותם לממלכתי דתי או לחרדי, זכותם להחליט, אבל האם אתם מסבירים להם את ההבדלים?

<דבורה סגל: נראית לי שאלה טובה.

<דבורה סגל: אני חושבת שהעבודה מתחילה עם פרויקט הורים.

<דבורה סגל: אדוויג', שנמצאת לידי, היא פרויקטורית בעיריית ירושלים.

<דבורה סגל: העבודה מתחילה מהפרויקטורים כשהם פוגשים את המשפחות בחו"ל.

<דבורה סגל: יש שיחת היכרות בהתחלה ובתוך ההיכרות הזאת יש גם דיבור על המסגרות שבהן הם לומדים כרגע בצרפת.

<דבורה סגל: הפרויקטור הוא בעצמו עולה, הוא מכיר את הניואנסים של המוסדות בחו"ל והוא יכול להבין בדיוק מהו הפרופיל של המשפחה.

<דבורה סגל: השלב הראשון הוא לדעת את העובדות, השלב השני הוא לדעת מה הרצוי.

<דבורה סגל: הרבה משפחות שעולות רוצות לעלות בדרגת הדת לפעמים כשהן עולות לארץ והן מחפשות מסגרות שלא בהכרח מתאימות למצב העכשווי שלהן אלא למצב שהן שואפות אליו.

<דבורה סגל: פה העבודה של הפרויקטור, לראות מה הנתונים ומה השאיפות ולנסות למצוא מסגרת שתוכל להתאים לשני הצדדים האלה, בלי לפגוע כמובן בזהות של המשפחה.

<דבורה סגל: זו עבודה עדינה, אני חושבת שהפרויקטורים עובדים מצוין ומציגים באמת את כל האופציות, גם מההיכרות שלהם עם מערכות בחו"ל וגם עם ההיכרות שלהם את המערכות בישראל.

<דבורה סגל: הם גם מסבירים להם בפירוש שבישראל יש הלימה מאוד גדולה בין בית הספר לבית, שזה חשוב, שזה דבר שיפגוש אותם בהרבה צמתים.

<דבורה סגל: זהו, אולי אדוויג' תוסיף.

אברהם נגוסה: אנחנו רוצים לשמוע מהפרויקטורית, בבקשה.

<אדוויג' שקרון: שלום.

<אדוויג' שקרון: שמי אדוויג' שקרון, אני פרויקטורית ברשות העירייה, עיריית ירושלים.

<אדוויג' שקרון: כפי שעכשיו דבורה הסבירה, זה תהליך עם המשפחה.

<אדוויג' שקרון: זאת אומרת שאנחנו בדרך כלל פוגשים אותה בהכנה לעלייה בצרפת, בירידים.

<אדוויג' שקרון: היום ליזה כהן שעובדת איתי נמצאת בדרך למרסיי לפגוש עוד משפחות.

<אדוויג' שקרון: בדרך כלל הצרפתים מגיעים למה שנקרא פיילוט טריפ, סיור גישוש, ואנחנו, גם בשיתוף פעולה עם מנהלי בתי הספר, עם כל מנהלי בתי הספר, אנחנו עושים סיבוב עם ההורים.

<אדוויג' שקרון: בדרך כלל מקבל אותנו גם הצוות של בית הספר ואנחנו מנסים, עד כמה שאפשר, לתאם בין הרצון של ההורים ליכולת הקליטה של בתי הספר וגם ההכנה לעלייה היא מאוד חשובה.

<אדוויג' שקרון: אנחנו עובדים בעיריית ירושלים בשיתוף פעולה עם מנח"י ועם כל בתי הספר קולטי העלייה.

אברהם נגוסה: המשפחה מגיעה והיא אומרת, האבא או האימא או שניהם, באים ואומרים: 'אנחנו רוצים לרשום את הילדים שלנו לבית ספר דתי', האם הם אומרים ממלכתי דתי או חרדי?

<אדוויג' שקרון: בדרך כלל הם שמעו על שם של בית ספר, זאת אומרת שהם שמעו על "חורב" או "מקור חיים" והם אפילו לא יודעים על איזו שכונה מדובר, באיזה בית ספר מדובר וחלק גדול מהתפקיד שלנו, כפי שדבורה הסבירה לפני כן, זה להציג להם את האפשרויות שבארץ וגם להתאים אותן למשפחה שבאה מחו"ל.

<אדוויג' שקרון: כפי שאריאל אמר, אנחנו מכירים גם את מערכת החינוך בצרפת וגם כל הזמן מתעדכנים במה שקורה בצרפת, על מנת להתאים את הרצון של ההורים לאפשרויות שיש בארץ.

אברהם נגוסה: מה את חושבת שיוצר את המצב שקיים היום, שתואר גם בכתבה, שהמשפחות, כשהן אמרו בית ספר דתי הן לא התכוונו לחרדי ואז פתאום מוצאים את הילדים שלהם בבית ספר חרדי.

אברהם נגוסה: אם ההורה רוצה אז זו ההחלטה שלו וזה בסדר, אבל מה שאנחנו מבינים זה שזה נעשה מחוסר ידע בנושא הזה, חוסר מודעות ואז נתקלים בבעיות, כשאין תיאום בין חיי המשפחה בבית לבין בית הספר.

אברהם נגוסה: איך זה נוצר, האם זה קורה לפי מה שאת מספרת לנו?

<אדוויג' שקרון: לבחור בית ספר זה שוק חופשי במדינת ישראל.

<אדוויג' שקרון: זאת אומרת יש גם הורים שאף פעם לא הגיעו ליריד עלייה בצרפת, אף פעם לא פגשו פרויקטור, את הסוכנות היהודית או מישהו שמוכן ויודע ללוות אותם, אז גם קורה שהורים פתאום מגיעים למסגרת שאף פעם לא שמעו עליה.

<אדוויג' שקרון: ההורים גם עושים את ההרשמה בכוחות עצמם ומנהל בית הספר לא אומר שעדיף לעבור דרך אנשי הצוות של מנח"י ושל עיריית ירושלים, אני מדברת על העירייה, אבל זה כנראה קורה גם בערים אחרות, ואנחנו פוגשים את הילדים האלה כמה חודשים או כמה שנים אחרי השיבוץ בבתי הספר וזה לא היה שיבוץ נכון ושומעים על זה כמה שנים אחרי כן.

אברהם נגוסה: מה שאת אומרת זה ש'הם הולכים בכוחות עצמם ולא באים דרכי', אבל מערכת החינוך שרושמת, העירייה, האם מי שבא אתם רושמים או דרך פרויקטורים?

<דבורה סגל: יש תפקיד חדש - - -

אברהם נגוסה: אם אתם לא יודעים להסביר, אם תפקידה להסביר אז איך אתם מקבלים את זה ישר?

<דבורה סגל: אז עד עכשיו זה היה באמת דרך הפרויקטורים, יש תפקיד חדש שנוצר לפני כמה חודשים, שהוא רכזת יישובית במנח"י, במינהל חינוך ירושלים, היא תהיה אחראית על השיבוץ של העולים.

<דבורה סגל: אני מוסיפה ואומרת שהנושא שנראה לי רגיש פה הוא מי לוקח את העולים לאן והמלחמות בין הגורמים.

<דבורה סגל: אני חושבת שכל איש מקצוע צריך שקיפות ואמינות, צריך לדעת שמצד אחד זה באמת שוק חופשי, שהעולים הם המחליטים, ומצד שני, לפני עיוור לא תיתן מכשול.

<דבורה סגל: זאת אומרת זו אוכלוסייה שלא מכירה את הניואנסים בישראל, זו אוכלוסייה שהיא חלשה בידיעה הזאת וכל אחד עם האמת שלו, צריך לעבוד ולנסות לכוון כמה שיותר נכון, כמה שיותר מתאים.

<דבורה סגל: אני חושבת שהמילה היא לא חמ"ד ולא חרדי אלא היא "הכי מתאים", הכי מתאים לכל משפחה.

<דבורה סגל: זה לא לכאן ולא לשם.

<דבורה סגל: המטרה היא למצוא את המקום הנכון.

אברהם נגוסה: אנחנו לא נגד אף מסגרת, כל אחד, מה שההורה מחליט זו זכותו, אבל השאלה פה היא האם זה נעשה במודעות.

אברהם נגוסה: אם זה נעשה במודעות אז הם אומרים, 'חשבנו ואז אנחנו נתקלנו בבעיה, בואו עכשיו אנחנו רוצים לשנות', זו זכותם - - -

<דבורה סגל: יש תמיד שינויים כי אין מה לעשות, עד שלא מגיעים לארץ לא מבינים ואפילו אם נמצאים כמה שנים בארץ, לא מבינים את כל הגוונים שיש במילה שאמרת "אני רוצה בית ספר דתי".

<דבורה סגל: דתי בישראל זו המילה הכי הכי ניתנת למחלוקת, לצערנו או לטובתנו, אני לא יודעת, אבל זו מילה מסובכת.

אברהם נגוסה: אני אמרתי בהתחלה, שמהניסיון שלי בקליטת עולי אתיופיה, כשהם הולכים ואומרים במחלקת החינוך בעירייה, 'אני רוצה לשלוח את הילד שלי לבית ספר דתי' אז אוטומטית הם מתכוונים לממלכתי דתי.

<דבורה סגל: הם לא יודעים למה הם מתכוונים, הם מתכוונים למה שהם הכירו שם, הם לא יודעים לְמה זה שווה פה ואני אגיד לך, אין משהו שווה פה, אין אותו דבר, אין.

אברהם נגוסה: אני מכיר שהעירייה שמה את הילדים בבית ספר חרדי, לבית ספר חרד"לי ואז יש פער גדול בין תנאי בית הספר לחיים של המשפחה.

<דבורה סגל: אני לא חושבת שזה נכון.

<דבורה סגל: העירייה מנסה, כמו שאמרתי, לשדך את הדבר הכי מתאים למשפחה לפי המצב ולפי איך שהיא - - -

אברהם נגוסה: אני מדבר על קליטת עולי אתיופיה, מהניסיון שלי, אבל כשקראתי את הכתבה זה דומה, מבחינת עולי צרפת אנחנו מבררים, האם זה יכול להיות שזה קרה - - -

<דבורה סגל: אני חושבת שהרוב מקבל מענה פחות או יותר הולם לרצונות שלו ולמצב שלו.

<דבורה סגל: יכול להיות שבכתבה העלו מצבים שבהם קרו טעויות ולחצים מכל מיני כיוונים.

<דבורה סגל: אני חושבת שבעירייה הרוב מקבל את הדבר המתאים.

<אורית לסר: אם אפשר משפט, אנחנו מתעסקים הרבה בבירוקרטיה ואני בטוחה שיש עוד מה לשפר שם, אבל אי אפשר להתעלם מזה שיש ניצול לא כמו ההגינות המקצועיות שדבורה דיברה עליה, אלא יש ניצול של גורמים מסוימים את התמימות ואת חוסר הידע ואת חוסר ההבנה של העולים.

<אריאל קנדל: זה לא ניצול - - -

<אורית לסר: כשאומרים להם, 'תבואו לבית ספר חרדי כי אם תלכו לממלכתי דתי אתם תהיו חילונים', זה סוג של ניצול, של הפחדה של העולים, כבר בשלב הירידים של העלייה, אפילו עד כדי תשלום כספים לטובת צהרונים או הסעות או כל מיני שוחד אחר, שמאוד מתאים למשפחות ומאוד נחמד להם לקבל את חבילת הסיוע אקסטרה הזאת, כדי שהם ילכו לבתי ספר חרדים, שממש לא מתאימים להם.

<דבורה סגל: אורית, זה מחזיק מהזמן.

<דבורה סגל: אני חושבת שזה מחזיק מעט זמן, אני חושבת המשפחות האלו חוזרות לממ"ד וחוזרות - - -

<אורית לסר: אולי הן חוזרות אבל הילד כבר חווה חוויה של כישלון.

<דבורה סגל: בהחלט, אבל הוא חוזר, הוא חוזר, ואני אומרת לָך שההסעות והאוכל זה לא מה שההורים מחפשים.

<דבורה סגל: אחרי כמה שנים הם מתפכחים והם מבינים שחסר להם משהו והם חוזרים למסלול שלרוב הוא ממ"ד.

<אורית לסר: אבל תסכימי איתי שמלכתחילה עדיף שהוא יותאם, שהוא ייכנס למסגרת שמתאימה לו כבר מההתחלה ולא יחווה - - -

<דבורה סגל: הלוואי, אבל אין לנו שליטה על כל הגופים.

<אורית לסר: לכן זה מה אני שואלת את הוועדה.

אברהם נגוסה: רגע, רגע.

אברהם נגוסה: הבנתי שיש גורמים ושיש תחרות, אבל אני מתמקד עכשיו במערכת הממלכתית.

אברהם נגוסה: זה מה שאני אומר, האם נפל פגם בהתנהלות של מערכת החינוך מרישום הילדים בעירייה במחלקת החינוך, עד המערכת של משרד החינוך.

אברהם נגוסה: זה מה שאני חושב שאנחנו צריכים, למצוא את הפגם.

אברהם נגוסה: אם ההורה בעצמו מחליט, משיקולים של צהרונים או משיקולים של הסעות או משיקולים של חיזוק לימודי הקודש, הוא מחליט וזו זכותו של ההורה, אנחנו לא מתערבים בהחלטה של ההורה.

אברהם נגוסה: השאלה פה ומה שאנחנו רוצים להבין פה, הוא האם יש פה מצב שהעולים נפלו בין הכיסאות ולא נָתַּנו להם את מה שהם צריכים לקבל כמערכת.

אברהם נגוסה: זו הנקודה שאנחנו צריכים לברר.

אברהם נגוסה: לכן אני רוצה לפנות עכשיו, לאחר שביררנו וקיבלנו אינפורמציה מגורמים אחרים, למי שאחראי במערכת החינוך, וזה משרד החינוך, לחינוך פורמלי.

אברהם נגוסה: לחינוך לא פורמלי אני אעבור למשרד הקליטה ולכן, בואו, תנו לי עכשיו לפנות למאיה שריר, אחראית על קליטת העולים במערכת החינוך.

אברהם נגוסה: את שמעת, כמו שכולנו שמענו ואני רוצה לציין כמה דברים שאני רוצה שתתייחסי אליהם.

אברהם נגוסה: אחד, בעניין הסברה לעולים לפני שהם מקבלים החלטה לאן לשלוח.

אברהם נגוסה: הדבר השני, אחרי שהילדים נקלטים במערכת החינוך שמענו ממנהלי בתי הספר, שיש להם את הכלים שהם בעצמם עושים את זה, עולים ותיקים הם מודל לחיקוי והתמודדו עם הבעיות האלו.

אברהם נגוסה: יחד עם זאת הם מוגבלים ומשרד החינוך צריך לתת להם חיזוק, כמו רכז קליטה, כמו הגדלת זמן האולפן משנה לשנתיים, כמו הגדלת תקציבים, מגשרים ומורים מצרפים, כל אלה הדברים שאני רוצה שתתייחסי אליהם.

<מאיה שריר: טוב, אני אתחיל ברשותך עם כמה נתונים.

<מאיה שריר: בחמש השנים האחרונות הגיעו כ-6,000 תלמידים עולים מצרפת.

<מאיה שריר: אם אתם רוצים מדויק זה 5,935 ילדים מגיל הגן ועד סוף י"ב.

<מאיה שריר: החלוקה לפי המגזרים היא שהרוב המוחלט לומדים בחינוך הממלכתי דתי, 3,389 תלמידים.

<מאיה שריר: 1,285 תלמידים בחינוך החרדי ו-1,261 בממלכתי.

<מאיה שריר: כלומר, בהחלט רואים כאן רוב ממש מוחלט של ילדים שלומדים בחינוך הממלכתי דתי והבחירה היא אכן בחירה של ההורים.

<מאיה שריר: על פי חוק במדינת ישראל ההורים הם אלה שמחליטים לאיזה זרם ילכו הילדים.

<מאיה שריר: לפני העלייה, בירידים בחו"ל, אנחנו שותפים ל"אופק ישראלי", לסוכנות היהודית, גם היום ביריד שמתקיים היום במרסיי יש נציגה שלנו, אנחנו שותפים לכל הירידים האלה.

<מאיה שריר: יש לנו דפי מידע, גם לאנשים שאחראים שם על קליטה בעברית ויש לנו ברושורים, גם בצרפתית, גם ברוסית, גם באנגלית.

<מאיה שריר: הברושורים האלה נכתבו עם הלשכה המשפטית, יש שם פירוט של זרמי עלייה, יש את כל המידע והם ניתנים גם לעולים.

<מאיה שריר: לאחר העלייה לארץ מתקיימים כנסים בארץ ואנחנו שותפים גם להם.

<מאיה שריר: כנס להורים, מידע להורים.

<מאיה שריר: יש לנו מדריכות ארציות, אצלי באגף יש שתי מדריכות שבעצמן עלו מצרפת.

<מאיה שריר: יש גם של עוד מדינות, אנחנו מדברים עכשיו על צרפת.

<מאיה שריר: שתיהן עלו מצרפת, שתיהן נוסעות גם לירידים, הן מקיימות כאן מפגשים עם ההורים וגם כמובן למורים בבתי הספר.

<מאיה שריר: אני מסכימה איתכם, אתם התפרצתם לדלת פתוחה.

<מאיה שריר: יש לנו תכנית של כשירות תרבותית שבתי הספר שותפים לה.

<מאיה שריר: יש לנו תכניות של השתלמויות לצוותי המורים, אנחנו עושים את זה.

<מאיה שריר: מדריכה ארצית שלי נוסעת, נמצאת הרבה מאוד בבתי ספר.

<מאיה שריר: התכנית של המגשרים החינוכיים הבין תרבותיים היא תכנית של משרד החינוך, היא במצ'ינג עם הרשויות.

<מאיה שריר: דבורה כאן היא דוגמה טובה מאוד לאחת מן המגשרים שיש לנו.

<מאיה שריר: יש כאלה ברוסית, בצרפתית, בספרדית, בפורטוגלית, בלשונות של בני מנשה, יש שפות של בני מנשה, וכמובן לעולים מאתיופיה.

<מאיה שריר: במסגרת זו נעשית עבודה גם עם המשפחות, גם עם צוותי החינוך וגם עם התלמידים העולים.

<מאיה שריר: אני חושבת שדבורה כאן סיפרה יפה מאוד ואנחנו מאוד שמחים על התכנית הזאת.

<מאיה שריר: היא גם הוערכה על ידי הראמ"ה, הרשות הארצית למדידה והערכה, והתברר שהיא אחד המפתחות והמנופים להצלחה של השתלבות בארץ.

<מאיה שריר: גם בתכנית של בני עקיבא, "עמישב", היינו שותפים בתחילת הדרך להכשרת המגשרים.

<מאיה שריר: משרד החינוך לא אומר, 'אנחנו רק בפורמלי ולא מתייחסים למה שלאחר שעות הלימודים'.

<מאיה שריר: אנחנו עובדים ורואים את הילד בכל שעות היום, אם זה עידוד השתתפות בתנועות נוער, אם זו הכנה לצה"ל שמינהל חברה ונוער אחראי עליה, אם זו עבודה של קב"סים, קציני ביקור סדיר, כמובן.

<מאיה שריר: חברה קולטת, אני שמחה שאמרת חברה קולטת.

<מאיה שריר: יש לנו שבוע עליות שהרב יצחק דעי סיפר עליו ואני זכיתי לבקר בבית הספר שלך, גם באולפנת "חורב".

<מאיה שריר: יושב כאן המפקח הארצי האחראי על מינהל החינוך הדתי בעיר ירושלים, בשיתוף פעולה, בתי הספר הכינו עבודה מאוד מרשימה למידע וחוויה.

<מאיה שריר: לא נעים לי בשמך להזמין את הוועדה, אבל הייתי רוצה להזמין את הוועדה לבוא לבית הספר ולראות את הנעשה בשטח.

אברהם נגוסה: מתוך 5,935 תלמידים מגן ילדים ועד י"ב, כמו שציינת, כמה מהם נשרו ממערכת החינוך ונמצאים ברחוב?

<מאיה שריר: אני אגיד.

<מאיה שריר: בקשר לנשירה, המשרד עשה איזשהו מהלך בנשירה, כדי לא לראות את אלה שיצאו מן המשרד ומצאו מקום אחר כנושרים צריך פה לעשות עבודה נכונה.

<מאיה שריר: אנחנו יודעים שהעולים, בקבוצת העולים, המספר של הנושרים הוא קטן יותר מאשר במגזר היהודי בכל האוכלוסייה האחרת, אבל אין לנו פילוח של רק העולים מצרפת לעומת עולים אחרים.

<מאיה שריר: אני ביקשתי לעשות את זה, אני מקווה שזה יתאפשר.

<מאיה שריר: בכלל, העולים לא נושרים הרבה.

<מאיה שריר: עוד דרך שיש לעולים מצרפת זה כמובן הנתיב הצרפתי שמתקיים בחמישה מוסדות ואנחנו רואים בזה דווקא מקום שמאפשר להם, שוב, על פי בחירה שלהם, להמשיך וללמוד לבגרות הצרפתית והם עושים - - - ולא את הבגרות הישראלית.

<מאיה שריר: אז יש כאלה שרואים את זה כנשירה אבל זו לא נשירה, זה המשך לימודים של הילדים.

אברהם נגוסה: אין לכם את הנתונים.

<מאיה שריר: של עולים מצרפת.

אברהם נגוסה: הנושרים.

<מאיה שריר: של עולים מצרפת ביחס לאחרים, לא.

<מאיה שריר: אבל באופן כללי, העולים נושרים הרבה פחות.

אברהם נגוסה: מתי להערכתך זה יהיה?

אברהם נגוסה: האם אתם עובדים על זה?

<מאיה שריר: אנחנו ביקשנו לעבוד על זה אבל באופן כללי כל העולים נושרים הרבה פחות מאשר כלל האוכלוסייה.

אברהם נגוסה: זה בסדר, אבל אנחנו מדברים עכשיו על העולים מצרפת, שאנחנו יודעים שיש נשירה, אין מחלוקת אבל לא יודעים באמת כמה נושרים, מה הסיבה לנשירה, וזה חמור מאוד שאנחנו לא מטפלים בתחום הזה, איך נחזיר אותם למערכת החינוך, זה כל העניין.

אברהם נגוסה: ואני גם שאלתי ארגונים של עולים והם גם עובדים על זה, אין להם ובמשרד החינוך גם אין.

<מאיה שריר: אנחנו עובדים על זה.

אברהם נגוסה: אנחנו כושלים, אנחנו נכשלים בהתמודדות עם המצב או לפחות אנחנו לא עושים מאמץ כדי להגיע ולדעת את הילדים שמסתובבים ברחובות.

אברהם נגוסה: אנחנו לא יודעים כמה מהם ומה הסיבה, איך אנחנו יכולים באמת להחזיר אותם, אין ניסיון, זה המצב.

<מאיה שריר: זה לא כך.

<מאיה שריר: כפי שאמרתי, יש לנו נתונים על נשירה והנשירה של העולים היא קטנה הרבה יותר מאשר של כולם.

<מאיה שריר: אין לנו נתון ופילוח של העולים מצרפת.

<מאיה שריר: במערכת החינוך לומדים עולים מ-131 מדינות אז אנחנו לא תמיד עושים פילוח לפי ארץ מוצא.

אברהם נגוסה: אנחנו מאוד רוצים פה בוועדה לקבל את הנתונים האלה ואת הסיבות לנשירה.

אברהם נגוסה: זה חשוב מאוד, לא רק מצרפת, גם עולים אחרים, אבל פה, לצורך הזה של הדיון הזה אנחנו מתמקדים בעולי צרפת.

אברהם נגוסה: זה מה שחשוב לדעתי.

אברהם נגוסה: מי שנפלט, מי שנשר, אם אנחנו לא מתייחסים אליו, זה פשוט שאנחנו - - -

<מאיה שריר: אנחנו מתייחסים, יש קב"סים, יש קציני ביקור סדיר - - -

אברהם נגוסה: אם את לא יודעת איפה וכמה ומה התנאים, ואיפה נמצאים אז אנחנו לא יכולים לטפל.

<מאיה שריר: אני יודעת באופן כללי, אני לא יודעת בפילוח של העולים מצרפת.

אברהם נגוסה: אז בואו תשיגו את הדבר הזה, תעבדו, כדי לתקן את המצב.

אברהם נגוסה: אני לא מחפש אשמים, אני מחפש איך אנחנו מתקנים את המצב.

אברהם נגוסה: הדרך לתקן את המצב היא לזהות את הבעיה וכדי לזהות את הבעיה צריך לעבוד.

<מאיה שריר: אוקיי.

אברהם נגוסה: כך אני מבין.

אברהם נגוסה: מה בעניין מה שאמרו, גם בעניין של הכשרת מורים, רב תרבותיות, גם העניין של רכז קליטה וגם הגדלת זמן האולפן?

<מאיה שריר: אני אסביר.

<מאיה שריר: בקשר למורים, יש לנו את המגשרים החינוכיים הבין-תרבותיים.

<מאיה שריר: אני לא שמעתי על מורה מצרֶפת, אליי לא הגעתם, לא דיברתם, לא שמעתי על התכנית הזאת.

<מאיה שריר: אנחנו עובדים עם המגשרים החינוכיים הבין תרבותיים והתפקיד שלהם מאוד מאוד חשוב.

<מאיה שריר: לגבי האולפן, זה לא שנה אחת, זה שנה אחת ביסודי ושנתיים בעל יסודי, כאשר אז השעות הן ספציפיות להוראת עברית כשפה שנייה, אבל בזה לא הפסקנו, יש תכניות המשך.

<מאיה שריר: יש לנו את "משעולים" ויש לנו את "שעל" ויש לנו את "עוגן" שהיא תכנית למניעת נשירה של עולים ויש לנו תכניות לאחר הלימודים, כמו למשל התכנית החדשה שלנו, בשיתוף פעולה מלא עם משרד העלייה והקליטה, תכנית יע"ל, אחרי שעות הלמודים.

<מאיה שריר: אנחנו יודעים שתלמידים עולים הולכים הביתה, אין להם במי להיעזר להכנת שיעורי בית וגם ללמידה מטרימה לקראת מבחנים, אז אנחנו, יחד עם משרד העלייה והקליטה, בשיתוף פעולה, פועלים בחינוך היסודי.

<מאיה שריר: תכנית דומה יש למשרד העלייה והקליטה בעל יסודי, תכנית פל"א, ולנו יש תכנית חדשה עכשיו גם לגני ילדים, הכול בשיתוף פעולה ובראיית רצף שלם.

<מאיה שריר: לגבי מורים עולים, אתם יודעים, יש לנו אתר, יש אחראית על קליטת מורים עולים, האתר גם בצרפתית ואתם מוזמנים לפנות.

<מאיה שריר: אם צריך את העזרה שלי אני אשמח - - -

<ללי דרעי: אני אשמח מאוד להציג לך את התכנית ולראות איך זה עובד בבתי הספר.

<מאיה שריר: אז אני אפנה אותך למי שאחראית במשרד על קליטת מורים, שרה זילברשטרום - - -

<ללי דרעי: אני בקשר עם ציפי קוריצקי - - -

<מאיה שריר: מעולה, היא הכתובת.

<ללי דרעי: אבל בתוך בתי הספר, זה הצעד הראשון - - -

<מאיה שריר: היא הכתובת, אנחנו נדבר, אין בעיה.

<ללי דרעי: אני אשמח מאוד להציג לך את התכנית, תודה רבה.

<מאיה שריר: אני אשמח גם.

אברהם נגוסה: מנהל בית הספר, יצחק, אני רוצה לשאול אותך שאלה.

אברהם נגוסה: אם אתה תתבקש להכין תכנית למניעת נשירה, מה אתה היית יכול לעשות, להערכתך?

אברהם נגוסה: מה אתה מציע למשרד החינוך לא רק בבית הספר שלך אלא בכלל במערכת החינוך, כדי למנוע את הנשירה בקרב העולים החדשים?

<יצחק דעי: טוב, אני, כפי שאמרתי, אני חושב שצריך להעמיק בנושא של ההיכרות עם התרבות.

<יצחק דעי: אני לא יודע מה נעשה, באמת, אני לא בקי במה שנעשה בחוץ לארץ, בצרפת אבל מהעולים שמגיעים אליי, אני לא מרגיש שהם באמת מבינים מה זה חינוך ממלכתי דתי ולדעתי יש מקום להשקיע בזה יותר.

<יצחק דעי: אם להורים בצרפת יש "דתי" או "יהודי", אני לא יודע איך הם קוראים לזה שם, אז המערכות, שוב, אני לא מכיר מספיק, אבל אני חושב שיש מקום, כשהם נמצאים שם, לתת יותר כלים להורים להבין מה זאת מערכת החינוך.

<יצחק דעי: להבין יותר כדי שהילדים יחוו, לא שנתיים או שלוש של כניסה למערכת לא נכונה, ואז הקליטה ואז פערים לימודיים ואז סחרחורת שיכולה להביא לאחר מכן לזה.

<יצחק דעי: אני חושב שזה הדבר הראשון שהייתי מאוד מקדיש לו הוא כבר בתהליך הקליטה, שבתהליך הקליטה יהיה ברור לגמרי, שהורים שרוצים, שלא מבינים וטועים ואחרי זה מגיעים למסגרות לא נכונות, שזה יקרה במינימום.

<יצחק דעי: היום כנראה זה קורה יותר מדי.

<יצחק דעי: דבר שני, שוב, אני לא מכיר מספיק, אני באמת לא חי את - - -

אברהם נגוסה: אני שואל אותך כמנהל, תיקח את המודל שבבית הספר שלך, אתה כמנהל, אני רוצה להבין בדיוק.

אברהם נגוסה: האם אתה מזהה את הפוטנציאל לנשירה אצל התלמידים שלך?

<יצחק דעי: אני אמרתי את זה ושוב, היו לנו בתחילת הדרך קשיים מאוד גדולים.

<יצחק דעי: היו התפרצויות וכעסים והורים שלא הבינו בכלל מה רוצים מהם.

<יצחק דעי: תהליך של תקשורת נכונה בין בית הספר לבין משפחות העולים, עם כל הגורמים המתווכים הוא קריטי בעיניי.

אברהם נגוסה: לכן רכז הקליטה יכול - - -

<יצחק דעי: רכז קליטת עלייה הוא לא רק - - -

<קריאה: יש כזה, יש כזה.

<יצחק דעי: הוא איש שצריך להוליך את כל התקשורת.

<יצחק דעי: זה יותר מורכב ממה שזה נראה.

<יצחק דעי: זה דורש גם התייחסות לקבוצת ההורים, זה דורש התייחסות לתלמידים, זה דורש התייחסות לקשר של המורים בכיתות עם התלמידים ועם ההורים.

<יצחק דעי: צריך כל הזמן להיות מישהו שיניע את התהליכים.

<יצחק דעי: אני אומר שוב, זה לא הרבה כסף, יש המון כסף במערכת.

אברהם נגוסה: מאיה, מה הבעיה לעשות את זה?

<מאיה שריר: יש היום רכז חדש.

<מאיה שריר: זו לא עבודה רק של משרד החינוך, זה שיתוף פעולה עם ארגוני המורים, גם ארגון המורים וגם הסתדרות המורים, ורכז השתלבות שנכנס היום למערכת הוא זה שאמור לעשות את העבודה.

<מאיה שריר: יש לנו רכז השתלבות חדש, השנה.

אברהם נגוסה: איך השם נקרא?

<מאיה שריר: רכז השתלבות.

אברהם נגוסה: במקום רכז קליטה?

<מאיה שריר: רכז השתלבות.

<מאיה שריר: הוא אמור לעשות השתלבות.

אברהם נגוסה: אבל למעשה, האם הוא עושה מה שהמנהל מצפה, שירכז את העניין של הקשר בין בית הספר להורים ולבין התלמידים?

אברהם נגוסה: זה התפקיד שלו?

<מאיה שריר: זה חלק מהתפקיד שלו.

<מאיה שריר: יש לו תפקידים הרבה יותר רחבים מזה, כי הוא גם אחראי על ההשתלבות שבין החינוך המיוחד לחינוך המשלב, אבל רכז ההשתלבות, אחד הדברים שלו יהיה גם לדעת את - - -

<אריאל קנדל: ברשותך, אשמח להתייחס.

<אריאל קנדל: אני רוצה להתייחס לשאלה שלך - - -

אברהם נגוסה: רק רגע.

<גיל ברדוגו: שלום לך, שמי גיל ברדוגו, אני המפקח על החינוך הדתי בירושלים, משרד החינוך.

<גיל ברדוגו: אני רוצה רגע לחזור לנקודה הזאת, כי בעצם חמ"ד קולט את כולם.

<גיל ברדוגו: כלומר הרבה פעמים אנחנו קולטים אותם, כפי ששמענו כאן, אחרי שהם נפלו ממערכות של המגזר החרדי.

<גיל ברדוגו: זה מחזיר אותי בחזרה לירידים בחו"ל.

<גיל ברדוגו: אני טוען שבירידים בחו"ל אין מספיק הדרכה על ההבדל הגדול שיש בין מערכות חינוך בתוך הארץ עצמה.

<גיל ברדוגו: המשרד ואני נמצא בתוכו, נותן את מה שצריך, את ההדרכות ואת ההבחנות, אבל בשם הדמוקרטיה וזה חשוב מאוד, זה מאוד פרווה, לא מציגים את זה, זה כך וזה כך, וההורה צריך לבחור בעצמו ובדרך כלל הנפילות קורות אחר כך כשהוא מגיע לארץ.

<גיל ברדוגו: מה שאני טוען הוא שיש להיות יותר אקטיביים, מבחינתי.

<גיל ברדוגו: הזרם של הממלכתי דתי, קרי, נציגי המשרד שהם מתוך הממלכתי דתי, הם בעצמם צריכים להיות שם כדי לתת הסבר יותר מדויק על מה שקורה.

<גיל ברדוגו: כשאנחנו נותנים הסבר שהוא 'יש לך גם את זה וגם את זה וגם את זה' הוא לא יודע מה לאכול אז הבעיות קורות אחר כך.

<גיל ברדוגו: לכן אני ממליץ וחושב שנכון יותר שהמשרד, שחלק מהנציגים של המשרד יהיו מהזרם הממלכתי דתי והם יבואו ויסבירו על מה מדובר, כדי לא להשאיר את הזירה פתוחה, "פתוחה למה שאתה רוצה".

אברהם נגוסה: זו הצעה טובה.

אברהם נגוסה: מאיה, מה - - -

<מאיה שריר: זה קורה.

<מאיה שריר: הנציגה שלנו היא נציגה של החמ"ד.

<גיל ברדוגו: כן אבל מה - - -

אברהם נגוסה: השאלה אם אתם שולחים מהממלכתי דתי, זה כמובן - - -

<גיל ברדוגו: מאיה, זו נציגה של המשרד, לא של חמ"ד.

אברהם נגוסה: הרוב הגדול של העלייה הזו הוא עלייה דתית, במשלחת שאתם שולחים, האם מצרפים נציגים של ממלכתי דתי?

<מאיה שריר: הנציגה שכרגע נמצאת ביריד בצרפת והיא ברוב הירידים, שתי הנציגות הן שתיהן עובדות, מלמדות והיא מדריכה בחינוך הממלכתי דתי, בוודאי שכן.

אברהם נגוסה: טוב, תראו, הנושא, אנחנו יכולים להמשיך ולדון, אבל הזמן שלנו מוגבל.

אברהם נגוסה: אני רוצה לפנות למשרד הקליטה, כי אנחנו רוצים לשמוע גם על החינוך הלא פורמלי וגם, יש להם תפקיד גם בעניין של הירידים או בהסברה שלפני עלייה.

אברהם נגוסה: לכן אני רוצה לפנות לנציגה.

אברהם נגוסה: אני יודע שאתה רוצה לדבר, אבל - - -

<ג'רמי קורשיה: בקשר לנשירה, זה משפט.

<ג'רמי קורשיה: צריך להבין שקורה גם שתלמידים עולים מצרפת, גם כשהם היו בצרפת הם לא היו מתאימים למסלול הכללי של החינוך, אוקיי?

<ג'רמי קורשיה: לבגרות הכללית.

<ג'רמי קורשיה: וכשהם נושרים מבית הספר זה לא תמיד כי בית הספר לא ידע, כי הילד, גם יכול להיות שבצרפת הוא היה הולך למסלול מקצועי ולא כללי.

<ג'רמי קורשיה: כשמדברים על נשירה צריך גם לדבר ולחזק את הלימוד המקצועי, בתי ספר מקצועיים, שגם המסגרות האלו ידעו לקלוט עלייה, עם איזה מקצוע מתאים להם, איך מלמדים אותם, שגם שם יהיו משאבים.

<ג'רמי קורשיה: בשלב שלפני, שאלת איך בוחרים ההורים, לפעמים זה מאוד פשוט, קורה בבתי ספר שיש ריכוז של עולים והמשאבים נמצאים גם שם, אז ההורה יודע שגם השכן וההוא מבית הספר שלח את הילדים לשם, ובגלל שיש ריכוז של תלמידים יש הרבה שעות של עולים, כי זה עובד כך, לפי שעות, ויש מגשר ויש הכול ואז הולכים לכיוון הזה.

<ג'רמי קורשיה: יש שֵם של בית ספר - - -

אברהם נגוסה: בסדר אבל יש לי גם הצעה.

אברהם נגוסה: אני הייתי במקום שלך בארגונים ואני חושב שפה, גם אתם צריכים לפעול ולהביא את הנתונים.

<ג'רמי קורשיה: בהחלט.

אברהם נגוסה: אם אין לך נתונים אתה לא יכול להשפיע.

אברהם נגוסה: זה שאתם לא יודעים עכשיו כמה נושרים, זה כישלון של ארגונים, לא רק של המערכת.

אברהם נגוסה: לכן אני אומר, אני לא צריך להכתיב למישהו, זו עבודה שלכם, אבל לדעתי אתם, כארגונים, אתם צריכים להיות בשטח, להביא את הנתונים ועם הנתונים להתמודד מול המערכת הממשלתית.

אברהם נגוסה: זו צריכה להיות השיטה של העבודה של הארגונים שלכם.

אברהם נגוסה: ברגע שאתה מביא להם את הנתונים ואחר כך כשאתה מביא להם את הסיבות, אין להם לאן לברוח.

<ג'רמי קורשיה: אני מסכים אתך.

<ג'רמי קורשיה: כמו שאריאל אמר, אנחנו מגבשים, זה לא פשוט.

אברהם נגוסה: אני רוצה לקבל את הנתונים לוועדה ואז אנחנו נפנה למקבלי ההחלטות, כדי לתקן את המצב ולהחזיר את הילדים שמסתובבים היום ברחובות.

אברהם נגוסה: זו צריכה להיות העבודה לדעתי.

<ג'רמי קורשיה: תודה.

אברהם נגוסה: משרד הקליטה, בבקשה.

אברהם נגוסה: אני רוצה שתתייחסי כמשרד עלייה וקליטה, זה הפה של העולים.

אברהם נגוסה: את שומעת מה שקורה פה.

אברהם נגוסה: איך אתם יכולים לתקן את המצב הזה?

אברהם נגוסה: מה אתם עושים באמת לילדים אחרי בית הספר, כשהם מסתובבים ברחוב?

אברהם נגוסה: האם יש לכם את הנתונים כמה ילדים נשרו ממערכת החינוך ומסתובבים ברחובות?

<שרי פייר: שמי ד"ר שרי פייר, אני מנהלת תחום בכיר לחינוך במשרד העלייה והקליטה.

<שרי פייר: לגבי נשירה, מי שאוסף את הנתונים זה משרד החינוך.

<שרי פייר: אני תיכף אגיד מה אנחנו כן עושים כדי למנוע נשירה ועם הילדים שאנחנו רואים בשטח כנושרים.

<שרי פייר: אני רוצה להתחיל להתייחס - - -

אברהם נגוסה: אני רוצה לדעת, גם למשרד הקליטה יש אחריות, למה אני אומר את - - -

<שרי פייר: כן, אבל לא למערכת החינוך הפורמלית.

אברהם נגוסה: לשאול את השאלה.

אברהם נגוסה: עולה חדש שהגיע, הבנתי, הם לא הולכים למרכזי קליטה, הם הולכים לדיור קבע, אבל יש רכזי קליטה בכל עיר ועיר, רכזי הקליטה תפקידם להיות בקשר עם העולים האלה, אז אם הם בקשר עם המשפחה, הם אמורים לדעת מה המצב של הילדים שלהם.

<שרי פייר: נכון.

<שרי פייר: אתה רוצה שאני אתחיל מזה או מהחינוך הבלתי פורמלי?

אברהם נגוסה: אני רוצה שתתחילי מזה.

<שרי פייר: אוקיי.

<שרי פייר: דובר כאן על הצורך באיזשהו גוף שהוא יותר ממגשר, שהוא צמוד למשפחה ומלווה אותה, גם לתוך בית הספר, בעיקר בשנה שנתיים הראשונות.

<שרי פייר: לשם כך משרד העלייה והקליטה מפעיל כ-100 פרויקטורים, אנחנו קוראים להם מלווי עולים, בפריסה ארצית.

<שרי פייר: 22 מתוך הפרויקטורים האלה הם דוברי צרפתית ו-2 מתוכם בירושלים.

<שרי פייר: דובר כרגע על ירושלים.

<שרי פייר: המשרד מקצה לעניין הזה, בגלל החשיבות של הנושא הזה, אני אתן כדי לסבר את האוזן, אם בשנת 2016 התקציב שהוקצה לפרויקטורים היה 10.3 מיליון, היום הוא עומד על כ-15.5 מיליון שקל לטובת הפרויקטורים הללו והם באמת עוסקים בליווי, ממש לקחת יד ביד.

<שרי פייר: הם מכירים את המשפחה בשם, הם יידעו באמת אם לילד יש בעיה ואז, מה שהם יעשו, כיוון שנשירה היא לא התחום המקצועי שלנו, הם יתכללו את זה וייקחו את הילד יד ביד, לאגף החינוך ברשות וידווחו ויעשו את כל הדברים האלה באופן פרטני אחד לאחד.

<שרי פייר: הם מכירים ממש - - -

אברהם נגוסה: האם מסבירים להם את ההבדל בין ממלכתי דתי - - -

<שרי פייר: אני תיכף אתייחס גם לזה, זה הנושא הבא.

<שרי פייר: הם גם מסבירים, אבל אנחנו לא חושבים שדי בזה ולכן, בנוהל התמיכות שלנו, וזו ההזדמנות, יושבות פה העמותות, אני רוצה להקריא ברשותך, אדוני היושב ראש, תחום בתמיכות שלנו, מתוך "מיצוי זכויות".

<שרי פייר: יש לנו סעיף מיוחד שקוראים לו 'הכוונה והדרכה להורים עולים להתמצאות במערכת החינוך', כמפורט להלן.

<שרי פייר: 'מטרת התמיכה היא לתת לעולים וילדיהם כלים להשתלבות מיטבית במערכת החינוך, החל מהיכרות עם זכויותיהם במערכת החינוך ובחירה מושכלת של מסגרת החינוך המתאימה.

<שרי פייר: המשך בהתנהלות מול צוות החינוך ברשות ובבית הספר, וכלה ביכולת לתת תמיכה בבית לילדים בהיבטים לימודיים וחברתיים.

<שרי פייר: קבלת התמיכה מותנית בביצוע פעולות על ידי מוסד הציבור, שתכליתן חשיפה בפני המשתתפים של פריסה מגוונת של מסגרות ומסלולי חינוך חלופיים, למשל, חינוך ממלכתי כללי, חינוך ממלכתי דתי, חינוך חרדי, כפרי נוער, פנימיות וכיוצא בזה, על מנת לאפשר להורים בחירה מושכלת המותאמת לתלמיד ומשפחתו'.

<שרי פייר: לצערי הרב, השנה, לא פנתה אף עמותה של יוצאי צרפת לעניין הזה.

<שרי פייר: אנחנו בסביבות ינואר מפרסמים את נוהל התמיכות החדש לשנת 18'.

<שרי פייר: אני באמת, כשליחות, פונה לכל מי שמכיר, יודע, או רוצה, אלה דברים שהם מאוד מאוד משמעותיים ואנחנו מקצים לזה באמת גם תמיכה תקציבית מאוד מאוד ראויה.

אברהם נגוסה: ד"ר שרי, כוונות טובות, כמו שקראת לנו הן טובות, אבל מעשית, אני מצפה שמשרד הקליטה יעשה, במקום לחכות שאיזושהי עמותה תפנה ותיקח את האחריות, כי בראש ובראשונה האחריות היא על משרדי הממשלה.

<שרי פייר: בלי ספק.

<שרי פייר: לכן קודם כל אנחנו מממנים פרויקטורים שזו האחריות שלהם, הפרטנית, ללוות כל משפחה ומשפחה, אבל אנחנו לא מסתפקים רק באפיק הממשלתי ואדוני היושב ראש, אתה עצמך אמרת כמה חשוב לעודד שיתוף פעולה עם המגזר השלישי ועם עמותות.

אברהם נגוסה: אני מאמין בזה.

<שרי פייר: אני יודעת ולכן כאפיק משלים אנחנו גם ממש הצפנו את הצורך הספציפי הזה.

<שרי פייר: בנוסף, אנחנו מדברים גם על החינוך הלא פורמלי.

<שרי פייר: בחינוך הלא פורמלי יש לנו שלושה אפיקי סיוע.

<שרי פייר: אפיק אחד, שהוא אפיק מאוד ותיק שלנו, שאתה גם מכיר אותו, פל"א, פעילות לימודית אחרת, שבו אנחנו נותנים לילדים עולים, בחטיבות הביניים ובבתי הספר התיכון, תשע שעות שבועיות.

<שרי פייר: שש מהן שעות לימוד וחיזוק בעברית ובמקצועות הליבה ושלוש מהן העצמה, העשרה, מתן ארגז כלים וכו'.

<שרי פייר: השנה פתחנו את תכנית יע"ל, ילדים עולים לומדים, בשיתוף פעולה מלא עם מאיה והאגף שלה, ופה אנחנו מדברים על ילדים בבית הספר היסודי.

<שרי פייר: אנחנו נותנים להם שלוש פעמים בשבוע, שעתיים כל פעם, בנוסף לעבודה הבאמת רצינית ומדהימה שעושה משרד החינוך בחינוך הלא פורמלי, עוד חיזוק בעברית, עוד חיזוק בהבנת הנקרא.

<שרי פייר: אתה דיברת על כשירות תרבותית – ביום חמישי הזה נפגשים כל המורים של הזכיין שזכה במכרז הזה של פרויקט יע"ל, להדרכה של משרד החינוך והמדריכות של מאיה, על כשירות תרבותית, על הנחיה פדגוגית תלוית תרבות, גם לצרפתים, גם לעולים מרוסיה, גם לעולים מאתיופיה, התכנית הזו כוללת עולים מאתיופיה ביסודי וכו'.

<שרי פייר: בנוסף הילדים בבית הספר היסודי, צריכים חוגים והעשרה וטיפוח מצוינות.

<שרי פייר: את זה אנחנו עושים דרך מסלול של תמיכות ברשויות המקומיות.

<שרי פייר: אנחנו מכוונים את הרשויות המקומיות, בעיקר אלו שהן עתירות עולים, לתת חוגים, פנאי איכותי, טיפוח מצוינות לא בתחומי הליבה של החינוך הפורמלי, ואני חושבת שכך אנחנו יוצרים איזשהו טיפול הוליסטי בילדים.

<שרי פייר: כמובן גם בנושא הירידים שאליו טרם התייחסתי.

<שרי פייר: בנושא הירידים, "אופק ישראלי", שמשרד העלייה והקליטה שותף בו דרך אגף בכיר לעידוד עלייה, והירידים של אגף אחר לעידוד עלייה, הולכים יחד, יד ביד, עם משרד החינוך, עם כל הגורמים שקשורים בעלייה, לירידים.

<שרי פייר: אנחנו נותנים להם את כל המידע, אני לא אחזור על זה כי מאיה ויגאל דיברו על זה.

<שרי פייר: אני חושבת שהפתרון, תמיד אפשר לתת עוד ואנחנו משתדלים להשתפר משנה לשנה ולתת מענים וללמוד לתחקר את עצמנו, אבל אני חושבת שזה טיפול שהוא טיפול באמת מקיף.

אברהם נגוסה: טוב, היה אפשר להמשיך לשאול עוד שאלות, אבל אנחנו מוגבלים בזמן.

אברהם נגוסה: שעתיים הקדשנו לנושא הזה, נושא כל כך חשוב.

אברהם נגוסה: אני ממש רוצה להודות לעיתונאי צביקה קליין שהביא למודעות את הנושא, שאנחנו בזכות זה וגם בזכות הפנייה של ארגון "קעליטה" - - -

<קריאה: יש ארגון - - -

אברהם נגוסה: אני יודע, אנחנו לא סוגרים, אני רק אומר שזה נושא שהוא כל כך חשוב לנו, שבזכות זה קיימנו את הדיון.

אברהם נגוסה: אני חושב שגם המערכת הממשלתית, גם לא ממשלתית, אני חושב שאנחנו בדיון הזה זיהינו את הנושא כמה זה חמור, גם המערכת הממשלתית, גם המערכת הלא ממשלתית, המערכת כולה מטפלת בעולים, אבל לא יודעים מה קורה עם העולים ואת הנתונים על כמה נשרו, הנשירה, כל הדברים האלה, וזה פשוט מתסכל.

אברהם נגוסה: אני מקווה שאחרי הדיון הזה כולנו נתעורר ונתעשת כדי לתפוס את האתגר ולשנות את המצב.

אברהם נגוסה: נמצא פה דניאל חפץ, בבקשה.

<דניאל חפץ: תודה.

<דניאל חפץ: אני עובד בעמותת עמ"י.

<דניאל חפץ: אנחנו הרבה שנים מדברים על הדברים האלה.

<דניאל חפץ: אני חושב שזה כמו מצב הכבישים.

<דניאל חפץ: הכבישים הולכים ונבנים, אבל צריך תמיד יותר, אז גם בתחום הזה יש הרבה יותר תכניות, יש הרבה יותר התייחסות מאשר מה שהיה לפני עשור, אבל גם הצרכים גדלו.

אברהם נגוסה: ההבדל הוא שעם הכבישים לפחות יודעים איפה הבעיה ורק לא מתקנים אותה מהר, אבל הם מזהים את הבעיה.

אברהם נגוסה: אצלנו, פה במצב הזה, אנחנו לא יודעים כמה ילדים נמצאים ברחוב, זה מה שמתסכל אותי.

<דניאל חפץ: אוקיי.

<דניאל חפץ: אני רוצה להצטרף לתסכול ואני אחזור על שאלות שכבר שאלתי בשולחן הזה מספר פעמים וטרם קיבלנו תשובות.

<דניאל חפץ: אני חושב שזה הוגדר פה וזה הוצג.

<דניאל חפץ: הכלים קיימים, יש המון תכניות, יש המון תפקידים, השאלה היא אם הכמות היא נכונה.

<דניאל חפץ: אם מדברים על מגשרים חינוכיים אז האם בדקנו אם כמות המגשרים מתאימה בכל עיר ובכל בית ספר לאוכלוסיית התלמידים העולים.

<דניאל חפץ: אם מדברים על תכניות לימודיות, כל אחד יכול להיכנס לאתר של אגף תלמידים עולים במשרד החינוך, יראה הרבה שמות ועוד פעם, מצטער שאני צריך לחזור על אותה שאלה אבל כתוב שם "משעולים" ו"שעל" ופל"א וסל"ע ו"מעברים" ועוד, האם משרד החינוך בדק אי פעם, כמה מתוך 6,000 תלמידים שעלו בחמש השנים האחרונות מצרפת, כמה תלמידים השתתפו ומשתתפים - - -

<שרי פייר: ברור שכן.

<ברוריה מנדל: אנחנו בדקנו.

<קריאה: 40%.

אברהם נגוסה: רגע, רגע.

<דניאל חפץ: בבקשה, אז אולי אפשר לפרוט את זה כי אפשר להגיד שיש הרבה תכניות, הן קיימות על המדף ויכול להיות שרוצים, אבל יש רק 12 תלמידים וצריך 15 כדי להפעיל את התכנית, יש מצבים כאלה.

<דניאל חפץ: אז צריך לראות, כי אפשר להכין תכניות ולא לבצע אותן כי חסר או כי לא עומדים בכל הקריטריונים.

<דניאל חפץ: אני חושב שהמדידה הכמותית כמו שכבודו ביקש לגבי הנשירה, צריכה להיות בכל הדברים.

<דניאל חפץ: גם בכמה מגשרים חינוכיים יש פר כמות תלמידים בכל עיר או בכל בית ספר, בכל שכבה.

<דניאל חפץ: כמה משתתפים בפועל בכל התכניות שהן מבורכות, שהן נבנות ומיועדות לאוכלוסייה, אבל השאלה אם משתמשים בהן בפועל ומה יוצא מזה.

<דניאל חפץ: זה טוב שמשתתפים בתכנית לימודית, השאלה מה קורה אחר כך, האם יש הבדל בין מי שהשתתף לבין מי שלא השתתף.

<דניאל חפץ: ואני חושב שהנתונים האלה אנחנו זכאים לראות אותם וביחד אולי נוכל לשפר את המצב ולתת מענה לכל השאלות שניתנו פה.

<שרי פייר: יש מחקרי הערכה, גם שלנו, גם של משרד החינוך ולמשל, בתכנית פל"א אנחנו בודקים את זה.

<שרי פייר: 40% מהילדים הם עולים חדשים מצרפת.

<שרי פייר: 40% הם למעלה מ-1,000 ילדים.

אברהם נגוסה: בסדר, בואו, אני לא יכול להרחיב מבחינת הזמן - - -

<דניאל חפץ: פר עיר - - -

אברהם נגוסה: אני רוצה שהדובר האחרון שלנו יהיה מר ישעיהו יחיאלי, מנהל נעל"ה, בבקשה.

<ישעיהו יחיאלי: תודה.

<ישעיהו יחיאלי: תודה לצביקה שחשף בפנינו את המצב, למרות שחלק מהכתבה שם היה בכיוונים שלא עלו פה מספיק ואפרופו עמותות וגורמים בעלי עניין, אני אומר את זה גם לגברת ממשרד הקליטה, כשאתם מפריטים תחום כזה אתם צריכים לדעת שמי שיבוא, אם יבוא, יהיו גורמים בעלי עניין והם לא אלה - - -

<שרי פייר: למה להפריט?

<שרי פייר: לא מבינה.

<ישעיהו יחיאלי: כשעושים מכרז זו הפרטה.

<ישעיהו יחיאלי: את לא מכירה את המינוחים.

<שרי פייר: לא, אני מכירה מאוד, אבל אנחנו - - -

<ישעיהו יחיאלי: אתם מצפים מעמותות שיבואו לעשות הכוונה לחינוך.

<שרי פייר: זו לא הפרטה, אלו תמיכות.

<שרי פייר: זה שונה ממכרז, זה שונה - - -

<ישעיהו יחיאלי: השורה התחתונה היא שאם תזכו ויבואו עשר עמותות ותבדקי אותן אז את תראי שרובן יהיו עמותות בעלות עניין.

<ישעיהו יחיאלי: בני עקיבא תרצה לעצמה, החרדים ירצו לעצמם וכל אחד ירצה לעצמו, זה התפקיד שלו.

<ישעיהו יחיאלי: הוא לא יראה את התמונה בכללותה.

<ישעיהו יחיאלי: התמונה בכללותה נמצאת פה, במגרש הממלכתי ולא בעמותות אבל זה באמת ענין אחר.

<ישעיהו יחיאלי: אני רוצה לומר שלפני כעשור היה דיון בוועדה הזאת, בשאלה מה ניתן ללמוד מהצלחת נעל"ה על קליטת העלייה.

<ישעיהו יחיאלי: אין הנחתום מעיד על עיסתו, אבל כל היושבים פה סביב השולחן ודאי יודעים לומר שאחרי 25 שנה של תכנית נעל"ה היא נחשבת כהצלחה בתחום קליטת העלייה בגיל התיכון.

<ישעיהו יחיאלי: אני מסייג, אני לא מתיימר לדבר על בית הספר היסודי וכו', אוקיי?

<ישעיהו יחיאלי: אני אומר שלושה עקרונות שהם מאוד רלבנטיים למה שדיברנו.

<ישעיהו יחיאלי: האחד, אין חלוקה בין הארץ לחו"ל, זו מערכת אחת.

<ישעיהו יחיאלי: פה אנחנו שומעים שתי מערכות.

<ישעיהו יחיאלי: אחת עובדת בחוץ לארץ, אחת עובדת בארץ.

<ישעיהו יחיאלי: וכמו שבנעל"ה משרד החינוך ידע לפרוס את חסותו על פעולות בחו"ל, על מנת שאנשים יבינו מהי תכנית נעל"ה ויחשבו אם היא רלבנטית או לא, אותו הדבר כאן.

<ישעיהו יחיאלי: הדבר השני הוא שתמיכה בתלמידים עולים חייבת להתבצע בשפת אם.

<ישעיהו יחיאלי: בתי הספר החשובים שתיארו פה, אני לא יודע אם הם משקפים את הנעשה במדינה, הרבה פעמים יש ילד בודד או כמה ילדים בודדים שבאים לכיתה ונניח שכבר לימדת אותם עברית, אתה מכניס אותם לכיתה ישראלית שנבחנת בבגרות אחרת, כי תכנית הבגרות לעולים היא לא התכנית הישראלית, וברגע שיש ילדים בודדים בבית ספר מסוים הם יושבים בכיתה שבה רוב שעות היום הם לומדים תכנית שהיא לא רלבנטית להם.

<ישעיהו יחיאלי: מכאן התסכול רק עולה, כי אם הם כבר מבינים מה מדברים אליהם, מכינים אותם לבגרות בהיסטוריה שהם לא ייבחנו בה, הם ייבחנו בתכנית לעולים.

<ישעיהו יחיאלי: בכיתת נעל"ה מכינים אותם למה שהם ייבחֲנו בו.

<ישעיהו יחיאלי: זה לא בלעדי לנו.

<ישעיהו יחיאלי: אני חושב, אם בעיר כמו ירושלים יש איקס תלמידים עולים מצרפת, היה נכון לרכז אותם במקום מסוים, גם אם זה יהיה כרוך בהסעות, עדיף שהם יגיעו לכיתה הנכונה מאשר הם יישבו בבית ספר שבו חלק מהדברים הם לא לומדים.

<ישעיהו יחיאלי: הדבר השלישי שיש בנעל"ה הוא שהמערכת הפורמלית והלא פורמלית הן מערכת אחת.

<ישעיהו יחיאלי: לא שתי מערכות ולא עשר, אחת.

<ישעיהו יחיאלי: נכון, אנחנו נמצאים בתוך פנימיות, קל לדבר על מערכת אחת, אבל יש דבר שנקרא פנימיות יום ויש מסגרות שניתן לעשות אותן בשעות אחר הצהרים, אבל לא במנותק אלא ביחד.

<ישעיהו יחיאלי: צריך לומר שההצלחה בלימודים היא המטרה מספר אחת של ההורים.

<ישעיהו יחיאלי: על זה הם עלו לארץ.

<ישעיהו יחיאלי: לפני כמה שנים, אני לא יודע אם צביקה כתב את זה, אבל היה מאמר דומה שבו הכותרת הייתה "עלינו בשביל הילדים וירדנו בגלל הילדים".

<ישעיהו יחיאלי: מצרפת, אני מדבר על הדבר הספציפי הזה כי צריך לדעת כשמסתכלים על כלל העלייה, הקטע הצרפתי הוא אולי הקשה ביותר.

<ישעיהו יחיאלי: עלייה זה קטע אתיופי, למה?

<ישעיהו יחיאלי: כי הם באים עם שפה לא רלבנטית.

<ישעיהו יחיאלי: מי שבא כדובר אנגלית, בבית הספר שהוא לומד בו הוא בעל יתרון, הוא לומד בכיתות של 5 יחידות ואפילו דוברי אנגלית ויותר, מי שבא מצרפת הוא בא עם שפה שהיא כאילו לא רלבנטית פה.

<ישעיהו יחיאלי: הקושי שלהם ללמוד בו זמנית שתי שפות, גם עברית וגם אנגלית, כי אנגלית היא מקצוע חובה, למרות שאפשר גם להיבחן בצרפתית במקום אנגלית, אבל עדיין, שפת העתיד היא אנגלית, מה לעשות, צרפתית הצליחה פחות בקטע הזה, יש כאן קושי שהוא הרבה יותר קשה מעולה רגיל ממדינה אחרת, אפילו מדוברי רוסית, כי דוברי הרוסית יש להם כבר כמות כזו פה בארץ שהם יכולים להתערות בתוכה די טוב.

<ישעיהו יחיאלי: לכן אני אומר לאנשי משרד החינוך, אני מצביע עליך, גיל, אבל כמוך יש בכל מחוז, אתה מפקח של החינוך הממלכתי דתי שהוא באופן טבעי הבית של העלייה מצרפת, זה טבעי, המספרים שהציגה מאיה הם במידה מסוימת, נגיד, אי הצלחה, כי אם שני המגזרים הצדדיים מגיעים לכמויות כאלה, אז יש כאן אולי בעיה בחינוך הממלכתי דתי.

<ישעיהו יחיאלי: אני חושב שצריך לרכז אותם בקבוצות בבית הספר, לא 100 ילדים אלא אם יש 100 ילדים כאלה בצרפת בגיל תיכון, קחו שלושה בתי ספר שימו אותם שם.

<ישעיהו יחיאלי: אל תפזרו אותם בכל בתי הספר.

<ישעיהו יחיאלי: אמנם, מקובל לומר שאדם לומד עברית יותר מהר כאשר הוא נמצא בין ישראלים ואין לו ברירה, אבל הניסיון בנעל"ה הוכיח שבטווח ארוך זה לא עובד, זה לא עובד.

<ישעיהו יחיאלי: הוא ילמד עברית הרבה יותר טוב בקרב בני גילו.

<ישעיהו יחיאלי: תודה רבה.

אברהם נגוסה: תודה רבה.

אברהם נגוסה: תודה, אני חושב שזה היה דיון מאוד חשוב ואנחנו נמשיך לדון בנושא.

אברהם נגוסה: יש לנו מסקנות והחלטות שאני - - -

<ישעיהו יחיאלי: סליחה, אברהם, עוד נקודה אחת מאוד חשובה ששמענו כאן מיגאל.

<ישעיהו יחיאלי: יגאל אמר שלפי החוק אי אפשר ללמד עברית בחוץ לארץ למי שהוא פחות מגיל 18.

<ישעיהו יחיאלי: אנחנו בבית המחוקקים, אני חושב שצריך לבדוק איזה חוק מונע את זה.

<ישעיהו יחיאלי: היינו שמחים מאוד אם כל מועמד לנעל"ה היה הולך לאולפן שנה לפני שהוא בא לפה.

אברהם נגוסה: החוק מדבר על חוץ לארץ.

<ישעיהו יחיאלי: זה מה שהוא אמר.

<קריאה: כן, בחוץ לארץ.

<ישעיהו יחיאלי: החוק הוא ישראלי.

אברהם נגוסה: החוק הוא ישראלי?

<ישעיהו יחיאלי: ודאי.

<ישעיהו יחיאלי: אין חוק בחו"ל שמגביל לימודי עברית, אפילו לא ברוסיה.

<ישעיהו יחיאלי: יש הוראה, לא יודע מה זה, חוק, הוראת - - - משהו שמונע.

אברהם נגוסה: אני אשמח מאוד לקבל - - -

<ישעיהו יחיאלי: הנה, אני אומר לך.

אברהם נגוסה: תן לנו את זה.

<ישעיהו יחיאלי: יש לנו בשנה 1,300 מועמדים לנעל"ה, היינו שמחים מאוד שילמדו עברית בחו"ל.

<ישעיהו יחיאלי: אומר יגאל: לא ניתָּן.

<קריאה: יש, יש, אני יכול לענות על הדבר הזה.

אברהם נגוסה: איזה הגיון יש פה למנוע?

אברהם נגוסה: מדובר פה בלא ישראלים.

<קריאה: לא ישראלים.

<מרק דובב: אפשר בבקשה?

אברהם נגוסה: מה יש פה שהחוק הישראלי יחול על מי שאינו אזרח ישראלי בחוץ לארץ?

<קריאה: זה משהו בין המשרדים.

<מרק דובב: תרשה בבקשה, זה לא - - -

אברהם נגוסה: כלומר, להשקיע בתוך משרדי הממשלה אבל בשביל זה יש סוכנות, יש "נפש בנפש" ויש את ההסתדרות הציונית העולמית, בשביל זה.

<מרק דובב: ברשותך, לא מדובר בחוק.

אברהם נגוסה: בואו נשמע.

אברהם נגוסה: רציתי לסכם אבל אתם גוררים אותי.

אברהם נגוסה: בואו נשמע, הדובר האחרון, ההסתדרות הציונית.

אברהם נגוסה: תסביר לנו בדיוק מה משמעות החוק.

<מרק דובב: לגבי הגרירה, כעובד סוציאלי אני יודע שהדברים המשמעותיים קורים בחמש דקות האחרונות של הטיפול, אז כנראה שזה נכון גם לגבי ועדות הכנסת.

<מרק דובב: ההסתדרות הציונית העולמית שמפעילה אולפנים במסגרת פרויקט "אופק ישראלי" מוגבלת לעבודה עם קטינים, כי החלוקה קיימת בין משרד החינוך למשרד העלייה והקליטה, בנושא של עבודה עם קטינים.

<קריאה: משרד החינוך לא עובד בחו"ל.

<מרק דובב: משרד החינוך תומך, כולל "חפציבה", כולל פרויקטים אחרים, תומך בחינוך יהודי בחו"ל באופן פורמלי.

<מרק דובב: יש מורים שליחים, כולל מורים שליחים ואותם ההסתדרות הציונית שולחת גם ביחד עם משרד החינוך אבל מבחינת "אופק ישראלי", התקציבים לעידוד העלייה שקיימים לא מאפשרים אולפנים לקטינים, עד כדי כך שיש לנו בקשות תחנונים, ממש מתחננות בפנינו תנועות הנוער הציוניות בחו"ל ומבקשות, 'בוא, תבוא, תְּלמד.

<מרק דובב: הכול קיים רק תביא מורה ותלמד' ואנחנו לא יכולים, כי קיימת הגבלה שהיא בנויה גם בהסכם של "אופק ישראלי" מול משרד העלייה והקליטה, שזה במפורש כתוב שם בהסכם, שאסור לעבוד עם הקטינים.

<ישעיהו יחיאלי: אז מי עובד איתם?

<קריאה: אז תעשו את זה דרך - - -

<ישעיהו יחיאלי: איך?

<ישעיהו יחיאלי: אין לו כלים בחוץ לארץ.

<מרק דובב: משרד החינוך באמצעות פרויקטים שלו, כמו "חפציבה".

אברהם נגוסה: רגע, רגע.

<ישעיהו יחיאלי: "חפציבה" זה בבית ספר, לא מדבר איתך על בית הספר, אחר הצהריים - - -

אברהם נגוסה: ישעיהו, רק רגע.

<מרק דובב: אחר הצהרים - - -

<ישעיהו יחיאלי: למה?

<ישעיהו יחיאלי: זה מה שאני שואל, למה?

אברהם נגוסה: רגע.

אברהם נגוסה: אני רוצה להבין - - -

<קריאה: זה לא חוק, זה לא חוק.

אברהם נגוסה: זה לא חוק.

<מרק דובב: זו ההגדרה בעצם - - -

<קריאה: זה חוק, זה חוק.

אברהם נגוסה: אני חושב שאני יכול לנחש, יש פה מעורבות של משרדי הממשלה ביחד עם הארגונים הלאומיים, כמו ההסתדרות והסוכנות וקרן היסוד וכל הארגונים האלה, ואז יכול להיות, שמשרדי הממשלה, כדי לא להעביר תקציב לחוץ לארץ, עשו, יכול להיות, דרך, אני לא יודע מה בהסכם, אני רק מנחש אבל את זה ניתן לשנות.

אברהם נגוסה: יכול להיות משרד ממשלתי, יכול להיות שכדי שאני אוציא כסף של המדינה, כמשרד ממשלתי, זה אסור לי.

אברהם נגוסה: יכול להיות שיש איזשהו חוק שמגביל אותו, אבל הסוכנות לא מוגבלת, ההסתדרות הציונית לא מוגבלת וגם קרן היסוד וארגונים אחרים לא מוגבלים.

אברהם נגוסה: לכן, למה לא עושים את זה?

<דוד דהאן: כופפו אותם לחוק.

<דוד דהאן: גם דודי אמסלם בוועדת הפנים, היה חוק שכופף - - - זה חוק.

אברהם נגוסה: קודם כל, אני אשמח שתעבירו אלינו את ההסכם.

אברהם נגוסה: תעבירו את ההסכם ונראה על איזה חוק מתבסס ההסכם הזה.

אברהם נגוסה: אנחנו נבדוק האם ניתן לשנות או לתקן את החוק.

אברהם נגוסה: אני חושב שלא צריכים ללכת עד כדי כך, יכול להיות לתקן את ההסכם, כדי להוציא אותו ממחויבות חוקתית.

אברהם נגוסה: אני רוצה לקבל את ההסכם לוועדה ואנחנו נעבור ביחד.

אברהם נגוסה: זה לא צריך להיות מכשול, להבנתי.

אברהם נגוסה: אני חייב לסכם.

אברהם נגוסה: יש לנו עוד דיון.

<דוד דהאן: משפט, משפט.

אברהם נגוסה: כן.

<דוד דהאן: לימוד עברית בחקיקה, אצל דודי אמסלם בוועדת הפנים, שהם חייבים להקצות תקציב מיוחד על זה, ללימוד בחו"ל.

אברהם נגוסה: הבנתי, לכן אני אומר, אנחנו נבחן את הדברים האלה.

אברהם נגוסה: הם יביאו לי את ההסכם ואנחנו נלך על החוק, איך החוק משתלב בהסכם ואז נפתור את הבעיה לדעתי.

אברהם נגוסה: קודם כל, אנחנו מאוד מודים לשותפים שלי פה.

אברהם נגוסה: אתם נהניתם?

אברהם נגוסה: כן?

אברהם נגוסה: אוקיי.

אברהם נגוסה: אנחנו נשמע את הסיכום של הדיון, ההחלטה של הדיון, ממנהלת הוועדה, הגב' דנה שושני.

<דנה גורדון שושני: הוועדה קוראת לסוכנות היהודית ול"אופק ישראלי", אחת, להרחיב את ההסברה לעולים פוטנציאליים ולהבהיר את החשיבות שבהגעת התלמידים ארצה קודם לפתיחת שנת הלימודים.

<דנה גורדון שושני: שתיים, להרחיב בירידי העלייה את המידע בדבר הזרמים השונים בישראל, ממלכתי דתי לעומת חרדי.

<דנה גורדון שושני: שלוש, להעביר למשרד החינוך מידע בדבר הרקע של התלמידים העולים הפוטנציאליים.

<דנה גורדון שושני: ארבע, להעביר לוועדה את ההסכם המונע הוראת עברית לקטינים בחו"ל.

<דנה גורדון שושני: הוועדה קוראת למשרד החינוך, אחת, להעביר אליה את נתוני הנשירה של התלמידים העולים, מפולחים לפי מדינות העלייה, כדי להבין את הנסיבות ולפעול כדי למנוע ולהקטין.

<דנה גורדון שושני: שתיים, לבחון את התכנית "מורים מצרפים" ולפעול להגדלת הפרויקט.

<דנה גורדון שושני: הוועדה קוראת למערכת הממשלתית והחוץ ממשלתית, לפעול בשיתוף פעולה כדי לבחון את היקף הנשירה ולפעול להקטנתה ככל הניתן.

אברהם נגוסה: תודה.

אברהם נגוסה: אני מאוד מודה לכל המשתתפים.

אברהם נגוסה: הישיבה נעולה.