הוועדה המיוחדת לזכויות הילד, כנסת 20, פרוטוקול מספר 182, 2017-11-27 12:00

יפעת שאשא ביטון: שלום רב, אני מתכבדת לפתוח את הישיבה.

יפעת שאשא ביטון: על סדר-היום: תלמידים אלרגיים במערכת החינוך.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו אחרי דיון מעקב בנושא ילדים אלרגיים מגילאי לידה עד 3.

יפעת שאשא ביטון: הדיון הזה מתמקד בילדים שנמצאים בתוך מערכת החינוך מגילאי גן ומעלה.

יפעת שאשא ביטון: בעיקר אנו דנים בכל הסוגיה של בתי הספר – שם ההיערכות תאפשר לנו התקדמות קצת יותר מהירה.

יפעת שאשא ביטון: גם זה דיון מעקב, אבל זה דיון מעקב שאמור להיות בשלב של תכל'ס, שאנחנו אמורים לדעת איזו תוכנית יש, עם אילו קווים אנחנו הולכים, ומבחינת לוחות זמנים, מתי הדבר הזה נכנס לתוקף.

יפעת שאשא ביטון: ברור לכולנו כל הנושא של הנחיצות וכמה חשוב ואפשרי שזה יהיה "אין האוס", וכמה הסיפור של הסייעות לא באמת נותן מענה וכמה אנחנו צריכים להיות ערוכים בשנת 2017 לא רק ברמה של ילדים שהם כבר אלרגיים.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו יודעים שיש ילדים שמפתחים אלרגיות תוך כדי.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו יודעים שגם מי שמקבל סייעת, מקבל לאלרגיות מאוד מסוימות.

יפעת שאשא ביטון: לצורך העניין, מי שאלרגי לדבורים, לא מקבל סייעת, אבל מי שאלרגי למזון, כן מקבל סייעת.

יפעת שאשא ביטון: אז אם יש התקף של ילד שנעקץ מדבורה, מה עושים?

יפעת שאשא ביטון: לכן אנחנו מבינים שהסיפור הוא לא ברמה של פלסטר, ברמה של לסמן וי כאילו אנחנו נותנים מענה, אבל אנחנו לא באמת נותנים מענה, אלא ברמה הרבה יותר מקצועית, הרבה יותר כוללת ומערכתית.

יפעת שאשא ביטון: זו הסיבה שאנחנו כאן.

יפעת שאשא ביטון: דיברנו בפעם הקודמת על התוכנית שצריכה להיות, דיברנו על הנושא של נאמני בריאות.

יפעת שאשא ביטון: נתחיל אתך, עירית.

יפעת שאשא ביטון: לפני כן אקרא משהו לפרוטוקול, אבל נתחיל איתך, עירית לבנה.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לדעת איפה האתגרים, איפה הקשיים, מה לא מאפשר לנו להתקדם בדרך, כי זה בדיוק התפקיד שלנו – לראות איך אנחנו משחררים את החסמים.

יפעת שאשא ביטון: לפני כן אקרא לפרוטוקול.

יפעת שאשא ביטון: אני קובעת כי לפי סעיף 120 לתקנון, ככל שתהיה בקשה או יעלה הצורך, יימחקו מהפרוטוקול המפורסם לעיון הציבור פרטים מזהים של דוברים או של קטינים שעליהם דובר בדיון או חלקים מסוימים מתוך הדברים שנאמרו לפרוטוקול ככל שהדבר נדרש כדי להגן על עניינם של קטינים או ככל שהדבר נדרש לבקשת מי שהשתתף בישיבה, אם העמדת הפרוטוקול לעיון הציבור עלולה לגרום נזק לו או לזולתו.

יפעת שאשא ביטון: זה במקרה שיש פה הורים או כאלה, אני מבקשת לא לחשוף פרטים, אבל אם ייחשף פרט שתרצו להסתירו, בהחלט נוכל.

יפעת שאשא ביטון: עירית, בבקשה, איפה אנחנו נמצאים עם התוכנית המערכתית?

יפעת שאשא ביטון: אני מזכירה לכם שהיו שולחנות עגולים שנה שעברה במסגרת הוועדה שהקמנו יחד עם חבר הכנסת מרגי, שהוא עדיין שותף לכל המהלכים.

יפעת שאשא ביטון: אני מעדכנת אותו בכל דיון שמתקיים כאן, והוא נתן לנו את המנדט להמשיך לטפל במסגרת הוועדה לזכויות הילד.

יפעת שאשא ביטון: היינו אמורים להיות כבר אחרי התוצאה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו עדין בדרך.

יפעת שאשא ביטון: מה קורה?

<עירית ליבנה: אנחנו עדיין בדרך.

<עירית ליבנה: אנחנו מתקדמים.

<עירית ליבנה: באחרונה – קודם כל, תפישת העולם שלנו, ואני מציעה שנזכיר את זה – כשיש ילד, ואנחנו דורשים שינוי בסביבה, זה לא משנה באיזו מסגרת הוא נמצא – אם זה בצהרון, בגן או בבית ספר.

<עירית ליבנה: כשאנחנו משנים התנהגויות, או מנסים, אנחנו משנים בכול.

<עירית ליבנה: לכן ב-21 בנובמבר פורסם חוזר מנכ"ל בעקבות הישיבות שהיו פה.

<עירית ליבנה: גיבשנו יחד עמדה שאומרת שלא משנה מאיפה הילד – ברגע שיש פעילות חינוכית, שזה יכול להיות איזושהי, שינוי בסביבה צריך להיות, עדכון צריך להיות, אותה התנהלות צר להיות.

<עירית ליבנה: לכן חוזר המנכ"ל שעודכן ב-12 בנובמבר לקח את החוזר הקודם שעשינו, הוסיף עליו את המסגרת של הצהרון, כי הצהרון מתנהל בצורה קצת שונה מגן ומבית ספר, כשהצוות מתחלף והפיקוח מתחלף ויש התארגנויות שונות.

<עירית ליבנה: זה פורסם בחוזר מנכ"ל חדש.

<עירית ליבנה: העיקרון הוא שהשאיפה שלנו זה שלא תהיינה סייעות, ואין בצהרונים סייעות, וגם אנחנו הולכים לקראת לבטל את הסייעות לחלוטין תוך כדי ולא במקום שינוי בסביבה, כי אם הסביבה החינוכית, המסגרת הזו תהיה נקייה מהאלרגן כדרך חיים, יידעו מה לתת במקום מבחינה תזונתית, ואולי אחר כך חגית תציג איך עשתה את זה בראשון, ובמקביל כל המבוגרים המשמעותיים והלא משמעותיים שנמצאים שם, יידעו מה התופעה, מה הסימנים המפחידים שלה, מה עושים בחירום ויעשו את הפעולה, הרי שאז מיותר הנושא של סייעת, וההמצאה הישראלית הזאת, שלא- - -

יפעת שאשא ביטון: ההמצאה שהוכיחה שבמדינת ישראל כל מה שזמני הוא קבוע, כי זה בכלל קם כרעיון זמני.

<עירית ליבנה: נכון, אבל אנחנו בפירוש ביחד הולכים לשנות את זה, ואנחנו חושבים שמבחינה חינוכית וערכית ממש לא הפתרון.

<עירית ליבנה: שוב – השינוי של ההתנהגות, של התרבות, של האחריות, של הביחד, של שיתוף הפעולה, ההבנה, של התפקוד במקרים שכן נערכה חשיפה עם גיבוי של מד"א, שאמרנו שייתנו לנו גם כשנערכה חשיפה, הם ילוו עד שיגיע מישהו שיגבה את העזרה שנתנו כעובדי הוראה, בית המשפט קיבל את הבג"ץ, קיבל גם את עמדתנו זו שלנו, ואישר את חוזר המנכ"ל.

<עירית ליבנה: פה אנחנו יוצאים לדרך עם הטמעה שלו.

<עירית ליבנה: לקראת שנת הלימודים הבאה, ואנחנו מדברים על זמן הסתגלות והטמעה, אנחנו מתחילים מעכשיו כבר את השינוי הארגוני, שזה ממנהלי המחוזות, דרך הפיקוח הכולל, דרך עובדי ההוראה, בשיתוף ההורים – וזה חייב להיות בשיתוף.

<עירית ליבנה: אמרתי גם בפעם שעברה - הבעיה היא ההורים האחרים, שאומרים לי: את לא תגידי, ומתוקף איזה חוק הגננת אמרה לא להביא גבינה בכריך - באלו המילים.

<עירית ליבנה: יש לנו פה עשייה משותפת.

<עירית ליבנה: באמת, הקשיים הם ההורים האחרים; לא הילדים ולא ההורים לילדים האלה.

יפעת שאשא ביטון: דיברנו על זה, שמדובר בקהילה שלמה ולא רק בילד ולא רק בצוות.

<עירית ליבנה: אנחנו עושים את המרב, ואני קוראת פה, ויש פה הורים פה, לעשות את התהליך.

<עירית ליבנה: כשאנחנו כן נעזרים באנשי מקצוע, לומר: אנחנו מוציאים משהו מהתפריט - איך משלימים אותו מבחינה תזונתית, כי אנחנו לא רוצים שהילדים ייפגעו.

<עירית ליבנה: זה ברור לנו.

<עירית ליבנה: בסך הכול אני חושבת שאנחנו בתהליכים די מתקדמים, ואני אומרת שוב – אנחנו חושבים שהקטע של המלווה האישי לא ימשיך, אבל זה לא בבת אחת.

<עירית ליבנה: זה מותנה בנהלים, בהטמעה ובהתארגנות, וכשיש קשיים במקרים מסוימים, אנו מתערבים לעומק עם הצוות המקומי.

יפעת שאשא ביטון: יש לי מספר שאלות.

יפעת שאשא ביטון: קודם כל, התייחסות קצרה.

יפעת שאשא ביטון: הנושא של ההורים האחרים – נכון, זה חלק מהתרבות הבית ספרית של הגן או של הסביבה שצריך להשתנות.

יפעת שאשא ביטון: היום יש יותר ניסיונות לגייס ולרתום גם את ההורים האחרים.

יפעת שאשא ביטון: יש מודעות אגב גם של הילדים עצמם.

יפעת שאשא ביטון: זה כבר לא תופעה שהיא בודדת, אלא אנחנו מדברים על משהו שהופך להיות שכיח.

יפעת שאשא ביטון: כמעט בכל מוסד או בכל מקום גדול אנחנו פוגשים ילדים שהם אלרגיים.

יפעת שאשא ביטון: אין שאלה שהשיח צריך להיות עם כלל קהילת בית הספר – לא רק עם הילד האלרגי והוריו והצוות שלו.

יפעת שאשא ביטון: מאוד אשמח לקבל לוחות זמנים ממש, ברגע שעוד חודש מתחילים לצאת לשטח – כמה בתי ספר מקבלים את החשיפה, אילו הכשרות והדרכות הם מקבלים, מה המשמעות של הטמעה, כלומר אני סומכת עליכם והכול נשמע מאוד נכון, אבל גם שנדע לגעת עם האצבע ולפרוט לפרטים.

יפעת שאשא ביטון: הדבר השני – לא שמעתי התייחסות לנושא של נאמני בריאות או איך שלא נקרא להם, אבל ברור לחלוטין שצריך להיות מישהו מצוות בית הספר, שאם וכאשר – נאמר שעשינו את המיטב במניעה, ובכל זאת הגיעה דבורה, עקצה, צריך אפיפן – מי יודע לטפל, לתת את המענה, מי יודע להרגיע את הרוחות כי יש לו הכלים והוא קיבל את ההכשרה, ואולי הוא גם מתוגמל עבור הסיפור הזה.

יפעת שאשא ביטון: בלי שיהיו לנו פונקציות כאלה, אנחנו עלולים למצוא את עצמנו בשטח לא ברור.

<עירית ליבנה: אני רוצה להוסיף.

<עירית ליבנה: ישבנו עם משרד הבריאות לגבי הנושא של הכשרה, הדרכה, מי יכול להדריך.

<עירית ליבנה: משרד הבריאות הגדיר עבורנו – וד"ר רובין תוכל לפרט – מה תוכני ההדרכה שצריכה להיות, ומי כן יכול לעשות את ההדרכה.

<עירית ליבנה: זה במסמך של משרד הבריאות.

<עירית ליבנה: עם זה נלך קדימה, ונראה.

יפעת שאשא ביטון: מתי זה עתיד להתחיל?

<עירית ליבנה: ניערך עכשיו.

יפעת שאשא ביטון: זה אומר שניפגש פה עוד חודש.

<עירית ליבנה: אז נוציא הנחיות לשטח של ביצוע יותר, כפי שאת אומרת, באצמעות מנהלי המחוזות וכו'.

<עירית ליבנה: לגבי נאמני הבריאות, קודם כל, התפישה שלנו אומרת שכל הצוות וכל עובדי ההוראה יקבלו את ההכשרה, קודם כל.

<עירית ליבנה: זה כתוב.

<עירית ליבנה: אם אותה מורה או אותה גננת נמצאת, היא זו שצריכה, כי יש המזרק של הילד.

<עירית ליבנה: במקביל יש חקיקה להצבת מזרקי אפיפן מעבר למה שכתבנו פה, ומחר יידון פה- - -

יפעת שאשא ביטון: מחר זה יידון לקריאה ראשונה?

יפעת שאשא ביטון: ניסינו להבין את זה גם בדיון הקודם.

יפעת שאשא ביטון: כי לא כתוב איזה קריאה זו; פשוט כתוב: דיון.

<עירית ליבנה: בזה יש הצעת חוק.

<עירית ליבנה: קריאה ראשונה.

<עירית ליבנה: זה משהו שיהיה, ואז כל מי שיהיה רלוונטי, רגע לפני, צריך יהיה לדעת לאפיין את הסימנים – מה עושים – קודם כל – וזה כתוב פה - מגישים את העזרה, ואז מזעיקים את מד"א.

<עירית ליבנה: מד"א ערוכים לתת.

<עירית ליבנה: העליתי את הסוגיה של נאמני בריאות.

<עירית ליבנה: נכון לעכשיו התשובה היתה שבהסכמי השכר הנוכחיים אין סיכוי לכך.

יפעת שאשא ביטון: מתגמלים.

<עירית ליבנה: אותי את לא צריכה.

<עירית ליבנה: אני חושבת שזה ייתן מענה גם לסוכרתיים וגם לעוד דברים.

יפעת שאשא ביטון: זה הרעיון.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו רוצים לתת מענה שהוא כולל.

<עירית ליבנה: אני העליתי.

<עירית ליבנה: זה עלה בדיון עם מנכ"ל משרד הבריאות שהתארח אצלנו לפני שבוע בדיון עם מנכ"ל משרד הבריאות.

<עירית ליבנה: העלינו את זה.

<עירית ליבנה: נאמר שלפי – זה משהו שחוזר אליך.

<עדי מן: אין כסף?

יפעת שאשא ביטון: לדעתי זה לא העניין של הכסף.

יפעת שאשא ביטון: זה עוד הרבה עניינים אחרים, שיהיו מוכנים להיות שם.

יפעת שאשא ביטון: זה ביטוחים וכאלה.

יפעת שאשא ביטון: אבל הכול פתיר.

יפעת שאשא ביטון: צריך שיהיה פה רצון טוב ללכת למהלך כזה, ולהבין שהנה אנחנו כאן נותנים מענה הוליסטי.

יפעת שאשא ביטון: אף על פי שזה לא מוריד מהחשיבות של להכשיר את כל הצוות, אבל עדיין צריכה להיות כתובת.

<עירית ליבנה: זה לא במקום.

<עירית ליבנה: ואת כל הצוות זה יהיה חובה – קודם כל באותם מוסדות שיש בהם ילדים אלרגיים, ולאט-לאט בכולם.

יפעת שאשא ביטון: שב-1 בספטמבר 2018, בעזרת השם, נגיע לשם.

<עירית ליבנה: לפחות במוסדות שבהם יש.

<עירית ליבנה: 2,000 ילדים היום במערכת מקבלים מלווה אישי, כלומר מגיל 3 עד סוף ב'.

יפעת שאשא ביטון: אבל כמה יש לנו בכל המערכת?

יפעת שאשא ביטון: סביב 11,000 ילדים אלרגיים; לא כולם נדרשים לסייעת.

<ליזה רובין: אין נתונים.

יפעת שאשא ביטון: באמת?

יפעת שאשא ביטון: הוצגו פה נתונים בוועדה של 11,000 ילדים אלרגיים על כל הגזרה.

<ליזה רובין: אומדן.

יצחק הרצוג: מה שמך?

<ליזה רובין: ד"ר ליזה רובין, משרד הבריאות.

<ליזה רובין: אני מנהלת את המחלקה לאם ולילד במשרד הבריאות.

<ליזה רובין: במחקרים אנחנו יודעים ששיעור הילדים שיש שם אלרגיה מסכנת חיים המתווך על-ידיIGE זה נע בין 0.5% ל-3% עד 5%.

<ליזה רובין: זה יוצא כ-11,000.

יצחק הרצוג: את כוללת במחלות האלה גם את בעיית העיכול?

<עירית ליבנה: גלוטן וצליאק - לא.

יצחק הרצוג: אבל זה אותו סוג של רגישות.

<עירית ליבנה: צליאק זה לא מסכן חיים.

<ליזה רובין: אנחנו בקושי מצליחים להתמודד עכשיו עם האלרגיות למזון.

<ליזה רובין: זה לא טוב לבריאות, אבל עצם העובדה שצריך מתן אפיפן תוך שניות ממועד החשיפה, זו הדרישה של מסכן חיים, להכיר.

יפעת שאשא ביטון: כרגע הן לא עושות.

יפעת שאשא ביטון: מי שעושות, זה סייעות, שמגיעות לזמן קצוב במשך היום.

יפעת שאשא ביטון: השאלה שמתבקשת היא מה קורה אחרי השעות שהן נמצאות – אם הילדים מפסיקים להיות אלרגיים, מה שאומר שאנחנו לא באמת נותנים מענה בתוך המערכת.

יפעת שאשא ביטון: הרעיון הוא שיהיה מענה שהוא לאורך כל שעות הלימודים, במשך כל ימות השבוע.

יצחק הרצוג: זה אלרגיה רק למזון.

יצחק הרצוג: מה עם אלרגיות אחרות?

יצחק הרצוג: מה עם אסטמה?

<עירית ליבנה: זה לא מסכן חיים מיידי.

יצחק הרצוג: היא יכולה לחנוק.

יפעת שאשא ביטון: אתן לך סקירה קצרה.

יפעת שאשא ביטון: קודם כל, לגבי אלרגיות נוספות, דיברנו על דבורים ועל היבטים נוספים, שמצריכים אפיפן – אנחנו כוללים הכול פה בפנים.

יפעת שאשא ביטון: יש ילדים זקוקי השגחה בכלל, שעל רקע רפואי, כולל התייחסויות פולשניות – זה סיפור אחר.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו רגע מוציאים אותם מתוך הדיון הזה, כי הם צריכים לקבל טיפול ייחודי אחר.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מתמקדים פה רק בנושא של האלרגיות, משום שהילדים האלה עד היום מקבלים סייעת בהיקפים כאלה ואחרים.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו יודעים שזה לא המענה, ואנחנו רוצים להכניס לתוך המערכות מענה שהוא כולל ואמתי, ולהוציא את הסייעות.

יפעת שאשא ביטון: יש לנו יותר מדי לבנים בתוך המערכת, שלא באמת נותנים את הפתרון, ואנחנו לא נמצאים במקום שאנחנו רוצים להיות בו.

יפעת שאשא ביטון: רוצה לומר כמה דברים?

יצחק הרצוג: נמשיך.

יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת מסעוד גנאים.

יפעת שאשא ביטון: עירית, אני מבינה שבדיון הבא, בעזרת השם, נדע כבר לוחות זמנים של איך זה הולך לקרות, מה התוכנית שהולכת להיות, ואיך אנחנו מתקדמים הלכה למעשה.

יפעת שאשא ביטון: אני כן אלחץ על הנושא של נאמני בריאות, גם אם זה יתחיל בנאמן ויגדל אחר כך לשניים או שלושה.

יפעת שאשא ביטון: אגב, גם מבחינת ההתפתחות של מורים, אני חושבת שיש לזה משהו שנותן יתרון.

<עירית ליבנה: הסתדרות המורים צריכה להיכנס.

יפעת שאשא ביטון: אני יודעת.

יפעת שאשא ביטון: משרד החינוך ינהל אתה את השיח.

יפעת שאשא ביטון: אני יודעת שהסיפור שם הוא העניין הביטוחי, כי יש חושבים איפה האחריות שלי, ואם אני לא נתתי את המענה או כן נתתי את המענה - הכול בסדר.

יפעת שאשא ביטון: צריך לתת מענה גם לשאלות האלה.

יפעת שאשא ביטון: צריך לקיים את השיח.

יפעת שאשא ביטון: לא נקיים שיח – לא נתקדם.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: ד"ר ליזה רובין, רוצה להוסיף משהו על הסיפור של משרד החינוך?

<ליזה רובין: אנחנו בקשר שוטף לגבי ההנחיות והייעוצים המקצועיים, לגבי מה צריכים להיות התכנים של ההדרכה והסילבוס הדרוש.

<ליזה רובין: אנחנו עובדים עם מד"א לגבי פיתוח- - -

יפעת שאשא ביטון: מד"א יהיה גם כאן בתמונה?

<ליזה רובין: כן.

<ליזה רובין: לומדה ישמש גם כן.

<ליזה רובין: יש לנו חומרים שהעלינו לאתר.

<ליזה רובין: נאמר לי שהאתר של משרד הבריאות נפל לפני יומיים.

יפעת שאשא ביטון: אחזור ואדגיש – אנחנו לא מסתפקים בהעברת לומדה.

<ליזה רובין: לומדה היא תוספת; עוד אחד מהנדבכים, ויש חומרים אחרים שזמינים לציבור, שזה גם תורם בכלל, ואנחנו נמצאים גם כן – משרד הבריאות, מה שאמרתי בישיבה הקודמת, יש שני ספקי מזון שיש להם היתר לייצור מזון נאות, שזה עבור מנות ייחודיות, שאפשר לתת.

<ליזה רובין: אנחנו נמצאים בתהליך שמתווך בין מתן מזון מלא בצהרונים לעומת הצרכים, להגביל אלרגנים מסוימים לילדים.

יפעת שאשא ביטון: יש לנו רק מגבלה אחת – בוטנים ואגוזים – עדיין אין לנו ספק לזה.

<ליזה רובין: נכון.

<ליזה רובין: אנחנו מציעים שלא יהיה בכלל.

<ליזה רובין: יש כששה אלרגנים מאוד שכיחים, שמככבים ביניהם אגוזים ובוטנים.

<ליזה רובין: אגוזים ובוטנים לא צריך להיות בכלל.

<ליזה רובין: אנחנו חושבים שאפשר להגביל בבתי הספר בכלל את הנוכחות של הדברים האלה.

יפעת שאשא ביטון: אבל אין אף ספק שמוכן להתחייב - לעומת האלרגנים האחרים, אנחנו רואים את זה גם על המוצרים – תמיד: עלול להכיל.

<עירית ליבנה: וכל זמן שאין ספק כזה, המדינה לא תספק מנת מזון, גם אם כתב אלרגולוג מסוים שהאו מאשר, משפטית, ברגע שיהיה ספק שיהיה לו ההיתר הזה משירות המזון, נספק.

<עירית ליבנה: לגבי אגוזים ובוטנים, אין.

<עירית ליבנה: למרות שנעשים - המדינה לא תספק למרות שההורים חותמים וכולם חותמים.

<עירית ליבנה: שירות המזון הוא הגורם שיאשר את זה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: עמותת יהל, בבקשה.

<מאיה ניר אליעז: מאיה ניר אליעז.

<מאיה ניר אליעז: בסך הכול אנחנו מאוד מרוצים.

<מאיה ניר אליעז: אנחנו חושבים שנעשה פה תהליך שהוא נכון, עם ראייה לטווח ארוך.

<מאיה ניר אליעז: די מוטרדים מהנושא של נאמני בריאות.

<מאיה ניר אליעז: חושבים שזה הכרח המציאות.

<מאיה ניר אליעז: נכון מבחינתנו להכשיר צוות שלם.

<מאיה ניר אליעז: רוצים לשאול, איך מחדדים את הנושא הזה?

<מאיה ניר אליעז: כי אנחנו רואים מהשטח, כשאנחנו מגיעים להדרכות בהתנדבות – מתאמים צוות שלם, ובפועל בדרך כלל זה לא קורה; יושב צוות מאוד מצומצם, וזה אומר שברגע נתון בהפסקה לאו דווקא יהיה האדם שקיבל את ההכשרה.

<מאיה ניר אליעז: לתת את הדעת, איך אוכפים את זה בשטח, איזו בקרה תהיה על כך, שחוזר מנכ"ל נאכף במלואו.

<מאיה ניר אליעז: אנחנו חושבים שחוזר מנכ"ל הוא נכון, עונה על הצרכים, רק צריך לוודא שאכן הדברים נאכפים.

<מאיה ניר אליעז: וגם להאיר את הנושא של איך אנחנו מנגישים את חוזר מנכ"ל גם להורים של הילדים האלרגיים.

<מאיה ניר אליעז: בעצם, חוזר מנכ"ל מדבר על תחומי האחריות של ההורים, שזה נכון מבחינתנו.

<מאיה ניר אליעז: העניין הוא שלא כל הורה שבכלל מגיע למערכת, מודע לתחומי האחריות שלו – מה נדרש ממנו, מה הוא צריך לספק לפני תחילת שנת הלימודים, איפה הוא נמצא, הרבה לפני ההורים האחרים שאנחנו מדברים עליהם והילדים והסביבה אלא ההורה עצמו צריך לעשות חשיבה, איך- - -

<מיכל מנקס: כל הורה בעת רישום לבית הספר ממלא טופס הצהרת בריאות.

<מאיה ניר אליעז: לא זה.

<מאיה ניר אליעז: יש בתוך חוזר מנכ"ל – ואנחנו מעודדים את זה – תחומי אחריות של ההורים.

יפעת שאשא ביטון: מיכל העלתה פה נקודה חשובה.

יפעת שאשא ביטון: ההורים מגיעים, מצהירים שיש להם ילד אלרגי.

יפעת שאשא ביטון: אפשר לקיים נוהל, שהורי הילדים יקבלו את החוזר.

<מאיה ניר אליעז: לפני.

<מאיה ניר אליעז: חשוב לנו שתהיה הנגשת המידע הזה ותחומי האחריות לפני תחילת שנת הלימודים, כי מה שאת אומרת, קורה, אבל קורה אחרי שהחלה השנה.

<מיכל מנקס: יכול להיות גם בין קופות החולים למרכזים לבריאות הילדים.

<מיכל מנקס: זה משהו של סוג דע את זכויותיך או חובותיך כהורה.

<מאיה ניר אליעז: נכון.

<מאיה ניר אליעז: נקודה אחרת וחשובה – ולכן חגית יושבת פה, מעיריית ראשון לציון - היה לנו חשוב שתגיע כדי להשמיע שהדברים אפשריים.

<מאיה ניר אליעז: עם היערכות נכונה של רשות, עם היערכות נכונה של מסגרת אכן אפשר להנגיש את המקומות, את מוסדות החינוך לילדים האלרגיים ללא שמישהו בסביבה מרגיש שחסר לו משהו, עם כל המשמעות הרגשית והחברתית מעבר לברור מאליו, שזה השמירה על חייו של ילד מבחינת בריאות.

<מאיה ניר אליעז: הבאנו את חגית – צא ולמד.

<מאיה ניר אליעז: אנחנו חושבים שאפשר לעשות העתק הדבק ממה שקורה שם, וללמוד ולהנחיל את זה הלאה.

<מאיה ניר אליעז: תודה.

יפעת שאשא ביטון: חגית, גם קראתי את המסמך, אבל אני שומרת אותך קצת - שנצא מפה בתחושה אופטימית.

<חגית כהן: אם אפשר רק להגיב.

<חגית כהן: אסביר אחר כך, אבל אני יכולה לספר, שהשנה התחלתי ברחובות.

<חגית כהן: אני עובדת כבר שש שנים בראשון, והשנה התחלתי לעבוד בעיריית רחובות, שזה מראה על הצלחה מסוימת.

<חגית כהן: בשני גנים התקשרתי לגננות, ומסתבר שבכלל לא היה מזרק לגן, כי ההורים לא הביאו מזרק לגן.

<חגית כהן: הם לא מבינים את המשמעות של הדברים.

<חגית כהן: הם אמרו: יש סייעת.

<חגית כהן: רק אחרי שאני, בשיתוף פעולה עם המפקחות, אמרתי לגננת להודיע להם שהילד או הילדה יוכלו לשהות רק בנוכחות מבוגר בגן, למחרת התקבל מזרק.

<חגית כהן: בעצם הם נמצאים בסכנת חיים בלי אפשרות לטפל בהם.

יצחק הרצוג: אני לא מבין – הגננות לא מודעות בכלל?

יצחק הרצוג: נאמר שהסייעת לא נמצאת.

יצחק הרצוג: הגננת מעליה.

<חגית כהן: הן מודעות.

<חגית כהן: הגננת התחננה להורים.

יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת הרצוג, אומר לך משהו יותר גרוע מזה – הרבה פעמים כשאין סייעת – וזה גם חלק מהמאבק שלנו – הגננות פשוט אומרות להורים: אל תביאו את הילד.

יפעת שאשא ביטון: כלומר הן מבחינתן לא אחראיות למה שקורה.

יצחק הרצוג: מה עם הכשרת גננות בעניין הזה?

יצחק הרצוג: את עושה את זה טיפה בים.

יפעת שאשא ביטון: תכף נשמע את התוכנית.

יצחק הרצוג: יש מאות גנים בראשון לציון.

יפעת שאשא ביטון: זו הסיבה שאנחנו כאן כל חודש, כל חודש, כל חודש, עד שאנחנו נביא את הפתרון, כי הרעיון הוא שכל המערכת תהיה מודעות, שכל המערכת תדע לטפל, שכל המערכת תקבל את ההכשרה, ואמרה יפה עירית – אנחנו לא מוותרים על אף איש צוות, ואני אומרת, שבנוסף לכל זה כן הייתי רוצה שיהיה מישהו ייחודי, לפחות בבתי הספר, כדי לתת מענים גם בצורה יותר רחבה לא רק לילדים האלרגיים אלא לדברים נוספים שעולים שם.

יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת מסעוד גנאים.

מסעוד גנאים: תודה, גברתי היושבת-ראש.

מסעוד גנאים: היום גם הייתי בדיון בוועדת חינוך על עניין המזון לתלמידים, בתי הספר, שזה גם חשוב.

מסעוד גנאים: הנושא מאוד חשוב, כי בסוף הילדים שלנו – נכון, אנחנו דואגים למסגרת שתיתן להם חינוך ולימוד ראשוני, אבל חייהם הם היקרים מכול, לפני החינוך ולפני כל דבר אחר.

מסעוד גנאים: לכן אני חושב שהעניין של חלוקת הברזל הזו של סמכויות או של תפקידים – זה לא התפקיד שלי, זה התפקיד שלך – בסוף הילדים משלמים את המחיר.

מסעוד גנאים: אני חושב שמעל כולם, צריכים כולם להיות תחת הגג שכולנו דואגים לחיי התלמיד – ההורים, גננת, עוזרת, סייעת, רשות מקומית, משרד הבריאות, כולם.

מסעוד גנאים: לצערי היינו עדים לכמה קורבנות בגלל רשלנות או בגלל שלא לקחו בחשבון שילד כזה הוא אלרגי לסוג מזון כזה או אחר.

מסעוד גנאים: אז אני מקווה שסוף-סוף נגיע לנוסחה או לסידור מסוים, שיוודא שכל אחד, לפחות בסוף, אם חלילה קרה – שיגיד: עשיתי הכול.

מסעוד גנאים: כל מה שאני צריך לעשות, עשיתי.

יפעת שאשא ביטון: תודה.

יפעת שאשא ביטון: מיכל, בקשה.

<מיכל מנקס: מיכל מנקס, סמנכ"ל חינוך וחברה, מרכז השלטון המקומי.

<מיכל מנקס: אני רוצה, מצד אחד, לברך ולהזכיר, שאנחנו דנים בנושא הזה, כי התקדמנו ויש צהרונים, ועכשיו פותרים בעיות נקודתיות, ואני מתנצלת שאני משביתה שמחות.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו עוד לא שמחים.

<מיכל מנקס: כי פתאום היתה לי תחושה שהכול בסדר.

יפעת שאשא ביטון: לא.

יצחק הרצוג: החמיאו למערכת על דברים שהא עשתה.

<מיכל מנקס: גם אני אחמיא, אבל אני רוצה לשקף את התמונה הרחבה.

<מיכל מנקס: אני בקשרי עבודה שוטפים והדוקים עם משרד החינוך ועם משרד הבריאות, עם ד"ר רובין ועם עירית, אבל אני מאוד לא מרוצה מהחוזר שיצא משום מה שאמר חבר הכנסת – משום החשש של ליפול בין הכיסאות.

<מיכל מנקס: אין פה הנחיה ברורה, מה חייב מנהל הצהרון לעשות, מה חייב הרכז הבית ספרי, מה חייב המדריך.

<מיכל מנקס: לא מספיק ברור, וזה ייפול בין הכיסאות – לא כלי חלילה מישהו רוצה- - -

יפעת שאשא ביטון: זו הסיבה שאני מתעקשת על הנושא של נאמני בריאות או כתובת.

יפעת שאשא ביטון: אני מדברת על המשמעות של הכתובת, שברור לנו לאן אנחנו פונים, אם וכאשר.

<מיכל מנקס: פה זה עמום, לצערנו, גם העניין הזה.

<מיכל מנקס: דבר שני, יש שני מושגים שנורא קל ויפה לכתוב אותם כחוזר או כנוהל מחייב, אבל עם כל הכבוד, לא בכל הרשויות יש תזונאית, ודאי לא דיאטנית.

<מיכל מנקס: נחמד לראות רשות עם יכולת כלכלית, כי אני בטוחה שרשות בלי יכולת כלכלית, ראש הרשות או מי מטעמו רוצה לא פחות שתהיה לו תזונאית שתלך לגנים וכו'.

<מיכל מנקס: אנחנו חייבים לייצג פה את כולם.

<מיכל מנקס: אין תזונאית ברשות המקומית, גם לא תהיה.

<מיכל מנקס: אין דיאטן.

<מיכל מנקס: לכן לכתוב את זה בחוזר המנכ"ל, זה לכאורה לעשות וי.

<מיכל מנקס: אני אמרתי.

יצחק הרצוג: אולי נדאג שיהיה.

<מיכל מנקס: אני אשמח, אבל חוזר מנכ"ל שעולה לאוויר, שפתוח להורים, ואני בטוחה שדווקא ההורים הללו קוראים את החוזרים הללו, יש פה משהו שמחטיא את האמת.

<מיכל מנקס: כי לו אני הורה, ואני קוראת: איזה יופי, יש לרשות דיאטנית, והיא בודקת – אני לא אומרת את האמת, בלשון עדינה.

<מיכל מנקס: אני חוששת מהדברים הללו.

<מיכל מנקס: ויש עוד דבר שהוא די קריטי.

<מיכל מנקס: נכון – אראה לך בכמה סעיפים- - -

<עירית ליבנה: אפשר להתייעץ עם דיאטנית.

<מיכל מנקס: אני יכולה להתייעץ גם עם ה-OECD על המון דברים.

<מיכל מנקס: זה לא רלוונטי.

<מיכל מנקס: יש בזה משהו להטעות.

<מיכל מנקס: עוד דבר.

<מיכל מנקס: ברור לכולם שאין דבר כזה לא לקבל ילד, בגלל שהוא אלרגי.

<מיכל מנקס: הרבה דברים כתובים על הנייר, אני בטוחה שהכוונות הן לא רק לכתוב את זה.

<מיכל מנקס: אנחנו ביקשנו כן לחייב ילד אלרגי, הורה לילד אלרגי, להציג מסמך של הרופא המטפל שכותב – אני מדברת כרגע על הצהרון, כי מה שיש בתיק הרפואי בבית הספר בבוקר, לא יוכל לעבור לעיני צוות הצהרון.

<מיכל מנקס: אז במסגרת אותה הנחיה ביקשנו - לא התניה, אבל שהרופא המטפל קובע שלמיכל מנקס יש אלרגיה מסכנת חיים לבוטנים, ואם היא נחשפת לבוטנים, יש לעשות כך וכך.

<מיכל מנקס: הרופא המטפל, כמו שמכשירים סייעת רפואית צמודה.

<מיכל מנקס: זה חייב שיהיה כתוב בחוזר מנכ"ל.

<מיכל מנקס: זה לא כתוב שם וחבל.

<מיכל מנקס: בנוסף, ניואנסים קטנים – אני לא חושבת שבחוזר על אורחות חיים צריך להיות כתוב משהו שקשור בכסף והתחשבנות והתקזזות, ודאי לא כשזה רק לכיוון אחד.

<מיכל מנקס: מותר להורה להביא את האוכל מהבית, ואז דואג משרד החינוך להודיע לנו שהכסף יקוזז בגין הארוחות שלו.

<מיכל מנקס: אנחנו לא קטנוניים, ובהפוך, עלות מנה אלרגית היא מאוד יקרה, ואני לא מכירה הרבה מקרים שפונים להורים ואומרים: שלמו לנו את הדלתא, ומדובר במאות אחוזים, בערים.

<מיכל מנקס: אז אני חושבת שמן ההגינות לא להיות נורא יפים ופוליטיקלי קוקרט רק כשזה נוח ואפשרי.

יפעת שאשא ביטון: את אומרת – תקזזו לנו את המנות של ילדים אלרגיים?

<מיכל מנקס: לא.

<מיכל מנקס: זה לא המקום שאני הייתי רוצה להיות קשורה בכסף או בהתקזזויות.

<מיכל מנקס: אורח חיים זה כל מה שדיברנו עד עכשיו ולא כסף על כסף.

<מיכל מנקס: דיברנו מספיק בהקשרים האחרים.

<מיכל מנקס: כרגע זה נראה לי נחמד שיהיה להורים – אם תביא את האוכל, יקזזו לך את הסכומים.

<מיכל מנקס: לא אהבתי את העניין ואת הערבוב הזה.

<מיכל מנקס: אני שבה ואומרת – התחלנו עם הצהרונים, הם פועלים מדהים, אנחנו רק בהתחלה.

<מיכל מנקס: האחריות בסופו של דבר היא של הרשות המקומית.

<מיכל מנקס: זה לא יעזור.

<מיכל מנקס: לכן הקפדה על הפיין טונינג היא מאוד חשובה.

יפעת שאשא ביטון: תודה.

יפעת שאשא ביטון: מיכל, רק אומר שמבחינת העיקרון, שכולם מקבלים הכשרה, וכולם אחראיים, כי אם קורה משהו – לא אומר- - - שזה מחייב את כולם שלא בחוק הכתוב, אבל אם אני רואה ילד במצוקה, אני צריכה שיהיו לי הכלים לתת לו, ואני צריכה לטפל בו ולא לחכות שהאחראי, או אם זה מנהל הצהרון לצורך העניין, יגיע וייתן לו את המענה.

יפעת שאשא ביטון: יחד עם זאת, אני כן מסכימה שבנוסף לכל ההכשרה ולכל המחויבות של כולם וכו', שוב – לא אחריות שאם חלילה קורה משהו לילד, הוא עומד למשפט, כי אני יודעת שגם שם יש היסטריה סביב הסיפור הזה, אבל שהיא תהיה גם כתובת, שאם אותו איש צוות או אשת צוות שפגשו רגע את המקרה, שאולי מרגישים חסרי אונים, שהם לא בטוחים עד הסוף מה לעשות - שיש הכתובת שמתייעצים אתה.

יפעת שאשא ביטון: זה בעיקר בבתי ספר, אני רואה את זה בצורה מאוד בולטת, כי אנחנו מדברים על היקפים שהם יותר גדולים ועל מקרים נוספים חוץ מאלרגיות.

<מיכל מנקס: משרד הבריאות מגדיל לעשות דברים יפים שהם לא אמרו, וחבל.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

יפעת שאשא ביטון: משרד הבריאות פרס את הדברים גם בדיון הקודם, אז כנראה היא לא רצתה לחזור על הדברים.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו יודעים שהם שותפים מאוד משמעותיים.

יפעת שאשא ביטון: מגיע יישר כוח.

יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת הרצוג, בבקשה.

יצחק הרצוג: תודה רבה.

יצחק הרצוג: אני לא חבר קבוע בוועדה למרות שהנושא של הגיל הרך וילדים מעניין אוצי הרבה שנים, גם כמי שהיה שר רווחה.

יצחק הרצוג: אני הגעתי כי אני מודע לנושא הזה גם ברמות אישיות.

יצחק הרצוג: לפי מה שאני מקבל בסקירה קצרה, בהחלט יש שיפור, אבל יש עוד המון מה לשפר.

יצחק הרצוג: אני רוצה לברך ולהאיץ את העוסקים במלאכה.

יצחק הרצוג: יש הערה נכונה שנאמרה פה על רמות שונות שעלולות להתהוות כבעיות של אי-תיאום, כלומר אם אני מגלה שגננת לא עברה הכשרה מספיק, אומרת: הכול על האחריות של הסייעת – זה קצת מטריד אותי.

יצחק הרצוג: אני חושב שמי שאחראי על המתחם, חייב להיות מודע לכל הסיכונים ואיך להתמודד עם סיכון כמו כל סיכון אחר, כמו עזרה ראשונה.

יצחק הרצוג: לכן בעניין הזה אני חושב נחזור להמשיך הדיון.

יפעת שאשא ביטון: לכן אנחנו פה – כדי לשנות את המציאות העצובה.

יצחק הרצוג: אני מתנצל שיש לי דיון אצל יו"ר הכנסת, אבל היה לי חשוב להביע תמיכה ביוזמה שלך, גברתי היושבת-ראש.

יצחק הרצוג: עלי והצליחי.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: נעמה, בבקשה.

<נעמה קציר שמואלי: רציתי להתייחס למשהו שלא עלה כאן ונתקלנו בו.

<נעמה קציר שמואלי: אני לא יודעת אם זה תופעה או סתם באופן מקרי, אבל בחודש האחרון הגיעו אלינו יותר מפנייה אחת על סיפור של התנכלויות לילדים אלרגיים בבתי ספר, גם בהסעות לבתי ספר וגם בתוך שטח בית הספר.

<נעמה קציר שמואלי: היה לנו מקרה לפני שבועיים עם ילד אלרגי לבוטנים, שבהסעה מישהו דחף לו במבה לפה.

<נעמה קציר שמואלי: הילד בסדר, הוא היה צריך להזריק, פונה לבית החולים.

<נעמה קציר שמואלי: בית הספר טיפל בזה בצורה מאוד יפה – מנהל בית הספר לקח את זה כפרויקט, ועשה מערכת הסברה אחרי זה, שיעורי הסברה לכל בית הספר.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו צריכים ללמוד מזה, שזה צריך להיות לפני ולא אחרי.

<נעמה קציר שמואלי: בדיוק.

<נעמה קציר שמואלי: כשאנחנו נמצאים בבתי ספר הרבה פעמים, ומדברים אתנו על הנושא של התנכלויות, אומרים לנו: זה לא בבית ספרנו, זה לא קורה אצלנו.

<עירית ליבנה: זו אלימות.

<עירית ליבנה: אומרים את זה על כל אלימות.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

<נעמה קציר שמואלי: זה אלימות, אבל הרבה פעמים ילדים לא באמת מבינים את המשמעות של זה.

<נעמה קציר שמואלי: אומרים: אל תיתנו לו במבה או חלב – הם לא מבינים, וחלק מהעניין הזה, זה הצקה.

<נעמה קציר שמואלי: אני מבקשת לכן שכחלק מכל ההדרכות יעבור גם הנושא הזה של התנכלויות לילדים בתוך בתי הספר, וגם מה עושים אם קורה מקרה כזה.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

יפעת שאשא ביטון: שוב - זה חלק מההתייחסות והכלים שניתנים, של כל קהילת בית הספר – של התלמידים, של ההורים.

יפעת שאשא ביטון: שגם ההורים יקבלו באהבה.

יפעת שאשא ביטון: אגב, אני פוגשת יותר ויותר מקומות שההורים מקבלים באהבה.

יפעת שאשא ביטון: להפך, הם מוקסמים מזה שיש שיתוף של בית ספר ויש מודעות, אבל זה צריך להיות משהו שהולך ומתרחב, ולא נשאר רק נחלתם של כמה איים בודדים.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה על ההערה החשובה, נעמה.

יפעת שאשא ביטון: זאב, בבקשה.

<זאב גולדבלט: זאב גולדבלט, פורום ועדי ההורים הישוביים.

<זאב גולדבלט: קודם כל, פורום ועדי ההורים הישוביים מברך על פרסום חוזר מנכ"ל שפורסם החודש, שחידד למעשה את האחריות של המערכת כלפי הילדים האלרגיים בכל הקשור למצבים מסכני חיים ומניעתם במוסדות חינוך, וכן את החובה של הגשת עזרה ראשונה, כולל הזרקת האפיפן על-ידי הצוות, הזעקת מד"א ופינוי לבית חולים.

<זאב גולדבלט: לצערנו, כפי שעלה גם מנציגה מרחובות, יש לא מעט גנים ובתי ספר, שלא מקפידים ולא מיישמים את ההנחיות כלשונן.

<זאב גולדבלט: אז נכון שהחוזר חדש, אבל התופעה של ילדים אלרגיים בגנים ובבתי הספר, היא ידועה ו-וותיקה.

<זאב גולדבלט: לכן את ההנחיות, שאף אחד לא המציא בחוזר את הגלגל, צריך היה ליישם כבר קודם.

<זאב גולדבלט: למיטב ידיעתנו, בפורום יש מספר ילדים – אולי לא גבוה במיוחד, אבל יש מספר ילדים שנמנע מהם לפקוד את מוסדות החינוך בשל היעדר נגישות של המוסד, סירוב של המערכת להצמיד ליווי מתאים.

<זאב גולדבלט: אנחנו מבקשים שלפחות בשלב הביניים, למרות שזה לא פתרון הוליסטי ומלא - להצמיד סייעות רפואיות לאותם ילדים.

<זאב גולדבלט: אנחנו רוצים להדגיש את האחריות של מנהל וצוות המוסד החינוכי לשלום הילדים.

<זאב גולדבלט: אני בכוונה כל הזמן מדבר על מוסד חינוכי – כי בראייתנו, מדובר על גנים, פעוטונים, בתי ספר - הכול חד הם.

<זאב גולדבלט: כל מוסד שבו נמצאים או לומדים הילדים, מבחינתנו זה מוסד חינוכי.

<זאב גולדבלט: מטרת ההנחיה היא שילוב של הילד בעל האלרגיה ברמה שמסכנת חיים בשלל הפעילויות של המוסד החינוכי, ויש לזכור את זה – בין אם זה מבוצע בתוך המוסד, ובין אם מחוצה לו, כלומר אם הילדים יוצאים לטיול או לפעילות חוץ מוסדית, גם שם יש לממש וליישם את הנחיות כדי שאותו ילד לא יודר- - -

יפעת שאשא ביטון: ברור.

<זאב גולדבלט: הפורום כמובן מבקש ואף דורש שהמוסד החינוכי יידע את כל ההורים על המוגבלות והאיסור של הכנסת האלרגן המסכן את הילד לאותו מוסד.

<זאב גולדבלט: דיברתי על זה גם בדיון הקודם, ואני מעלה זאת גם כעת.

<זאב גולדבלט: אנחנו קוראים גם כאן לשלב את ועד ההורים המוסדי והישובי להעלות את המודעות והנגשת המוסד, להטמיע את המודעות והאחריות בטיפול בילדים אלרגניים בקורסי עזרה ראשונה, רענונים שניתנים לצוות המוסדות.

יפעת שאשא ביטון: זה כל ההכשרה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מדברים על משהו שהוא הרבה מעבר.

יפעת שאשא ביטון: כל העזרה ראשונה והכול, הכול נחמד.

<זאב גולדבלט: החלק שדיברתי עליו גם שם, להכין תוכנית מובנית להגברת המודעת לנושא הזה גם בקרב הילדים, גם בקרב ההורים.

<זאב גולדבלט: בפירוש נשמח לעזור עם הוועדים שיש לנו, ונעשה לזה שיווק כמו שצריך, אבל חייבים להסכים על תוכנית וליישם אותה גם בקרבנו.

<זאב גולדבלט: אני מדבר על ההורים לא של הילדים האלה; לקהילה כולה.

<עירית ליבנה: הפורום היה שותף לכתיבת חוזר המנכ"ל.

<עירית ליבנה: עכשיו שיהיה שותף גם להפצה ולהטמעה.

<זאב גולדבלט: ודאי.

<זאב גולדבלט: זה טריוויאלי.

יפעת שאשא ביטון: יש לכם משימה לגיוס ההורים בתוך המערכת – שיבינו שזה חלק מאורח חיים.

<זאב גולדבלט: אנחנו עושים את זה בשמחה ובששון.

יפעת שאשא ביטון: פה.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה גם בשטח.

<זאב גולדבלט: כרגע עדכנו אותך שהיינו שותפים גם לכתיבת חוזר מנכ"ל.

יפעת שאשא ביטון: אבל אנחנו עושים פה דברים יפים, וכשזה מגיע לשטח, יש את אלה שזה חלק מה"אין", להתנגד.

יפעת שאשא ביטון: צריך לראות איך מפרקים את ההתנגדויות האלה ויוצרים קהילות קצת יותר תומכות ומכילות.

<זאב גולדבלט: ברגע שנבין שחלק מהאחריות הקהילתית זה לא לסכן את הזולת, אני חושב שנצליח לגייס את ההורים כולם.

יפעת שאשא ביטון: וזה לא דרמה אם הילד לא יאכל בחמש שעות בית הספר את השוקולד – יאכל את זה בבית.

יפעת שאשא ביטון: לא דרמה.

יפעת שאשא ביטון: עדי, בבקשה.

<עדי מן: עדי מן, יו"ר ועד הגנים הארצי.

<עדי מן: אני רוצה להתמקד יותר בגני הילדים.

<עדי מן: הרבה פעמים אנחנו מדברים על מוסדות חינוך כבתי ספר, ששם הפרקטיקה שונה מהיישום בגני הילדים - גם בהכשרה ובהעברת המידע לצוות הגן, שכל צוות גן הוא צוות כשלעצמו.

<עדי מן: זה אומר גם גננת, מצד אחד, שזה משרד החינוך, וגם סייעות, ששייכות לשלטון המקומי, ואז יש לנו שתי פונקציות שאנחנו צריכים דרכן להעביר את כל ההסברה ואת המידע הזה.

<עדי מן: אז שוב – הפרקטיקה בגנים היא שונה בתכלית.

<עדי מן: אני חושבת – וזה משיחה עם חברתי בימים האחרונים – שאחד הפתרונות בגני הילדים באופן ספציפי יכולים להיות הנושא של הזנת בוקר מוסדרת, משותפת בגני הילדים, שמשרד החינוך יוביל אותה – כמובן, בראשות עירית ליבנה, שיודעת בדיוק מה אנחנו צריכים.

<עדי מן: זה יכול לפתור את כל הבעיה של להביא מזונות שמסוכנים לילדים האלרגיים בגנים.

<עדי מן: אני רואה את התופעה הזו רק מתרחבת.

<עדי מן: בגנים של הילדים שלי יש שלושה ילדים בכל גן שיש להם אלרגיות מסוגים מפחידים שונים, ויש להתייחס לזה.

<עירית ליבנה: זה כתוב פה: מומלץ לקיים ארוחות משותפות בגן הילדים.

<עירית ליבנה: אתם הוספתם את זה.

<עדי מן: זה לא צריך להיות מומלץ.

<עדי מן: זו צריכה להיות הנחיה חד-משמעית.

<עירית ליבנה: אנחנו צריכים להיות חכמים.

<עירית ליבנה: אי-אפשר ללכת כנגד.

<עירית ליבנה: יש פה אמירה – למשל, ומיכל, אני אומרת לגבי הקיזוז.

<עירית ליבנה: היתה דרישה של הורים לומר: הכנסנו לחוזר הזה את כל הבקשות, כי הורים רוצים, והם צודקים.

<עירית ליבנה: אומרת מיכל מהשלטון המקומי: אל תתחשבנו אתי.

<עירית ליבנה: יש סייעת בגנים.

<עירית ליבנה: אם נכתוב חייבים, צריכה להיות פה אמירה של מרכז השלטון המקומי, כי זה דורש מהסייעת יותר.

<עירית ליבנה: אנחנו צריכים להיות חכמים באמירות שלנו.

<מיכל מנקס: בנינו יחד את המודל.

<מיכל מנקס: אז הם רוצים, אז מה?

<מיכל מנקס: אז בואו נרצה את ההורים על חשבון הרשות המקומית כי זה לא יוצא מהכיס שלכם.

<עירית ליבנה: ממש לא.

יפעת שאשא ביטון: זה לא על חשבון השלטון המקומי.

יפעת שאשא ביטון: אני מתקנת.

<מיכל מנקס: ודאי שכן.

<מיכל מנקס: אם אני צריכה להחזיר כסף על אוכל שהילד שלה לא אוכל, כי הוא מביא מהבית- - -

<נעמה קציר שמואלי: אם הוא לא אוכל את האוכל, מה הבעיה?

יפעת שאשא ביטון: השאלה, אם המנות האלה מוזמנות – כן או לא.

<מיכל מנקס: זה נכון, זה נורא צודק, זה כמו לומר: סליחה, הגן בחר חוג בלט, והבת שלי לא רוקדת – תורידי לי את החוג.

<מיכל מנקס: יורידו לך את החוג?

יפעת שאשא ביטון: אבל באותה מידה יש רשויות מקומיות, שאם הילד לא אוכל – ואת זה ניסינו להפסיק – סליחה, אם הילד לא שילם, לא נותנים לו מנה.

יפעת שאשא ביטון: גם נגד זה יצאנו, כדי שהדברים הללו לא יקרו יותר.

<מיכל מנקס: זה לא אנושי, אבל מה שאמרנו – אין בעיה.

<מיכל מנקס: מי שלא אוכל – לא מזמינה לו מנות - ניתן את הכסף להורים.

<מיכל מנקס: אנחנו ביקשנו את ההפך.

יפעת שאשא ביטון: לא צריך.

יפעת שאשא ביטון: הילד פשוט לא משלם הזנה ולא מקבל הזנה.

<מיכל מנקס: אבל ההפך אומר, אם הילד כן אוכל, המנה שלו עולה 30 שקלים, משרד החינוך משפה ב-15 במקרה הטוב.

<מיכל מנקס: מי סופג את ההפרש?

<מיכל מנקס: הרשות.

<מיכל מנקס: אז ביקשנו – אם אני מחזירה כסף – אין בעיה.

<מיכל מנקס: תכתבו את זה.

<מיכל מנקס: אבל תכתבו גם את ההפך.

<נעמה קציר שמואלי: אל תחזירי כסף.

<נעמה קציר שמואלי: אל תגבי מלכתחילה.

יפעת שאשא ביטון: בגנים זה אוטומטית, הגבייה של כל הגן?

יפעת שאשא ביטון: למשל, אני נמצאת ביום לימודים ארוך – לצורך העניין – ואני מחליטה, אם אני רוצה שהילד שלי תהיה בהזנה.

יפעת שאשא ביטון: אם כן, אני משלמת.

יפעת שאשא ביטון: אם לא- - -

<מיכל מנקס: לא.

<מיכל מנקס: מחיר הצהרון כולל ארוחת צהריים.

<מיכל מנקס: אני מדברת רק על הצהרון.

יפעת שאשא ביטון: אבל זה נכון, כי אם הצהרון הוא משולם בפול הכולל יחד עם ארוחות צהריים, ההורה ממילא משלם את כל הסכום.

יפעת שאשא ביטון: אני יכולה להבין מה את אומרת עכשיו, אבל כשההורים משלמים הזנה בנפרד – ברגע שבחרתי שהילד שלי לא יהיה, אני לא משלמת.

יפעת שאשא ביטון: כך זה עובד.

<עדי מן: לא.

<עדי מן: להזנה צריך 100% הסכמה.

<עדי מן: אני מדברת על הזנת בוקר – על הארוחה בבוקר, שבמקום שיביאו מהבית ארוחת עשר, שתהיה הזנה משותפת.

<עירית ליבנה: אנחנו אומרים – צריך לדבר עם מרכז השלטון המקומי, כי זה דורש יותר.

<עירית ליבנה: תבינו.

<עדי מן: כשזה הופך להיות המלצה, זה אומר שזה על דעת הורי הגן.

<עירית ליבנה: זה לא רק.

<עירית ליבנה: זה גם גננת, זה בעיקר הצוות וההורים.

יפעת שאשא ביטון: אני אגיד לכם את זה פשוט.

יפעת שאשא ביטון: אל תסתובבו סביב המעגל.

יפעת שאשא ביטון: הסיפור הוא כזה: משרד החינוך, כמו בעוד הרבה דברים אחרים, ואני לא אומרת זאת לגנות אלא אני אומרת זאת כמציאות – אין לו שיניים מול השלטון המקומי כדי לחייב אותם, ואין לו שיניים מול הסתדרות הגננות כדי לחייב אותם.

יפעת שאשא ביטון: ובשבילו לצאת למלחמות – ראו ערך מה עשינו פה בשכחת ילדים – כמעט נשרף החדר, אבל בסוף יצאנו עם גיוס.

יפעת שאשא ביטון: למה - כי עדיף לנו שיתגייסו כמה שיותר במערכת מאשר להשאיר את זה פרוץ לגמרי, כי אף אחד לא היה מסוגלת לתת הנחיה חד-משמעית כדי שהדברים יקרו.

יפעת שאשא ביטון: אז זה לא כי משרד החינוך לא רוצים.

יפעת שאשא ביטון: יכול להיות שהם מאוד רוצים, אבל הם לא רוצים עכשיו להתעמת עם כל העולם והאחרים.

יפעת שאשא ביטון: השאירו את זה כך.

יפעת שאשא ביטון: אמרתי לך את האמת?

<נעמה קציר שמואלי: העימות הוא הרבה פעמים כשלא עושים את ההזנה; כשיש לך שלט בגן: אסור להכניס זה, זה.

יפעת שאשא ביטון: זה נשמע נורא.

יפעת שאשא ביטון: צריך לראות איך אנחנו מכשירים את הלבבות בסיפור הזה כדי שתיעשה עבודה אמתית עם הצוותים, והצוותים, ברגע שיש להם יותר כלים, ויש הכשרה מתאימה, הם גם ירגישו יותר בטוחים ללכת למהלכים כאלה.

יפעת שאשא ביטון: הם גם יבינו שעבורם זה הרבה יותר פשוט מאשר המציאות הזו של ילד ככה וילד ככה.

יפעת שאשא ביטון: אם לשם נכוון, זה יעזור לכולם.

<זאב גולדבלט: אני חושב שברגע שתאמצו את הסיסמה מציל נפש אחת, ותחברו את זה לנושא זה, אנשים ישתפו פעולה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא בסיסמאות.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, עדי.

<עדי מן: עוד שתי נקודות קצרות.

<עדי מן: אני רוצה לחזק את הנושא של ההסברה גם להורים של הילדים האלרגיים וגם להורים האחרים.

<עדי מן: זה מאוד חשוב.

<עדי מן: בגני הילדים ההסברה היא הרבה יותר קשה, כי אם לגננת קצת יותר קשה מול ההורים, קשה לה לדברר את הדברים האלה, היא נכנעת יותר מהר.

יפעת שאשא ביטון: הפחד מלנער את המערכת.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

<עדי מן: פה, שוב – צריכה להיות הכוונה יותר ספציפית לכיוון הזה.

<עדי מן: הדבר הכי נורא הוא שבגילאים קצת יותר גדולים – גן חובה, כיתות א', ב', הם מתחילים לאבד את זה, ונמאס להם מהילד האלרגי, ואז מתחילות הערות פוגעניות וחרמות, ושלא נדע, מגיעים למצב שהוא קטלני.

<עדי מן: צריך למנוע את זה.

יפעת שאשא ביטון: זו עבודה חינוכית, עבודה חינוכית.

יפעת שאשא ביטון: צריך להחזיר את החינוך למערכת החינוך ולעסוק בעבודה חינוכית.

יפעת שאשא ביטון: זה נכון לגבי הילדים האלה, ונכון גם להורים.

יפעת שאשא ביטון: זה נכון לגבי הילדים האלה וזה נכון גם כלפי הילדים שמרשים לעצמם בתוך המערכת גם כלפי המורים, וגם לגבי ילדים שמרשים לעצמם כלפי ילדים אחרים בלי קשר לאלרגיות כשאין סיבה.

יפעת שאשא ביטון: חינוך, חינוך, חינוך.

יפעת שאשא ביטון: אסור להרפות, ולזכור שהילדים האלה נמצאים בפוטנציאל להצקה כדי לראות איך אנחנו מלכתחילה ממתנים את זה.

<עדי מן: נקודה אחרונה - לגבי הסייעות.

<עדי מן: אם אנחנו נעשה הזנת בוקר, ולא נצטרך את הסייעות הצמודות, אולי נוכל להשתמש בהן למחסור בסייעות שיש בגני הילדים.

יפעת שאשא ביטון: לא יהיו סייעות צמודות יותר.

יפעת שאשא ביטון: זו סוגיה אחרת שיש לטפל בה.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שסייעות – צריך לצאת מהקונספט הזה.

יפעת שאשא ביטון: ואגב, זה כן 100 מיליון שקלים – קצת יותר היום – שמתפנים לנו לטובת דברים אחרים ולטובת מענים במקומות שבאמת חייב אותם, כי אנחנו יודעם שיהיו מקומות שעדיין נצטרך לת את המענה הייחודי.

יפעת שאשא ביטון: לא לשכוח, זה לא יורד מסדר-היום.

יפעת שאשא ביטון: יש אם, לא אומר את שמה.

יפעת שאשא ביטון: תתארי את המצב, ואז אתן לאם נוספת.

יפעת שאשא ביטון: זה לא דיון רגיל.

יפעת שאשא ביטון: זה דיון מקצועי.

יפעת שאשא ביטון: רק דברים שהם נוספים.

אם: שלום.

אם: אני אמא למה שהבנתי שנקרא מקרה קצה – אלרגיה לחלב, ליותר מעשרה דברים, ברמה מסכנת חיים, כולל גם הרחה.

אם: היה לנו קושי רב מאוד למצוא גן.

אם: החיפוש ארך יותר מארבע שנים.

אם: התחלנו לפני חודשיים בגן חובה.

אם: אני רוצה לספר על ההצלחה הזו, שהגננת לקחה על עצמה – אנחנו לא מראשון ולא מרחובות.

יפעת שאשא ביטון: זה קורה בעוד מקומות.

יפעת שאשא ביטון: זה לא ייחודי רק להם.

אם: הגננת לקחה על עצמה להתייעץ עם תזונאית שהיא מכירה ברמה האישית.

אם: היא יצרה תפריט.

אם: הסייעת מכינה את האוכל בגן.

אם: אסור להכניס אוכל בכלל לגן, כי להתחיל עם הרשימה של הדברים שבתי אלרגית - אנשים מתבלבלים.

אם: יש פה הצלחה מדהימה.

אם: כבר שלושה חודשים אנחנו מסתכלים על שגשוג ופריחה ברמה שלא יכולנו לחלום עליו.

אם: אנחנו מודים מאוד גם לגן וגם לגננת על כך שהם הנחילו את המדיניות הזו.

אם: אנחנו נעמדים עכשיו לקראת חיפוש לכיתה א', וקצת חוששים מלהתחיל את הסיפור שלנו מנקודת ההתחלה, אבל ככל שחיפשנו, נאמר לנו, שהחוזר החדש לא ישים במקרה שלנו, כי מדובר בהרבה מאוד אלרגנים, בגלל שחלקם שכיחים מאוד, עד כדי בלתי-ניתנים להסרה.

אם: מהתפריט שלנו הם ניתנו להסרה, אבל יש קושי רב בכך.

אם: גם הגן הצליח להסיר אותם.

אם: יש לי חברה עם ילדה עוד יותר מאתנו, והם הצליחו גם בגן שלה.

אם: אבל אני יכולה להבין את הקושי.

אם: מבחינת ריבוי האנשים, גם אנשי צוות וגם ילדים, לאורך החיפוש שלנו נתקלנו בכל מיני תגובות - בהבנות ברמה מסוימת, בשיתוף פעולה ברמות שונות.

אם: במקרה של צוות של 50 מורים וצוות החלפה, מאוד קשה לעדכן ולקוב ולאכוף את ההרחקות.

יפעת שאשא ביטון: הבנו.

יפעת שאשא ביטון: עירית, במקרה כזה, שהוא קיצוני, עדיין יינתן ליווי?

<עירית ליבנה: זה בעייתי.

יפעת שאשא ביטון: אני בכוונה שמה את זה על השולחן.

יפעת שאשא ביטון: אלה בדיוק מקרי הקצה שדיברנו עליהם, שעדיין יצריכו אותנו להשאיר את המענה- - -

<עירית ליבנה: קודם כל, אחרי הפעילות שלנו יש ועדת ערר במשרד הבריאות.

<עירית ליבנה: זה נושא שיעבור.

יפעת שאשא ביטון: אבל צריך להגדיר את המקרים האלה.

<עירית ליבנה: ועדת הערר זה בדיוק תפקידה, גם לראות את הסוגיה המאוד מורכבת הזו, ויחד עם זה את לא רוצה לומר לאמא הזאת:

<עירית ליבנה: קחי חינוך ביתי, כי זה לא מה שהיא רוצה.

<עירית ליבנה: היא הסבירה על מורכבות – מה אתה עושה עם 700 ילדים.

<עירית ליבנה: צריך מאוד לחשוב.

יפעת שאשא ביטון: הם ניצחו את זה בגן, זה בסדר, בלי שהגנת אמרה: קשה לי.

<עירית ליבנה: אבל זה 30 ילדים לעומת בית ספר – צריך לחשוב.

<עירית ליבנה: זה בדיוק תפקיד ועדת הערר, לאשר; ולא רק לאשר – כי בוועדת ערר יושבת נציגה של משרד החינוך, לחשוב איך מיישמים.

יפעת שאשא ביטון: אני מדברת על סייעת.

<עירית ליבנה: זה תפקיד של ועדת ערר.

<עירית ליבנה: ברור.

יפעת שאשא ביטון: אני אומרת, כדי שנוכל להתקדם בדיון ברמה פרקטית- - -

<עירית ליבנה: דבר כזה עובר לוועדת ערר שמתכנסת במשרד הבריאות, ותבחן את זה- - -

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שהוועדה צריכה להגדיר את המקרים הקיצוניים, כדי שזה לא יהיה תחושת בטן.

<עירית ליבנה: אבל ניתן את זה לוועדת ערר שתבחן את זה לעומק ותחליט.

<נעמה קציר שמואלי: כלומר יהיו מקרים?

<עירית ליבנה: כאלה – ברור.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, ממש בקצרה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו אחרי הדיונים של כל הסכנות וכל הדוגמאות.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו בפתרונות.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

אם: לכל כלל יש יוצא מן הכלל.

אם: אנחנו שתינו מייצגות את היוצא מן הכלל.

יפעת שאשא ביטון: שתיכן מאותו בית ספר?

אם: כן.

אם: אנחנו לא אלרגים למזון.

אם: זה לא עונה על הצרכים של הילדים שלנו, כי הילדים שלנו צריכים שצל ילווה אותם כל היום.

יפעת שאשא ביטון: מה הם עושים היום, כשאין להם סייעות?

אם: עד מחר היתה לי סייעת לשלוש שעות.

אם: ממחר, ברןך השם, יש לי לחמש שעות.

אם: צהרון אין מה לדבר בכלל.

אם: הילד שלי לוקה באנגיואדמה.

אם: זה אומר שהגוף שלו תוקף את עצמו.

אם: ההתקפים באים לבד.

אם: אין טריגר ידוע שאנחנו יכולים להימנע ממנו או להיזהר ממנו.

אם: זה בא כי הגוף החליט שזה מגיע, ומשם עד התקף חנק – ארבע שניות בערך.

אם: מי ישמור לי על הילד?

אם: אין לי סביבה סטרילית.

אם: כנ"ל הבן שלה.

יפעת שאשא ביטון: מה קורה הסייעת במקרה?

אם: היא צל שלו.

אם: היא תזריק לו.

אם: היא תקנה לי עוד עשר דקות לטפל בילד שלי, כי זו בצקת שמתלבשת או על הריאה או בגרון או בענבל או בכל הפרצוף, והוא לא יכול לנשום, כי בצקת מתנפחת בשניות.

אם: זה כמו ספוג שגדל.

יפעת שאשא ביטון: אלה המקרים החריגים.

יפעת שאשא ביטון: קודם כל, המענים שאמורים להינתן- - -

אם: דוחים אותנו בוועדות ערר.

אם: יש פה ילד שאלרגי ללטקס.

יפעת שאשא ביטון: אני זוכרת את המלחמות.

יפעת שאשא ביטון: קודם כל, המענה שאמרנו שאנחנו נותנים לאלרגיות בכלל אמור להיכנס לתוך הפתרון הכולל שאנחנו שמים פה, ושוב – אם יהיו נאמני בריאות, גם יהיה מי שיוכל לטפל במקרים חריגים אחרים.

יפעת שאשא ביטון: נכון, עדיין, וגם נאמר פה כלפי אמא שדיברה קודם – יהיו מקרי קצה שיעלו לוועדות ערר.

אם: בוועדות ערר צריך להיות מדויק, איזה מקרה קצה.

יפעת שאשא ביטון: ביקשנו את זה לפני רגע.

אם: שנים נפלנו על המילה מזון.

יפעת שאשא ביטון: אני יודעת – שאתם לא אלרגיים למזון, ומי שלא אלרגי למזון, לא מקבל מענה.

אם: צריך לכתוב את זה ממש ברור.

יפעת שאשא ביטון: יהיה גם בהמלצות.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, משפט.

אם: זה לא עדויות ולא לגבי מקרה ספציפי.

אם: ברור לי שמה שמתחיל היום, לא יעזור לבת שלי.

אם: אני אמא לילדה שאלרגית לחומוס, ובגלל שזה חומוס, היא לא זכאית לסייעת כי זה לא כתוב בחוזר מנכ"ל.

יפעת שאשא ביטון: לא משנה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מורידים את הסיפור של הסייעות.

יפעת שאשא ביטון: זה הולך ומתייתר.

<עירית ליבנה: אנחנו לא קמנו בבוקר ואמרנו: לזה כן ולזה לא.

<עירית ליבנה: ישבה ועדת אלרגולוגים מומחים וקבעה מהם המזונות.

אם: אבל עובדתית יש שתי דרכים שאפשר לעזור – אולי לא בבתי הספר, אבל בגנים.

אם: הראשונה – הזנה משותפת, שכל הורה משלם עוד סכום מסוים.

יפעת שאשא ביטון: דיברנו על זה.

אם: כל ההורים מאשרים, אבל איפשהו זה נתקע הלאה בשלבי הבירוקרטיה.

יפעת שאשא ביטון: איזו בירוקרטיה נדרשת בשביל זה?

אם: אני קיבלתי אישור מכל ההורים, הגעתי לעירייה.

אם: העירייה והמפקחת אמרו לי: זה בטיפול, זה בטיפול, זה מספטמבר.

אם: עכשיו אנחנו כמעט בדצמבר, וכל ההורים אישרו לי את זה.

יפעת שאשא ביטון: מיכל, מה קורה במצב כזה?

יפעת שאשא ביטון: אם כל ההורים רוצים הזנה משותפת, מה?

יפעת שאשא ביטון: אין רצון טוב של הסייעת או של הגננת.

יפעת שאשא ביטון: אומר לך את זה בפשטות.

יפעת שאשא ביטון: אם הגננת היתה רוצה והסייעת - זה היה נפתר.

אם: מבחינת המדיניות, בעיניי צריך להיכנס לחוזר מנכ"ל, שאם הגננת מסכימה – עם הסכמה חד-משמעית של כל ההורים, שנרתמו לאותו דבר, בוא נלך עם זה.

אם: יותר מזה – אי-אפשר היום בסביבה שלנו לנקות את הגן.

אם: הגיע לפני שבועיים חומוס מהפילטרים של העירייה, ואם הגננת לא היתה זורקת את זה, מה היה קורה אם היתה שם גננת מחליפה?

אם: הדברים לא נכונים לגבי הבת שלי אלא הם נכונים לגבי כל ילד.

יפעת שאשא ביטון: כל הדיון הזה נכון לגבי כולם.

אם: אחד – הזנה משותפת.

אם: שתיים, חייב הדרכה לגננות ולסייעות לגבי איך נותנים את הטיפול.

אם: לגבי הזנה משותפת, אם יש הסכמה של כולם, צריך להיות- - -

יפעת שאשא ביטון: הבנו.

יפעת שאשא ביטון: חבל, אנחנו חוזרים על הדברים ולא מגיעים לתכל'ס.

יפעת שאשא ביטון: מיכל, מה קורה במצב כזה?

יפעת שאשא ביטון: כל ההורים רוצים.

<מיכל מנקס: זה מתחיל בגננת.

<מיכל מנקס: את מדברת על ארוחת הבוקר, נכון?

<מיכל מנקס: זה די פרוץ, אני מודה.

יפעת שאשא ביטון: איך אנחנו יכולים לגייס את השלטון המקומי?

יפעת שאשא ביטון: היא אומרת שהעירייה התנגדה או הסייעת.

אם: לא, גם העירייה למפקחת, משרד החינוך, אמרו לי: זה כן בטיפול, לא בטיפול, עובדים על זה, וככה אני נמרחת.

<מיכל מנקס: אם ההורים מסכימים, זה יקרה.

יפעת שאשא ביטון: תעבירי לנו את המקרה הספציפי.

<עירית ליבנה: אני לא רוצה להתעסק במקרה ספציפי; אני רוצה לדבר על הכלל.

יפעת שאשא ביטון: למה?

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לדעת מה קורה שם.

יפעת שאשא ביטון: אם יש המלצה, ואם כל ההורים רוצים, והגננת רוצה, איזו סיבה יש לזה לא לקרות?

<עירית ליבנה: אבל אנחנו רוצים לצאת לכלל.

<עירית ליבנה: אנחנו מאוד בעד הנושא – וזה כתוב – נראה לנו, מה הבעיה: תכתבו: חייב.

<עירית ליבנה: זה לא תכתבו: חייב.

יפעת שאשא ביטון: טוב.

יפעת שאשא ביטון: המלצנו, והם קיבלו את ההמלצה.

<עירית ליבנה: מיכל ואני נבדוק את זה ספציפית, אבל נראה איך הופכים את המקרה הפרטי הזה למשהו כולל.

יפעת שאשא ביטון: מאה אחוז, כמקרה בוחן.

אם: שאלה נוספת: איך מונעים את הכניסה של אלרגיה?

אם: יש ילד עם אלרגיה - - -

יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא על מה שהיה.

יפעת שאשא ביטון: את רוצה להתקדם או שנבכה על מה שהיה?

אם: אני רוצה פתרונות.

יפעת שאשא ביטון: אז בואו לפתרונות.

<קריאה: חוזר מנכ"ל היה אחת ההערות שלא התייחסו.

<קריאה: יש הנחיה, להפריד את הילד בסביבה שלו מהאלרגן.

<קריאה: ביקשנו בגן הילדים, להכריז על הגן ככשר.

<קריאה: יש הנחיה.

<קריאה: לא.

יפעת שאשא ביטון: משרד החינוך צריך להכריז?

יפעת שאשא ביטון: כן?

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

יפעת שאשא ביטון: נשמע גם את חגית ונתייחס גם לסוגיה הזאת.

<חגית כהן: נעים מאוד.

<חגית כהן: אני יועצת תזונה בעיריית ראשון.

<חגית כהן: שולמית זכאי, מנהלת האגף לחינוך קדם יסודי, היתה אמורה להיות אתי כאן והיא מתנצלת.

יפעת שאשא ביטון: בואי נהיה בתכל'ס.

יפעת שאשא ביטון: נחסוך את כל ההקדמות.

יפעת שאשא ביטון: סורי.

<חגית כהן: אני עובדת כבר שש שנים בעיריית ראשון, ואתאר לכם את מה שאני עושה בעיר.

<חגית כהן: כבר בשלב השיבוץ לגנים הצוות של האגף לחינוך קדם יסודי מתקשר אליי כדי לא ליצור מצב שמשובצים ילדים עם חלב ועם שומשום באותו גן, שאוכל אחר כך להכין תפריט מזין לכל הילדים.

<חגית כהן: אנחנו מגיעים לאוגוסט.

<חגית כהן: אני מקבלת את כל האישורים הרפואיים של הילדים עם האלרגיה ואת השיבוצים.

<חגית כהן: אני מכינה תפריט ללא הגורמים האלרגיים למעט מקרים של אלרגיות מרובות, שתכף אסביר עליהם, ומפיצה לכל הגננות – גם במייל כתוב, וגם אני מדברת טלפונית, התנהלות בגן בשגרה ובחירום ותפריט ללא אותו גורם אלרגני.

<חגית כהן: בגנים שיש בהם, למשל, אלרגיה לביצים ולשומשום, שעדיין אפשר לתת תפריט מזין, אבל הוא מאוד-מאוד מצומצם, אני מקיימת ישיבת צוות בגן עם הגננת, הסייעת, הגננת המלווה אישית, ויחד גם אנחנו עוברים על כל הנהלים וגם מכינים תפריט שהם כן יכולים לעמוד בו במשך השנה.

<חגית כהן: באותם מקרים כמו הגברת כאן שהזכירה - יש לנו בראשון ארבעה גנים מתוך 69 גנים בהם ילדים עם אלרגיות מרובות.

<חגית כהן: מבחינה מקצועית אין אפשרות להכין תפריט מזין לכל הילדים.

<חגית כהן: ברגע שיש אלרגיה גם לחלב וגם לשומשום לא ניתן ליצור תפריט מזין, ואז אנחנו עושים ישיבה ספציפית בכל גן בהתאם לרמה.

<חגית כהן: בהתאם לצורך של ההורים, אנחנו קובעים מה יהיה התפריט, וכמובן שהמלווה האישית מקבלת הנחיות מאוד מדויקות, כוללת שטיפת ידיים, החלפת בגדים במקרה הצורך.

יפעת שאשא ביטון: מחר בבוקר אין מלווה אישית.

יפעת שאשא ביטון: מה עושים?

<חגית כהן: נערכנו גם לזה בעזרת עמותת יהל.

<חגית כהן: במקרים האלה תהיה חייבת להיות מלווה אישית.

<חגית כהן: אנחנו לא יכולים להוריד.

<חגית כהן: אבל במקרה שהיא חולה, אנחנו דואגים למחליפה, כי אין אפשרות להתנהל בגן, לשמור על חיי הילדים בלי שמישהו יהיה שם.

<חגית כהן: זה מקרה קצה.

אם: מה במקרה של שאיפה של שומשום וחלב יחד?

<חגית כהן: אני נותנת פתרון.

<חגית כהן: הזמן שלנו מאוד קצר, אבל אני נותנת פתרון לכל גן ספציפית.

<חגית כהן: אני מקשיבה להורים, ואנחנו מגיעים למצב שההורים שקטים.

<חגית כהן: אין מצב שאנחנו עושים משהו שההורים לא שלמים אתו.

<חגית כהן: מה שמאוד חשוב להבין – שבניגוד אולי למקומות אחרים, אנחנו עושים הדרכה – וזה מאוד משמעותי ועונה על השאלות, לכל צוות הגן בתחילת השנה, שזה חלק – זה מיושם- - -

יפעת שאשא ביטון: רשות?

יפעת שאשא ביטון: בתוכנית שאנחנו מכוונים אליה, זה בדיוק הרעיון.

<עירית ליבנה: למדנו מהם.

<חגית כהן: אבל נכון להיום, ברוב המקרים מי שמקבל הדרכה זה רק אותן מלוות אישיות ולא צוות הגן.

<חגית כהן: גם כאן ייאמר לזכות עיריית ראשון ודב צור ראש העיר, שמחייבים להגיע להדרכה הזאת.

<חגית כהן: זה לא פשוט, להביא את כל הסייעות והגננות והמשלימות להגיע להדרכה, והן מגיעות.

יפעת שאשא ביטון: כשיש מנהיגות, אפשר הכול – גם בגן, גם בבית ספר.

יפעת שאשא ביטון: כולם מגויסים כשיש מנהיגות.

יפעת שאשא ביטון: אני רואה את זה בבית הספר של הבת שלי.

<חגית כהן: עוד דבר מאוד חשוב - אני כתובת זמינה לכל אחת ממנהלות הגן שיש לה קושי.

<חגית כהן: אתמול התקשרה אליי גננת – הגיע אבא, נתן לילדה אבא - מה אני עושה עכשיו?

<חגית כהן: צריכה לשלוח הביתה?

<חגית כהן: לשטוף ידיים?

<חגית כהן: כלומר בכל שאלה ועניין הן מתקשרות אליי.

<עירית ליבנה: את קוראת לאבא לסדר.

יפעת שאשא ביטון: אם נערך מהלך כזה משמעותי ומקיף, איפה ההורים בתוך הסיפור הזה, אם הם לא חלק מהמהלך הזה?

<חגית כהן: זה גם קורה, אבל אנחנו מטפלים בזה.

<חגית כהן: עוד דבר – אני נמצאת בכל אחד מהגנים שבהם יש אלרגיה לפחות פעם אחת בשנה במהלך שנת הלימודים.

<חגית כהן: אני צופה בארוחת הבוקר, אני מוודאת שאין מצב שבגלל שהוצאנו חלב מהגן, יש ילדים שאוכלים לחם בלי כלום, ןכאן המקום לומר שבראשון בכל העיר ההזנה היא משותפת, צוות הגן מכין את האוכל, הילדים שותפים בהכנה, וברגע שהמצב הוא כזה, זה לא פשוט, והיו התנגדויות.

<חגית כהן: בתחילת הדרך השתתפתי בהרבה מאוד אסיפות הורים, ואחד ההורים גם ניסה לקום ולהרביץ לי גם, אבל הוא נרגע מאוד מהר – כי הודעתי לו שלא יהיו בגן ביצים או דבר כזה.

<חגית כהן: שנה אחר כך אותו הורה בעצמו, כשהייתי באסיפת הורים, סיפר להורים החדשים למה כל כך חשוב ומה הילדים מרוויחים כשיש ילד או ילדה אלרגיים בגן.

<מיכל מנקס: שמשרדי הממשלה יתקצבו את זה.

יפעת שאשא ביטון: בדיוק מה שהם צריכים לעשות.

יפעת שאשא ביטון: וזה יעלה פחות מה-100 וכמה מיליון שקלים.

יפעת שאשא ביטון: משפט סיכום.

<חגית כהן: בעצם מה שאנחנו רואים, שהיתרונות בתהליך הזה הם קודם כל ולפני הכול חינוכיים.

<חגית כהן: יש פה תהליך חינוכי גם של הילדים וגם של ההורים שנהפכים להיות אזרחים הרבה יותר טובים, ולומדים לקבל את האחר.

<חגית כהן: הילדים לומדים לטעום מאכלים מגוונים.

<חגית כהן: לא נכנס בכלל לגן.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מכירים את זה.

יפעת שאשא ביטון: דיברנו על כל תופעות הלוואי הטובות, במירכאות.

<חגית כהן: אני חייבת תודה קודם כל לשולמית זכאי ולמפקחות על שיתוף הפעולה.

יפעת שאשא ביטון: תודה לך שהגעת והצגת את זה.

יפעת שאשא ביטון: לפני שאני מסכמת, אני רוצה לומר.

יפעת שאשא ביטון: המודל הזה רק מוכיח ומראה, וגם האמא שדיברה פה הוכיחה שאפשר לעשות את זה.

יפעת שאשא ביטון: לא תנו לנו כסף ונעשה את זה.

יפעת שאשא ביטון: אני באה מדיון קודם, של אם יהיה תקציב, נדבר על האלרגיה.

יפעת שאשא ביטון: כשגננת רוצה, כשצוות מגויס, אפשר לעשות את זה.

יפעת שאשא ביטון: זה לא בשמיים.

יפעת שאשא ביטון: נכון שזה דורש היערכויות מיוחדות, אבל זה לא באמת מעבר ליכולות שלנו בתוך המשאבים הקיימים.

יפעת שאשא ביטון: זה דורש חשיבה אחרת והיערכות אחרת.

יפעת שאשא ביטון: ראינו את זה פה בשתי הדוגמאות – עניין של רצון טוב.

יפעת שאשא ביטון: הנושא של הארוחה המשותפת, אני חושבת שאנחנו חייבים-חייבים לקדם את זה למקום שכולם ירצו ויבינו את היתרונות שיש לסיפור הזה כדי שאפשר יהיה ליישם, כי אנחנו רואים מקום שבו הורים רוצים, גננת רוצה, לפחות לפי ההצהרה, ועדיין הסיפור הזה תקוע.

יפעת שאשא ביטון: יכול להיות שמהלימוד הזה של מקרה הבוחן, נוכל להפיק לגבי המקרים האחרים.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לסכם ולומר.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו ב-20 בדצמבר ניפגש פה פעם נוספת לדיון משותפת גם של לידה עד 3 וגם של הקבוצה הזו.

יפעת שאשא ביטון: אומר למה נעשה דיון משותף: ההורים, אתם חשובים.

יפעת שאשא ביטון: אני למדתי מכם.

יפעת שאשא ביטון: כל הדיונים האלה בסדרת הדיונים באו כתוצאה ממה שלמדנו מהשטח, אבל זה יהיה דיון מאוד-מאוד פרקטי.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה להגיע לדיון שבו תהיה תוכנית עבודה מאוד ברורה לגבי כל הנקודות שנגענו בהן והנקודות הנוספות שאציג, כדי שנדע לקראת מה אנחנו הולכים.

יפעת שאשא ביטון: לא עוד התפתלויות אלא תכל'ס.

יפעת שאשא ביטון: יהיה א', ב', ג', ד' בעלויות כאלה ואחרות, ואנחנו נדע בדיוק מה הדרך שאנחנו מתווים.

יפעת שאשא ביטון: זה יהיה הדיון.

יפעת שאשא ביטון: כולם מוזמנים לבוא ולשמוע ולהיות חלק, אבל אם לא אתן למישהו לספר סיפור אישי ולדבר, קבלו את זה באהבה מראש.

יפעת שאשא ביטון: משרדי הבריאות והחינוך, אני רוצה לקדם את הנושא של נאמני בריאות.

יפעת שאשא ביטון: אי-אפשר לברוח מזה.

יפעת שאשא ביטון: באחריות, גם אם יהיו נציגים בכל אחד מהמקומות, זה עדיין יהיה פחות מכל הסייעות שאנחנו משלמים היום – אני חושבת שהגענו ל-120 מיליון שקלים כבר עבור הדבר הזה.

יפעת שאשא ביטון: נוכל לעשות את זה בהרבה פחות, וזה יהיה יעיל מאוד.

יפעת שאשא ביטון: צוות חינוכי בתוך בית הספר.

יפעת שאשא ביטון: הכול קם ונופל על מנהיגות.

יפעת שאשא ביטון: מנהל חזק וצוות חינוכי חזק יודע לגייס גם את ההורים; לא רק ההורים של הילדים האלרגיים לצורך העניין – תכף נדבר על ההנגשה - אלא בכלל את קהילת בית הספר.

יפעת שאשא ביטון: כשעושים את זה בצורה נכונה - תאמינו לי, הם מתגייסים מרצון ואהבה, והיכן שיש קשיים – תמיד יש יוצאים מן הכלל - אפשר לטפל ולפרק מתחים.

יפעת שאשא ביטון: חשוב להדגיש את זה גם בפני הצוות החינוכי.

יפעת שאשא ביטון: הנגשת מידע להורים האלרגיים.

יפעת שאשא ביטון: כשממלאים טפסים שילד הוא אלרגי, שיקבל אוטומטית, גם אם לא באותו רגע אז במהלך הימים הקרובים, מסמך שאומר בדיוק מה הוא מחויב מתוקף זה שהילד שלו הוא כזה, לצד הזכויות שלו בתוך המערכת.

יפעת שאשא ביטון: הנחיה ברורה להורים, שיציגו בצהרונים מסמך רפואי לגבי האלרגיה ומה נדרש לעשות כדי לטפל.

יפעת שאשא ביטון: אני מדגישה - זה לא כדי שהילד חלילה לא ייכנס לצהרון אלא רק כדי שהצהרון יידע עם מה הוא מתמודד ומה הכלים שנדרשים.

יפעת שאשא ביטון: חלק מהחובות של ההורים.

יפעת שאשא ביטון: שתצא הנחיה בחוזר מנכ"ל בהנחה שאינה קיימת.

יפעת שאשא ביטון: תבדקו, על הכרזה על גן נקי מאלרגן.

יפעת שאשא ביטון: אם זה רשום – יופי, לחדד, ואם לא – שיהיה.

יפעת שאשא ביטון: ואני חוזרת להמלצה הראשונה של קידום הארוחה המשותפת ונקודה אחרונה.

יפעת שאשא ביטון: קמפיין הסברה.

יפעת שאשא ביטון: לדעתי דיברנו על זה באחד הדיונים.

יפעת שאשא ביטון: כדי שנגייס את הקהילה – זה כבר לא סיפור – לא של הילד האלרגי, לא של הוריו, לא של הצוות וגם לא של ילדי הגן שלו.

יפעת שאשא ביטון: פוגשים את זה במסיבות יום הולדת ובהרבה מאוד מקומות אחרים.

יפעת שאשא ביטון: קמפיין הסברה לציבור על הסיפור של אלרגיות והיערכות.

יפעת שאשא ביטון: זה הכשרות הלבבות.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שיעזור לנו גם בתוך מערכות החינוך.

יפעת שאשא ביטון: בסוף-בסוף מערכת החינוך - לכל אזרח במדינת ישראל יש נגיעה כזו או אחרת – או בתור הורה או בתור אח או בתור סבא וסבתא – לכולם יש נגיעה.

יפעת שאשא ביטון: אם אנחנו נעשה הכשרה לבבות ברמה של קמפיין ציבורי, אנחנו נתרום מאוד-מאוד למה שקורה בתוך מוסדות החינוך וגם לאחריהם, כי אנחנו יודעים שבימי הולדת יש הורים מודעים, שאם יש ילד אלרגי בגן, הם לא עושים עוגה עם זה, או דואגים שלא תהיה במבה וכאלה.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שזו חובה שלנו.

יפעת שאשא ביטון: תחשבו איך עושים את זה בתקציבי המשרד, ואם צריך משהו אחר, אנחנו פה כדי לסייע.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

אם: לילד שלי יש אלרגיה ללטקס.

אם: הלטקס מצוי בכל מקום – כיסויי אייפדים, בלונים.

אם: אני יכולה לומר לך שהוא מנודה ושיש לו בעיה חברתית.

אם: מהמשפט שאמרת, ימי הולדת, מפעילויות בתוך בית ספר – פעילות בקיטנה, פעילות יום בלונים או לא יודעת מה.

אם: בתחילת שנה כל בית הספר מפוצץ בבלונים וקישוטים לילדי כיתות א'.

אם: היום הלטקס נמצא אפילו על העט עיפרון.

אם: ילדים מביאים בובות לבית הספר.

אם: אני לא יכולה להגביל 700 ילד אל תכניסו כי לילד יש אלרגיה.

אם: האם ילד כזה בן 7, יכול להיות ללא סייעת ולהזריק לעצמו?

יפעת שאשא ביטון: אני מבינה את הכאב.

יפעת שאשא ביטון: שמעת מה אמרנו פה?

יפעת שאשא ביטון: אמרה פה עירית בצורה מאוד ברורה – תהיה התייחסות למקרי הקצה ויינתן מענה.

אם: לא פעם ולא פעמיים פניתי וקיבלתי משם סירובים.

אם: עד היום אין לי התייחסות לגבי זה.

אם: הוא נמצא אתי חודשים.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו כאן.

יפעת שאשא ביטון: אני מבינה את התסכול ואת הכאב.

יפעת שאשא ביטון: יושבת פה עירית.

יפעת שאשא ביטון: דיברנו על מקרי הקצה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נגדיר את הדברים האלה, ונראה איך מתקדמים.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, הישיבה נעולה.