הוועדה המיוחדת למאבק בנגעי הסמים והאלכוהול, כנסת 20, פרוטוקול מספר 103, 2017-11-19 13:00

תמר זנדברג: שלום, שבוע טוב, חודש טוב, שמעתי היום.

תמר זנדברג: ברוכות וברוכים הבאים לסיור ועדת הסמים והאלכוהול של הכנסת בפרויקט יזה"ר.

תמר זנדברג: האמת שזה פרויקט ששמענו עליו הרבה מאוד בוועדה ואני שמחה מאוד להיות כאן וגם לראות.

תמר זנדברג: זה בעצם סיור שני שלנו תוך שלושה ימים בתל אביב, ביום חמישי היינו במרפאת לוינסקי.

תמר זנדברג: מבחינתנו זה חלק מהדגש המרכזי שאנחנו דנים ו - - - גם על סיורים, ואני חושבת שלראות את המציאות בעיניים באופן כללי, אבל ספציפית בנושא של מזעור נזקים, לא רק ברמה התיאורטית, 'אוי אוי אוי זה חשוב נורא' ו'אנחנו נגד סמים', אלא גם מה זה אומר להתמודד עם התמכרות - - - בעיקר כשמסתכלים על זה דרך העיניים של המכורות והמכורים.

תמר זנדברג: פה פרויקט יזה"ר, שבכותרת שלו נמצא הרעיון של מזעור נזקים, זה מבחינתנו צעד מאוד משמעותי - - - בהקשר הזה, אז בבקשה, נטע הראל.

<נטע הראל: אני רציתי קודם כל, ברשותך, שחגי מהרשות למלחמה בסמים יפתח ואז אנחנו נציג יחדיו.

תמר זנדברג: אין בעיה, בבקשה.

תמר זנדברג: חגי ברוש, הרשות למלחמה בסמים.

<חגי ברוש: צהריים טובים לכולם.

<חגי ברוש: אני רוצה קודם כל להציג את החברים שעובדים איתנו בתחום הזה.

<חגי ברוש: את נטע כבר הצגת, ד"ר שם טוב, שהוא מנהל המחלקה שלנו, דני גולד, המנהל המקצועי של הפרויקט ברמה הארצית - - - ועמרי שמנהל את השלוחה כאן בתל אביב.

תמר זנדברג: אתה יכול להציג גם איזה מקצועות, מה ההכשרה שלך, באיזה תחום, שנדע גם מאיזה עולם מקצועי - - -

<דני גולד: עובד סוציאלי, עובד עם מכורים 27 שנה, תואר שני בעבודה סוציאלית.

<חגי ברוש: כמובן אבנר כבל, מנהל 'צעד ראשון'.

<חגי ברוש: פרויקט יזה"ר, אני אעשה את הפרזנטציה במשותף עם נטע, שיותר תזכיר את ההיסטוריה, אבל אנחנו מדברים פה למעשה על האסכולה של מזעור הנזקים באמת בצורה הכי משמעותית שלה, פועל יוצא של שיתוף פעולה בין משרד הבריאות והמחלקה לשחפת ואיידס במשרד לבין הרשות הלאומית למלחמה בסמים.

<חגי ברוש: למעשה החשיבה באיזה שהוא מקום להמחיש את עניין מזעור הנזקים בזה שאנחנו שומרים על קשר עם האוכלוסייה אולי הקשה והמורכבת, דיברנו על זה גם ביום חמישי האחרון במרפאת לוינסקי, שבאה ואומרת בואו נשמור גם עם האוכלוסייה בקשר מטעמים כאלה שבסופו של דבר הקשר הזה מועיל לנו כחברה.

<חגי ברוש: אני יוצר מצב שיחד עם האנשים השקופים האלה יש דיאלוג קבוע, החלפת מזרקים, שמירה על בריאות הציבור, יצירת קשר טיפולי ראשוני לפעמים עם האוכלוסייה הזו, אבל בטח לא להתעלם ממנה, בטח לא להגיד 'זה לא קיים', איזה שהיא עצימת עיניים ולמעשה זו מהות המודל.

<חגי ברוש: בתוך המודל הזה גם לא במקרה המודל בתל אביב פועל מ'צעד ראשון'.

<חגי ברוש: פה יש את אבנר, וברגע שבאמת גם ברמה של החברים שמחליפים מזרקים ומגיע לפה בחור ותוך 24 שעות הוא כבר יכול להיות במסגרת של גמילה דרך הנהלים המאוד מאוד מורכבים שיש.

<נטע הראל: רק אם הוא רוצה.

<נטע הראל: הרעיון הוא רעיון שכל אחד מאיפה שהוא נמצא ובמצב שבו הוא נמצא, אין פה מקום ליצור ציפיות כדי לא ליצור אכזבות.

<נטע הראל: העיקר הוא הקשר, העיקר הוא באמת להוות בית ומקום עבור האוכלוסייה המיואשת והמייאשת ביותר.

<נטע הראל: למי שעובר תהליך והוא בשל ממקום פנימי לעבור למסלול שיקומי, זה דלת ליד.

תמר זנדברג: תיכף את תיתני לנו גם קצת מספרים, כמה בקשר וכמה עשו את המעבר הזה לדלת ליד וכמה חוזרים.

<קריאה: אוכלוסייה מיואשת ומאתגרת.

<חגי ברוש: דרך אגב - - - לפעמים זה לאו דווקא לגמילה ולשיקום, לפעמים זה הולך ל - - -

<נטע הראל: לתחליפי סם.

<חגי ברוש: לטיפול תרופתי ממושך, אבל הקשר הזה בסופו של דבר נעשה - - -

תמר זנדברג: טיפול ממושך זה היום המתדון.

<חגי ברוש: מתדון, סובוקסון, יש לא מעט.

<חגי ברוש: המספרים שם - - - אנחנו תופסים את ההתמכרות כמחלה ולכן כל ההתייחסות היא פחות אכיפתית, היא יותר ריצ'ינג אאוט, יותר טיפול, במקרה שלנו מתעסקים גם במניעת הדבקות, כאשר החלוקה שמתקיימת זה חלוקה גם של מזרקים, אבל גם של אמצעי מניעה, של קונדומים, והמענה הוא באמת ברמה מיידית.

<חגי ברוש: אני רוצה לומר שבשנה האחרונה או בשנים האחרונות המודל שהיה עובד לדוגמה סביב מרכזים כמו פה, והיה מחכה למעשה שהמכורים יפנו אליו, שינה את הפנים שלו, היום המסגרות האלה מוציאות סיורים החוצה.

<חגי ברוש: התפיסה באה ואומרת שאנחנו לא יכולים רק לשבת ולחכות שהם יבואו, אנחנו לפעמים מייצרים מצב שבו אנחנו יוצאים לסיורים, יוצאים ליצור קשר מתוך תקווה שבאיזה שהוא שלב הם גם יבחרו לבוא למקום הזה ואז לקבל יותר שירותים.

<חגי ברוש: יש פה אח, יש פה מחסן בגדים, יש פה מקלחת, יש פה משהו קטן לאכול ואז יצירת הקשר היא יותר משמעותית.

<חגי ברוש: אנחנו פועלים היום למעשה בתפיסה שהמסגרת, לדוגמה בתל אביב, היא לא מתעסקת רק ב - - - היא היום יוצאת לבת ים, היא יוצאת לחולון, היא בדרך גם לצאת ללוד.

<חגי ברוש: זאת אומרת אנחנו מרחיבים את הפרויקט בצורה מעגלית על בסיס המסגרות שיש לנו בבאר שבע, בחיפה, באשדוד, בירושלים ובתל אביב, וככה מגיעים ליותר אוכלוסיות.

<חגי ברוש: את המציאות אתם מכירים פחות או יותר של מה שקורה במתחם לוינסקי.

<חגי ברוש: לא יודע, מגדירים את זה פה כשטח כבוש, אבל הסתובבנו שם, אנחנו מכירים את המציאות, הפעילות היא - - - למרות נוכחות משטרתית מאוד משמעותית כבר בשנה-שנתיים, באמת המשטרה עשתה פה מהפכה, אבל עדיין אתה מסתובב שם ואתה פוגש את האנשים האלה ברחוב.

<חגי ברוש: לשמחתנו התהוו באמת סביב האזור הזה לא מעט סוכנויות טיפול בתחום שלנו, גם 'צור אביב', גם 'סלעית' מפעילה פה דירת חירום, כמובן יזה"ר, אבנר, הכול ביחד נותן איזה שהיא מעטפת סבירה.

<חגי ברוש: זה לא אומר שכלו כל הבעיות, אבל כמובן שהנוכחות הזאת מעודדת פשיעה, מעודדת תופעות כמו זנות, סחר בסמים, סרסרות, מכל הבא ליד יש לנו באזור הזה ואם הייתם גם בסיור ביום חמישי עם הניידת, ראיתם את ה - - - הכול ביחד יוצר פה איזה שהוא בליל מאוד מאוד - - -

<נטע הראל: אני מציעה שעכשיו אני אתן קצת את הרקע.

<נטע הראל: משרד הבריאות, בעיקר המחלקה לשחפת ואיידס רואה את העניין של טיפול ומניעה ב-HIV וגם בשחפת כמשהו שהוא לא רק מתן של שירות במרפאה וקליניקה, אלא הסתכלות הוליסטית על האוכלוסיות המיוחדות שלנו.

<נטע הראל: זו הפילוסופיה שמנחה והנחתה את המחלקה ב-20 שנות קיומה.

<נטע הראל: בשלהי שנות ה-90 פנה מנהל המחלקה, ד"ר שם טוב, שהיום מייצג אותנו בכנס - - - העולמי במוסקבה.

<נטע הראל: הוא פנה לראש הרשות למלחמה בסמים ביוזמה שהיות שגדלים מספר הנדבקים ב-HIV מקרב מזריקי סמים וכמובן גם HCV, דלקת נגיפית מסוג C, יש מקום לשקול את ההכנסה של פרויקטים למזעור נזקים מתוך פילוסופיה שהתפתחה בעיקר באירופה וקיבלה תאוצה סביב מגפת ה- HIV כשההתייחסות הקרימינלית לשימוש בסמים נוסח War on Drugs האמריקאי אינה יעילה במניעת מחלות ואינה יעילה מול HIV ובעצם היוזמות של מזעור נזקים דרך הזרקה נקייה והדרכה להזרקה נקייה והתייחסות רפואית יותר לתחום ההתמכרות היא תפיסה שהתפתחה באירופה, בשנות ה-80 וה-90.

<נטע הראל: אני חושבת שגם בארץ, מאז שהתכנית הזאת הושקה, היה כאן הרבה עניין של שינוי קונספטואלי, לא של זבנג וגמרנו, לא נגמלים וזהו, לא מכניסים לכלא, אלא אנחנו מפרידים את הקרימינלי מהרפואי ומתייחסים לאנשים קודם כל כבני אדם שמגיע להם שירות.

<נטע הראל: גם אם הם לא יודעים איך לצרוך אותו וגם אם הם לא יודעים לתקשר וגם אם הם לא משתפים איתנו פעולה כמו שאנחנו היינו רוצים, הם צריכים לקבל שירות וחובה עלינו להגן עליהם.

<נטע הראל: זו הפילוסופיה של היציאה לרחוב, זו הפילוסופיה של לקבל אנשים בכל מצב עם מינימום הכללים האפשרי כדי לקיים מרכז בטוח, גם עבור המטופלים וגם עבור העובדים.

<נטע הראל: בעצם מאז ראשית שנות ה-2000, 2003-2004, זה התחיל בהתחלה בחיפה, ירושלים קצת ופה, לדעתי, ב-2005 זה כבר נפתח פה בתל אביב, ב-2007 זה כבר נהיה רשמי, היו כל מיני ניסיונות, אבל ברצף זה פתוח למעשה מ-2007 כאשר זה פתוח שלוש פעמים בשבוע, בשעות שנוחות להם, לא שעות הערב ושעות הצהריים, עם יום מיוחד לנשים שעובדות בזנות, שהוא מופרד ונותן אווירה יותר מוגנת למשתמשות שהן עובדות ברחוב.

<נטע הראל: והתפתחנו גם לחמש ערים.

<נטע הראל: הדרך הזאת היא לא ליניארית והיא לא פשוטה כי אנחנו בעצם שותפות גם כספית של משרד הבריאות והרשות למלחמה בסמים שמכניסים כיום משהו כמו מיליון וחצי שקל לתוך הפרויקט הזה בשנה, שזה סכום גבוה בשביל פרויקט כזה.

<נטע הראל: בעצם אין לנו שותפים אמיתיים מממנים אחרים והרבה פעמים גם נתקלנו בחסמים.

<נטע הראל: החסם, אני חושבת המשמעותי ביותר, זה ראשי ערים שלא רצו סוג כזה של שירות אצלם, כי מה שלא רואים לא כואב, כי מה שאפשר לטאטא אותו לפאתי העיר, עדיף שיטואטא לפאתי העיר ולא יטופל.

<נטע הראל: היו לנו, בלי צורך להזכיר, ערים ומקומות שהיינו צריכים לחכות שיתחלף השלטון העירוני כדי להיכנס ויש לנו מקומות שלא הצלחנו להקים מרכז שהוא בית, אלא אנחנו רק במצב נייד כי זה מה שאפשרי ואולי במקומות האלה נפעל הפוך.

<נטע הראל: זה פרויקט שהוא ממומן על ידי גורמים ממשלתיים, אבל אופן הצמיחה שלו זה לחלוטין grassroots.

<נטע הראל: זה לחלוטין על מעט עובדים ועל הרבה מתנדבים.

<נטע הראל: הפרויקט הזה מחזיק מתנדבים לאורך הרבה שנים, את יכולה לראות פה מתנדבים של שלוש, ארבע, חמש שנים, את יכולה לראות פה מתנדבים שהפכו לעובדים ומהבחינה הזאת זה באמת מודל מוצלח.

<נטע הראל: אני חושבת שאולי נציג טיפה מספרים ואז נשמע את דני ואת עומרי על היומיום על הפרויקט.

<נטע הראל: נלך ישר למספרים ונשמע גם את אבנר.

<נטע הראל: אני מביאה פה נתונים חלקיים, בין השאר בגלל שאנחנו קיבלנו הודעה על הביקור הזה בהתראה מאוד קצרה ולא יכולנו לעשות ניתוח מאוד עמוק ורב שכבתי של המידע.

<נטע הראל: זה גם לא פרויקט שכל כך קל לתעד אותו.

<נטע הראל: אל"ף, לא קל לתעד אותו כי בבסיסו הוא אנונימי ואת צריכה לעבוד עם קודים, ובי"ת, כי מחשוב נכנס לפרויקט הזה בשלב מאוד מאוחר ולמחשב עבודת רחוב עם אנשים שהרבה מאוד פעמים לא רוצים להזדהות זה דבר מאוד מורכב.

<נטע הראל: ובכל זאת אנחנו צריכים להראות מספרים, אנחנו צריכים להראות עבודה ואנחנו צריכים להראות שאנחנו לא רק מגיעים להמון אנשים, אלא אנחנו מגיעים לאותם אנשים הרבה פעמים כדי לראות שאנחנו יוצרים פה קשרים.

<נטע הראל: אז אני מביאה את הנתונים של 2016 ומחצית ראשונה של 2017.

<נטע הראל: לקראת ינואר יהיו לנו נתוני עומק ואם הוועדה תרצה אנחנו נגיש לה את הדברים בצורה רשמית, כולל ניתוחים של עבודת הרחוב המאומצת שנעשתה ונעשית.

<נטע הראל: מבחינת מבקרים ותנועה אפשר לראות פה שתל אביב היא תחנת הרכבת שבאים והולכים ומפה ובכל רגע נתון יכולים להיות פה כמה עשרות אנשים, באים, הולכים, לוקחים ציוד, מתקלחים, אוכלים משהו.

<נטע הראל: ירושלים, יש פחות אנשים וגם הצביון של המרכז הוא אחר.

<נטע הראל: באים הרבה פחות אנשים, אבל הם נשארים שם יותר זמן, הם יכולים לשבת שעתיים - - -

תמר זנדברג: איפה זה נמצא בירושלים?

<נטע הראל: בבן יהודה, במדרחוב.

<נטע הראל: מרכז חדש, יפהפה.

<נטע הראל: בעצם כל עיר מקבלת את הצביון שלה.

<נטע הראל: אנחנו מודדים גם כמה אנשים - - -

תמר זנדברג: מה שאת אומרת, פער בין מספר המבקרים למספר הביקורים בעצם אומר שיש לנו בערך 110 - - -

<נטע הראל: את לא יכולה לחלק את זה ולעשות ככה.

<נטע הראל: בשביל לקבל את הנתונים - - -

תמר זנדברג: בממוצע.

<נטע הראל: אין ממוצע.

<נטע הראל: יש אולי חציון, אבל אין ממש ממוצע כי בעצם - - -

תמר זנדברג: למה?

תמר זנדברג: כי אחד יכול לבוא 100 פעם ואחד - - -

<נטע הראל: אחד יכול לבוא פעמיים בשבוע והרבה יכולים לבוא פעם בשלושה חודשים.

<נטע הראל: גם זאת אוכלוסייה שהיא מאוד ניידת, זאת אוכלוסייה שנכנסת ויוצאת מהכלא, נכנסת ויוצאת מבתי חולים.

תמר זנדברג: לא, מספר המבקרים, מה שנקרא היוניקים, בכל זאת זה 300 - - -

<נטע הראל: כן, אל תשכחי וזה דבר מאוד חשוב - - -

תמר זנדברג: אין המון שבאים פעם אחת והולכים.

<נטע הראל: יש גם אוכלוסייה קבועה רבה, ועמרי ירחיב על זה, שהיא אוכלוסיית רחוב שבאה ומקבלת שירות רק ברחוב והיא מוכרת ברחוב ורואים אותה שוב ושוב ושוב ושוב והיא לא תגיע לפה.

<נטע הראל: אלה לא כוללים בכלל נתוני רחוב.

תמר זנדברג: אלה נתונים של - - -

<נטע הראל: של מי שכף רגלו דרכה בתוך מרכז.

תמר זנדברג: יש גם נתונים של הניידת?

<נטע הראל: הרבה פעמים ייתנו לאנשים קוד ואיזה משהו שמתאר אותם, אם יש להם קעקוע מסוים או משהו, שגם אם מישהו אחר יוצא לסיור ורואה את אותו בן אדם הוא יכול לתעד ואת יודעת שנתקלת פעמיים באותו בן אדם, או עשר פעמים באותו בן אדם.

<נטע הראל: מבחינת השנה הזאת גם יש הרחבה מאוד גדולה של עבודת הרחוב וגם חיפה נכנסה כעבודת רחוב, כבר במחצית, אם בשנה שעברה היו 750 פלוס יוניקים בתוך המרכזים, עכשיו כבר יש 570 רק למחצית השנה.

<נטע הראל: אז כן יש עלייה יפה ביוניקים ויהיו לנו עוד.

<נטע הראל: אנחנו גם היום יכולים להסתכל בנתונים, בגלל שאנחנו מתמודדים גם ברחוב, מי עבר מבחוץ.

<נטע הראל: אנחנו רוצים לראות את התנועה, רוצים לראות אנשים מגיעים לפה, מתחילים בחוץ ומגיעים לפה.

<נטע הראל: קצת כאילו אנחנו משווקים ברחוב ומביאים אותם לפה, בשביל לראות איזה שהוא תהליך.

<נטע הראל: בחיפה נכנסנו חזק מאוד השנה רק בסיורי רחוב וזה מספר המפגשים שהיו ברחוב במחצית הראשונה של 2017.

<נטע הראל: זאת אומרת זאת עבודה שהיא נטו ברחוב.

<נטע הראל: יש לציין שזה לא רק חיפה גופא, זה חיפה עד עכו עם תחנות ושיתוף פעולה בקריות ובכל מיני אזורים מסוימים.

תמר זנדברג: שזה ניידת?

<נטע הראל: זה בן אדם עם רכב.

<נטע הראל: זה לא ברלינגו עם לוגו ומרפאה מאחורה, הכול עקב בצד אגודל.

<נטע הראל: היו לנו בחיפה ניסיונות מורכבים עם מרכזים נייחים שלא צלחו ולכן החלטנו עכשיו לעבוד הפוך, להיכנס חזק מאוד ברחוב ואחר כך איך שהנושא מתפתח אורגנית להקים מרכז שהוא בית.

תמר זנדברג: יש לך עוד נתונים חוץ מה - - -

<נטע הראל: כרגע לא.

<נטע הראל: שוב, אלה נתונים - - -

תמר זנדברג: בעצם הפרויקט הזה, הבסיס שלו הוא החלפת מזרקים ו - - -

<נטע הראל: נכון.

תמר זנדברג: לאורך השנים, כמו שאנחנו לפחות מתרשמים, ראינו את זה גם בלוינסקי, הנפח, הפלח של הזרקת סמים במזרקים מכלל השימוש בסמים, כולל ברחוב, הוא יחסית בוא נגיד הולך ויורד, אם לא כבר היום יחסית מאוד מאוד מצומצם.

תמר זנדברג: יש לנו הרבה צריכת סמים שמובילה להתמכרויות בדרכים אחרות, בין אם הסנפה, עישון וכו'.

תמר זנדברג: זה משהו שאתם באיזה שהוא אופן רואים אותו, מיינדד אליו?

תמר זנדברג: כי תיארת את ההיסטוריה.

<קריאה: אני לא חושב שזו עובדה נכונה.

<קריאה: לא בנקודות האלה.

<קריאה: זאת אומרת אם את מדברת על כלל מדינת ישראל, אבל אם את מדברת על הנקודות שבהן התחנות נמצאות - - -

<קריאה: שימוש ברחוב הוא הזרקות.

תמר זנדברג: אני רק אחדד את השאלה, יכול להיות שבאמת מדובר ב - - - למשל ביום חמישי היינו בלוינסקי, מרפאת לוינסקי היא מרפאה שעוסקת הרבה מאוד עם נשים בזנות, מחלות מין, שהן גם מקור מרכזי להידבקות בתחלואה, ומהנתונים שם שהיו הרבה מהמקור לתחלואה, חלק קטן ממנו זה סמים בהזרקה, הרבה יותר ממנו זה - - -

<נטע הראל: לתחלואה במה?

תמר זנדברג: במחלות מין.

<נטע הראל: כן, לא ב-HIV.

תמר זנדברג: אוקיי, בסדר, לכן אני שואלת.

תמר זנדברג: אז הרבה ממנו היה באמת זנות והרבה המקור הוא יחסי מין בין גברים.

תמר זנדברג: אבל באוכלוסייה הזאת, של נשים בזנות וגברים שמגיעים למרפאת לוינסקי, למרות שאחוז קטן מקורו בכל התחלואה בהזרקה יש שימוש כן נרחב בסמים בהרבה מאוד דרכים אחרות.

תמר זנדברג: שאלה, האם אתם רואים את זה כאן, האם זאת אוכלוסייה שלאורך השנים - - -

<נטע הראל: אני חושבת שאבנר ודני יענו על זה, אני רק אתן לך, מהפרספקטיבה שלנו אנחנו בסופו של דבר מתעסקים ב - - - של המחלה, זאת אומרת אני מתעסקת בהזרקות כי אני באה מ-HIV ו-HCV.

תמר זנדברג: אני יודעת, זאת השאלה שלי.

<נטע הראל: אז אני יכולה לתת לך את הפרספקטיבה באמת הרפואית, לצורך העניין, וכמי שמספקת את המזרקים לתכנית הזאת ההזרקה היא מאוד פה, כי אנחנו קונים כמויות עצומות של מזרקים וגם אם היינו קונים כפול אנשים היו צורכים את זה כי אנחנו לא במצב, לא אנחנו ולא תכניות אחרות בעולם, שאנחנו נותנים מזרק פר הזרקה.

<נטע הראל: זה לא יהיה מהרואין.

<נטע הראל: אנשים מזריקים כמה פעמים ביום ואנחנו לא מסוגלים לספק להם מזרקים כפי שהם צריכים לכל ההזרקות שלהם.

תמר זנדברג: כלומר אתם לא מזהים, יש איזה שהוא, נקרא לזה ביקוש, במרכאות, קבוע, לסוג הזה של טיפול, שהוא הזרקה של סם.

<נטע הראל: עולה, לא קבוע.

תמר זנדברג: הוא עולה, הוא יורד?

תמר זנדברג: קורה לו משהו בפלח הזה של המזרקים?

<נטע הראל: דפוסי ההזרקה השתנו מאוד, החבר'ה צריכים יותר הזרקות.

<דני גולד: אני רוצה רק לענות על השאלה שלך.

<דני גולד: ברמת העיקרון יש הרבה משתמשים בסמים שלא מזריקים, יש לא מעט אנשים שמעשנים את הקוקאין, יש לא מעט אנשים שמשתמשים בנייס גיא, שהם כן מגיעים לפה לקבל עוד שירותים, למשל גם להתקלח, גם החלפת בגדים וגם גמילות, שככה אפשר לראות באחוז לא קטן מהאוכלוסייה שהם לא מזריקים והם בכל זאת מגיעים לפה לקבל שירותים.

תמר זנדברג: איזה חלק מאלה?

<קריאה: כרגע קטן.

<קריאה: אחוז קטן כיום.

<דני גולד: אני לא הייתי אומר אחוז קטן, אבל הייתי אומר שיש לא מעט אנשים שאני אישית הפניתי אותם לגמילות, שהם לא מזריקים, שהם מעשנים נייס גיא והם מעשנים קוקאין.

<דני גולד: זריקות זה לא המשהו הדומיננטי שלהם.

תמר זנדברג: אוקיי.

תמר זנדברג: וכמה, איך היית - - -

<דני גולד: הייתי מגדיר שיש פה בין 25% ל-30% כאלה שמזרקים זה לא החלק הדומיננטי שלהם.

<קריאה: שהם לא מגיעים להחלפת המזרקים, הם מגיעים לאבנר ל'צעד ראשון'.

תמר זנדברג: אני מבינה, אבל אני מניחה שכשהולכים ברחוב קשה להגיד - - - המיון הוא - - -

<דני גולד: אני רוצה להתייחס ברמה ארצית לתכניות, קצת אנקדוטות שקשורות למקומות השונים, בקצרה, ואחר כך אני אפתח לעמרי את הדרך כדי שהוא יספר קצת על תל אביב, שיתאמן בלדבר מול קהל היום.

<דני גולד: אז ככה, אני חושב שמתחילה לקרות מהפכה, אנחנו רואים את זה בזמן האחרון, מדינה שלמה, תרופות מרשם בהזרקה, ריטלין ואחרים.

<דני גולד: גם המתדוניסטים הם בחלקם נקיים, מה שנקרא, משתמשים במתדון או סובוקסון בלבד, אבל חלק מהם גם מגיעים במקומות השונים כדי לקבל מזרקים.

<דני גולד: אז אם הוא בא לקחת מזרקים, זה בגלל שהוא לא צדיק, כי הוא רוצה גם לקחת סמים אחרים.

<דני גולד: הוא לא מסתפק, אין הנאה של המתדון, הוא רוצה גם את הקלונקס שלו והוא רוצה את הריטלין שלו והוא רוצה את האקשן שלו.

תמר זנדברג: רגע, אז קלונקס וריטלין, הם מרסקים את זה?

<דני גולד: כן, כמעט כל דבר אפשר לרסק.

<נטע הראל: אין לבורנט יותר טוב מאשר מכור לסמים.

<דני גולד: אני תופס את זה כנקודה אחת משמעותית.

<דני גולד: בשנות ה-80 פחד אלוהים ירד על אוסטרליה, הולנד ואני לא יודע עוד איפה, בגלל האיידס.

<דני גולד: אנשים מתו בכמויות, שליש מהאנשים שנדבקו באיידס היו מכורים שמזריקים סמים, ואז בואו נטפל בהם.

<דני גולד: יש מדינות שמה שמעניין אותם הוא בריאות הציבור, אז הנרקומן יקבל את המזרק שלו, יחזיר את המזרק שלו ו'לך מפה'.

<דני גולד: אני רואה את זה במקומות.

<דני גולד: אצלנו אנחנו קודם כל מסתכלים על האנשים ואחר כך מסתכלים על הציבור, כי קודם צריך להציל אותם מההרס שהם עושים לעצמם ואחר כך גם נדאג לאנשים.

<נטע הראל: אבל זה גם וגם.

<נטע הראל: זה במקביל, כי מבחינתנו - - -

<דני גולד: אבל תני לי רק להשלים משפט.

<נטע הראל: אבל אני רוצה להציג גם את האספקט של בריאות הציבור.

<דני גולד: אני מסכים, אני רק אומר, אם היו רוצים להתעסק אך ורק בנושא בריאות היו מכניסים רופא.

<דני גולד: מכיוון שרוצים להתעסק באנשים אז יש עובד סוציאלי.

<דני גולד: זה בערך הכיוון.

<דני גולד: אני רואה היום מאמרים, אני רואה בעולם גם מאמרים, למשל אמסטרדם, שזה היה מקום שהזריקו בכמויות, היום יש להם אחוזים מאוד נמוכים של הזרקה ואנשים שם בעיקר מעשנים ולוקחים כל מיני סמים אחרים וכל מיני אמצעים אחרים, פחות בהזרקה.

<דני גולד: אבל שם אם מישהו נתפס ברחוב, שהוא שוכב שם ולא מרגיש טוב, אז מרימים טלפון ומישהו מגיע, שוטר למשל, שם יש שיתוף פעולה יפה עם המשטרה, המשטרה מדווחת לחבר'ה 24 שעות ביממה, האיש מגיע על אופנוע, אוסף את האיש ולוקח אותו למין דירת חירום, כי לא רוצים מנת יתר ולא רוצים אנשים שימותו ולא רוצים עוד נזקים שיקרו.

<דני גולד: אני חושב שמה שקורה הוא שמתחילים להבין שלא צריך להיתקע על נושא המזרקים, אלא בואו נסתכל קצת יותר רחב.

<דני גולד: אני חושב שהנייס גיא למשל זה חתיכת נזק, צרה איומה שפוגעת באנשים, אנשים מתאשפזים, אנשים מתים ואנשים לא יודעים מזה.

תמר זנדברג: אתה מתייחס לנושא של הסמים האחרים של הסנפה ועישון, מה זה אומר בהקשר הזה, בהקשר של מקום כמו זה ש - - - רק על ההזרקה?

<דני גולד: אותי מעניין הבריאות של האנשים ולאו דווקא רק הפצת מחלות שהם יעבירו בדם.

תמר זנדברג: ברור, ואז מה זה היה אומר מבחינת מקום כזה?

<דני גולד: בן אדם שהוא מכור וחי ברחוב צריך לקבל חיסון נגד שפעת, למשל, או חיסון נגד צהבת B.

<דני גולד: כמובן גמילה מוחלטת זה מזעור הנזקים האופטימלי, אבל יש גם באמצע הרבה צבעים.

<דני גולד: אני חושב שנושא אחד חשוב, אני אדגים אותו דרך מה שהיה לנו באשדוד.

<דני גולד: באשדוד הייתה לנו משאית שעמדה במקום קבוע ברובע ב' ולשם אנשים ידעו להגיע.

<דני גולד: המשאית לא זזה, היא כבר הייתה על הג'אנטים ויום אחד הגיע צדיק אחד, העמיס את המשאית הזאת ולקח אותה איני יודע לאן.

<דני גולד: כל בעלי בתי הקפה שם ראו את המשאית עולה על מין מנשא כזה ונוסעת.

<דני גולד: כנראה היא נסעה לאיזה מקום במזרח הארץ שם לפירוק, תוך שבוע ימים התחילו להגיע טלפונים מהציבור, 'מה קורה פ?

<דני גולד: למה הפארקים ובתי הספר ותחנות אוטובוס עמוסים במזרקים?

<דני גולד: ' כי עשינו הפסקה בחלוקת מזרקים מההלם, אז משך שבוע ימים כבר התחילו להצטבר מזרקים ברחוב ואז אנחנו הבנו איזה אפקט עצום יש לעובדה שהמכורים שואבים את המזרקים, כי מי שמביא מזרקים יותר מקבל גם יותר מזרקים נקיים, וזו מין מוטיבציה כזאת, להשתמש באינטרס שלהם כדי לנקות את הרחובות.

<דני גולד: בעצם אנחנו גם מחמיאים להם כשהם מביאים מזרקים כי הם בעצם עוזרים לנו וזה קצת אזרחות טובה, קצת להתקרב לנורמטיביות.

<דני גולד: זה נותן להם הרגשה טובה.

<דני גולד: גם לשבת עם סטודנטית לעבודה סוציאלית שהיא מתנדבת ו'היא מקשיבה לי ואני פתאום עושה הפסקה בין כל הריצות שלי אחרי סמים' זה נותן להרגיש שיש להם ערך.

<דני גולד: זה יפה, זה אנושי, לא שופטים את האנשים, לא שופטים אותם לפי מגדר, לא שופטים אותם לפי דת, כולם מתקבלים בשמחה.

<דני גולד: בירושלים למשל אתה רואה בערך 60% ערבים שמגיעים טיפין טיפין מהעיר העתיקה ומהרחובות, אתה רואה יוצאי ברית המועצות, אתה רואה אחרים, והם יושבים משוחחים.

<דני גולד: כור היתוך אמיתי, אני חושב שאולי בכל הארץ אין כזה מין אחדות כזו.

<דני גולד: בחיפה יש לנו דוגמה של עיר שלא רצתה לשמוע ממכורים.

<דני גולד: אני כמי ש - - -

<חגי ברוש: לא, רק שנייה, ראש העיר לא רצה לשמוע על הנושא של יזה"ר, אבל העיר מפעילה מערכות יוצאות מן הכלל לטיפול בסמים והרבה מערכות.

<דני גולד: אני מסתכל דרך העיניים שלי.

<חגי ברוש: אז רק לדייק.

<דני גולד: אתה צודק.

<דני גולד: אבל דרך העיניים שלי.

<דני גולד: בכל מקרה ראש העיר הספיק להגיד לי אז שלא מעניין אותו חתני פרס נובל המכורים, ואני נעלבתי באופן אישי.

<דני גולד: בכל מקרה אנחנו ניסינו בפאתי העיר להזמין את המכורים, אבל הם לא מגיעים.

<דני גולד: הם יגיעו כי אנחנו נמצאים במרחק הליכה מהתחנה המרכזית, הם יגיעו לעיר העתיקה בבאר שבע כי אנחנו ליד השוק והם יגיעו לאשדוד כי אנחנו ברובע ב' ולא ברובע ט'.

<דני גולד: דברים מהסוג הזה.

<דני גולד: אז בחיפה בסופו של דבר הרמנו ידיים מלראות שני אנשים מגיעים, זה לא נראה רנטבילי, זה לא נראה הגון, ואז אנחנו התחלנו בנובמבר שנה שעברה, הכנסנו מתנדב שהיום הוא מרכז את העבודה בחיפה והצפון והסטטיסטיקות יגיעו בקרוב.

<דני גולד: אני יכול רק להגיד שאני כל שבוע מקבל דיווח מפורט על הנסיעות שם וזה פשוט מענג, מענג לראות איך הוא מגיע לעוד דירת מסתור, עוד נשים בזנות, עוד טרנסיות או טרנסים, לא יודע איך קוראים לזה - - -

<נטע הראל: זה מתנדב פה שהפך לעובד במשרה מלאה של הפרויקט.

<דני גולד: כן.

<חגי ברוש: שמזמינים אותו לשימוע לפני פיטורים כי המהלך הזה של האיחוד בין הרשות הלאומית למשרד יצר מצב שבו 'עיר ללא אלימות' למעשה הולכת להיות הגורם המרכזי שיפעיל את הרשות החדשה ל - - - בחיפה ואז כל המערכת של העובדים, עשרה עובדים שיש לנו בחיפה, מוזמנים לשימוע לפני פיטורים.

<חגי ברוש: לא בטוח שכולם יתקבלו חזרה לעבודה, אנחנו מנסים עכשיו לטפל בזה, יחד עם דני ולראות איך אנחנו מונעים מצב שבו כוח אדם ותיק, מיומן, מקצועי, הולך הביתה בגלל רה ארגון.

תמר זנדברג: אני שנייה עוצרת אותך, ברשותך, אני מנצלת את העובדה שהדס נמצאת פה, יושבת ראש הרשות.

תמר זנדברג: אני רק אגיד מעבר לנושא של העובדים עצמם, שכמובן זה חשוב לנו, זה גם היה נושא מרכזי בוועדה שחוקקה את החוק, ועדת הפנים אצל דודי אמסלם.

תמר זנדברג: אני כן רוצה להגיד שבמקרה הזה, זה גם עניין שלי באופן אישי היה מאוד מאוד חשוב, הנושא של מה העובדים האלה עושים, הנושא המקצועי.

תמר זנדברג: הרבה מהעובדים של - - - בצורה יותר חלקה ברשות החדשה אלה עובדים, למשל היה רכז 'עיר ללא אלימות' ורכז הרשות למלחמה בסמים שעושה את כל הדברים של סיורי הורים ומניעה ובני נוער ששותים בגנים וכל הדברים האלה, שהם יותר מהדברים שמשתלבים בעבודה של הרשות המקורית, של 'עיר ללא אלימות' ומצילה.

תמר זנדברג: במקרה הזה זה זר לגמרי, המשרד לבטחון פנים, הרשות שלכם, של 'עיר ללא אלימות', לא הכירה את הדבר הזה עד עכשיו, מנגד, כמו שאת רואה, נושא השיקום, שאני רואה אותו מאוד, זה בדיוק נופל על טיפול, אפילו לא שיקום, עדיין לא שיקום, רק הטיפול והטיפול הסמכותי, גם משיקולי בריאות הציבור וגם משיקול של טיפול בבן אדם שבסוף הוא קורבן של עצמו, של מחלתו ושל החברה, בדיוק כאן זו נקודת המבחן של הרשות כדי להראות, גם לנו וגם להחזיר חזרה לקהילה ולציבור, שפה אנחנו לא נקצץ ולא נסגור כמעט שירות שלם שנותן מענה לאנשים הכי הכי הכי שקופים, מוזנחים, זקוקים ונצרכים.

<הדס שיין: אנחנו עושים כל הזמן עבודה - - - כל המִנה

<הדס שיין: לת, לא רק הרשות החדשה, כל המנהלת שמקימה את הרשות החדשה, שתכלול בתוכה אלימות, סמים ואלכוהול, הנושא של העובדים הוא נושא מורכב ובעייתי.

<הדס שיין: חסרים היום המון תקנים שלא אושרו על ידי הנציבות.

<הדס שיין: זה לא משהו שתלוי רק בנו, אנחנו מגישים את הבקשות שלנו, אלה תהליכים סבוכים ואנחנו באמצעיתם.

<הדס שיין: אנחנו עובדים על זה, בודקים את זה, כעיקרון התפיסה אומרת שאכן מדובר במשרד לבטחון פניםף מורכב באמת להכניס לתוכו טיפול, אין ספק.

<הדס שיין: בעצם צריך לבדוק מי אמון על החלק הזה, זאת אומרת אם פה יש חלוקת מזרקים, אז השאלה הנשאלת למה לא יעשה זאת משרד הבריאות.

<הדס שיין: הרשות למלחמה בסמים, בתפיסתה - - -

תמר זנדברג: רק שנייה.

<הדס שיין: רק שנייה, אני אסיים ו - - -

תמר זנדברג: לא, לא, לא, אני עוצרת אותך פה, כי מה שאת אומרת זה בדיוק מה שנקרא אשר יגורנו בא, למה?

תמר זנדברג: כי - - -

<הדס שיין: נכון, בשביל זה אני צריכה לסיים.

תמר זנדברג: לא, לא, את תסיימי אחרי שאני אוסיף.

תמר זנדברג: בתהליכי הקמת הרשות, מנכ"ל, ממלא מקום היום מנכ"ל המשרד, מעל הרמה שלכם, הבטיח, וזה לפרוטוקול, שלא ייפגעו שירותים - - -

<הדס שיין: נכון.

תמר זנדברג: לא, אבל מה שאת אומרת עכשיו, למה לא משרד הבריאות ייתן את זה?

תמר זנדברג: לא משרד הבריאות ייתן את זה, מה שנתנה הרשות אתם תיתנו, גם אם זה משרד הבריאות או הרווחה, כי אחרת כל תחום הטיפול והשיקום בתוך הרשות, כל מה שהיא עשתה, נפרם, וזה בניגוד להתחייבות מפורשת גם בתהליך חקיקת החוק בוועדת הפנים וגם אצלנו בוועדה.

תמר זנדברג: אז התשובה שלך כרגע שאומרת 'רגע, אבל למה לא משרד הבריאות?

תמר זנדברג: ' זה בדיוק מה שאנחנו חששנו והתרענו עליו וחזר ואמר מנכ"ל המשרד והשר 'לא ייפגע, לא ייפגע, לא ייפגע'.

<הדס שיין: אין ספק, לא ייפגע.

תמר זנדברג: כרגע תיארת לי איך, 'רגע, למה לא משרד הבריאות?

תמר זנדברג: '

<הדס שיין: אני אומרת לך שתהליך החשיבה הולך באופן הזה, אבל מאחר שהייתה החלטה מפורשת, כמו שאת אומרת, היא הייתה גם החלטת שר וגם החלטה של כל הוועדות שליוו את הקמת הרשות, הטיפול כפי שהיה לא ייפגע.

<הדס שיין: אני מוטרדת, בעיניי, בתפיסתי, תפקיד הרשות הוא לא רק לשמר את הקיים, הוא להקים דברים חדשים, ליזום דברים חדשים - - -

תמר זנדברג: בואי נתחיל מלא לסגור.

תמר זנדברג: אני שואלת אותך עוד פעם, למה יש עשרה עובדים בשימוע לפני פיטורים?

<הדס שיין: לא, עשרה העובדים האלה הם בטיפול, כמו עובדים אחרים של הרשות, יש גם עובדים של הרשות שאני עוד מטפלת.

<הדס שיין: יש פה עובדים שהם בתהליך - - -

תמר זנדברג: כן, אבל אם העובדים האלה יפוטרו לא יהיה פרויקט מזעור נזקים בחיפה.

תמר זנדברג: אם העובדים האחרים ייסגרו אני לא יודעת מה יקרה, תעשו את הדיון שלכם, אבל - - -

<הדס שיין: העובדים האלה הם בשימוע בשביל להחליט דרך איפה הם יקבלו משכורת, זאת אומרת איך יהיה תהליך ההעסקה שלהם מאחר שסבוך להמשיך להעסיק באופן שבו הם הועסקו.

<הדס שיין: הם לא הולכים הביתה.

<דני גולד: אבל הם צריכים לדעת את זה, כי בינתיים המורל שלהם מתחיל לרדת למטה וזה לא יהיה טוב.

<הדס שיין: אוקיי, אז טוב שזה יצא, בשביל זה אנחנו נפגשים.

<הדס שיין: אין ספק שצריך לקחת פה איזה שהיא החלטה ובאמת להוריד לשטח איזה שהוא הסבר, אבל בשורה התחתונה לא ייפגעו שירותים שניתנים.

<הדס שיין: לא ייפגעו, מפי המכורים לא יילקח כלום.

תמר זנדברג: אני חייבת להגיד שאני יצאתי עכשיו יותר מודאגת מאשר הייתי קודם.

<הדס שיין: לא היית צריכה להיות מודאגת - - -

תמר זנדברג: כי התחלתי לשמוע אותך מתחילה להגיד 'רגע, למה בעצם לא משרד הבריאות?

תמר זנדברג: '

<הדס שיין: לא, אז בשביל - - -

תמר זנדברג: אני הרי כל הזמן אמרתי, 'המשרד לבטחון פנים לא צריך לתת את השירות הזה, זה משרד הבריאות, אז תעבירו את הרשות למשרד הבריאות' ואתם אמרתם 'מה פתאום?

תמר זנדברג: אנחנו המשרד לבטחון פנים, אנחנו ניתן, אנחנו ניתן' ועכשיו את אומרת 'רגע, למה אנחנו, למה לא משרד הבריאות?', אז אני מודאגת.

<הדס שיין: הסיבה שהרשות לא עברה למשרד הבריאות היא ש - - - יש פה - - - הפסיכו סוציאלי, כאן כל השירות הזה - - -

תמר זנדברג: למה, אתם משרד הרווחה?

<הדס שיין: לא, אבל יש בתוך המשרד לבטחון פנים יותר אפשרות לתת טיפול פסיכו סוציאלי - - -

תמר זנדברג: אז תיתנו.

<הדס שיין: אבל בהקשר לעובדים - - -

<שלומית מנשקו: סליחה שאני קוטעת אותך, אבל התמכרות זה סוג של מחלה.

<שלומית מנשקו: זו מחלה כרונית שצריך לטפל בה כמו שצריך.

<שלומית מנשקו: צריך לתת את הכול, את כל המערך.

<נטע הראל: אני אציג, היא אחות מרכזת שחפת של לשכת בריאות תל אביב.

תמר זנדברג: רק לסיכום, אנחנו נרשום בפרוטוקול שיושבת ראש הרשות פה אמרה שעשרה העובדים האלה שהם לפני שימוע לפני פיטורים לא יפוטרו.

תמר זנדברג: אני מבקשת שהוועדה תפנה לשר לבטחון פנים, תתריע בפניו על העובדה שיש פה עובדים - - -

<חגי ברוש: העובדים האלה, צריך לזכור, הם היו מועסקים על ידי גופים של עיריית חיפה.

<חגי ברוש: הם לא עובדים - - -

<הדס שיין: וההתלבטות היא דרך איפה לה - - -

תמר זנדברג: מה ההתלבטות?

תמר זנדברג: אבל הבטחתם שכלום לא ייפגע אז מה ההתלבטות?

<הדס שיין: לא, - - - כולם ייקלטו בעיריית חיפה.

תמר זנדברג: ואז מי יממן את ההעסקה שלהם?

<חגי ברוש: כל מה שאנחנו יודעים כרגע, הדס, אני קיבלתי לפחות מכתב אחד של זימון לשימוע לאיסר, שהוא עובד השירות לילד.

<חגי ברוש: אני רוצה לשבת על זה בשוטף שיש לי עם דני, להגיד לו 'אדוני, מה אנחנו עושים?'

<הדס שיין: הייתה החלטה ברשות שאנחנו עושים כל מה שאפשר ש-2017 יישאר ל-2018.

<הדס שיין: כל תכניות העבודה יישמרו, שום דבר לא ייפגע.

תמר זנדברג: למה הם בשימוע לפני פיטורים?

תמר זנדברג: אני לא מצליחה להבין.

<הדס שיין: זה תהליכים פנימיים.

<הדס שיין: גם העובדים של הרשות עברו איזה שהוא תהליך של - - - אלה תהליכים פנימיים, זה עניין פרוצדורלי.

תמר זנדברג: טוב, הוועדה פה רשמה לפניה שיושבת ראש הרשות התחייבה כאן שהעובדים האלה לא יפוטרו ויישארו, בכל זאת הוועדה תפנה לשר לבטחון פנים ותתריע בפניו שבדיוק כפי שהזהרנו תחום הטיפול והשיקום, אני מזהה שהוא מופקר ברשות החדשה, מופקר, פשוט ככה, האנשים המכורים, לא אלה שאתם רוצים שלא יפריעו לרעש, לציבור, שהם שותים בלילה בגן המשחקים וכל אחד בסוף חוזר לבית שלו, ולא אלה שאתם מפעילים תכניות בבתי ספר, והכול מאוד מאוד חשוב, בסופו של דבר החוליה החלשה החברתית של הדבר הזה אלה המכורים.

תמר זנדברג: ועכשיו התהיות שלכם, 'בעצם רגע אנחנו המשרד לבטחון פנים, למה אנחנו צריכים לטפל?' זה בדיוק אשר יגורנו בא, זה בדיוק מה שהזהרנו וחששנו כל הזמן ולכן הוועדה מתריעה בפני השר שהתחום הזה פשוט עומד להפקיר ולהזניח את האנשים שהכי זקוקים לטיפול של מדינת ישראל ולהרמה העוטפת שלהם מהרחוב או מהמצב שהם נמצאים בו.

תמר זנדברג: אני מבקשת התחייבות ברורה איך הדבר הזה הולך לבוא לידי ביטוי במסגרת הרשות החדשה, כפי שהייתה התחייבות מפי השר והמנכ"ל במהלך הקמת הרשות.

<הדס שיין: אני אוסיף ואומר שכל ההתחייבויות יכובדו.

תמר זנדברג: זה לא נשמע ככה מדברייך, אבל אני שמחה על ההבהרה.

<הדס שיין: אני הצגתי את התפיסה הכוללת - - -

תמר זנדברג: התפיסה הכוללת, אנחנו יודעים אותה, אנחנו שאלנו למה אתם ולא משרד הבריאות, אתם אמרתם 'לא, אנחנו, אנחנו מומחים בזה, אנחנו נטפל, אנחנו בסדר'.

<נטע הראל: משרד הבריאות נותן את חלק הארי של המשאבים גם ככה.

תמר זנדברג: אדרבא, בסדר, אנחנו יודעים את זה.

תמר זנדברג: השיח פה בדיוק חוזר, כשסגרו את הרשות זה בדיוק מה שהתרענו.

תמר זנדברג: כל מה שאת אומרת אני אמרתי.

תמר זנדברג: אני אמרתי 'מה למשרד לבטחון פנים ולטיפול במכורים?

תמר זנדברג: ' אז אמרו לי 'מה פתאום?

תמר זנדברג: אנחנו נטפל', עכשיו את באה ואומרת 'מה למשרד לבטחון פנים ולטיפול במכורים?

תמר זנדברג: ' וואלה, בוקר טוב, רק אתם אומרים את זה אחרי שזה עבר אליכם, לקחתם את הכסף, לקחתם את הרשות אליכם כדי שתוכלו לשלוח את הרכזים לטייל בגנים הציבוריים בלילה בראשון לציון.

<חגי ברוש: תמר - - - אני רוצה לומר שאני נפגשתי עם מנהל הרשות - - - אומר ביושר שאין שום כוונה - - - בטח לא בשנת 2018, שזה רק - - - הסיפור זה חיפה.

<חגי ברוש: אני אומר את זה כי איסר פה - - - וחשוב שהאנשים האלה יישמרו במערכת.

<חגי ברוש: הסיפור בחיפה זה באמת נושא פנימי, אבל הוא מחייב את הנוכחות שלנו.

<חגי ברוש: כשפניתי לאיתן, אמרתי לו שהמערכת בחיפה - - -

<הדס שיין: - - - שכל ההתחייבויות של 2017 יישמרו ל-2018.

<הדס שיין: אחד לא ייפגע.

<חגי ברוש: אני יודע, אבל כשאני פניתי למנכ"ל שלנו ברשות הישנה, אמרתי לו 'איתן, תצא - - -', 'אני לא הכתובת'.

<חגי ברוש: אבל אני בפירוש הולך להעלות את הנושא הזה בפגישה שוטפת שיש לי עם דני, חשוב מאוד שהאנשים האלה לא ייפלו בין הכיסאות.

<חגי ברוש: אני חייב לומר שהחברה שלנו בחיפה לא בטוחה במה שאת אומרת, יש מין תחושה שעושים איזה שהוא מחטף של חלק לפחות מהתחומים האלה לאנשים אחרים וזה חבל, כי אלה אנשים שצברו המון המון ניסיון עבודה וצריך לבוא ולראות מה עושים כדי שלא נחפש אחר כך עובדים - - -

<הדס שיין: טוב - - - אין שום כוונה לעשות שום מחטף.

<חגי ברוש: לא של המשרד, בתוך העיר.

<הדס שיין: אין שום - - - לא משהו שידוע לנו

<דני גולד: אני רוצה להגיד משפט אחד.

<דני גולד: מדברים על כסף ותקציבים, אבל הנושא לדעתי הכי משמעותי זה שאתה מטפח צוות שהוא הכי איכותי שאפשר, וזה מתפתח משנה לשנה, אנחנו לומדים ומתקדמים.

<דני גולד: עמרי היה שנה וחצי מתנדב ועכשיו הוא, כבר כמה?

<דני גולד: כבר שנתיים?

<עמרי מסרי: שנתיים עובד ושלוש שנים מתנדב.

<דני גולד: אז היינו רוצים, הייתי רוצה כמה מילים מכיוונו של עמרי וכמה מילים מכיוונו של איסר.

<דני גולד: את תעצרי אותם כשזה ייראה לך יותר מדי.

תמר זנדברג: בבקשה, עמרי.

<עמרי מסרי: תודה רבה.

<עמרי מסרי: אז כמו ש - - - כמו שצוין, אני - - - 28-29 שנים, השאיפה שלנו זה באמת הפחתת נזקים, מזעור נזקים בחברה.

<עמרי מסרי: הלכה למעשה - - - זה שהחבר'ה מגיעים למחוזותינו בקטע של החלפת מזרקים ובאמת עניינים טכניים ואנחנו רואים את זה בתור תירוץ להביא אותם למחוזותינו ושישמרו איתנו על קשר.

<עמרי מסרי: המרכז פתוח בראשון עד חמישי לכלל אוכלוסיית ה - - - שיש הפעלות ספציפית לאנשים - - - וכמו כן יש סיורי רחוב שיוצאים בימי שני.

<עמרי מסרי: השאיפה שבאמת יהיה איזה שהוא רצף טיפולי לאורך כל ימות השבוע, ששם אנחנו באמת מנגישים את השירותים שלנו עבור כלל - - - כמו שציינתי, החבר'ה מגיעים לפה פעם-פעמיים בשבוע, אנחנו פוגשים אותם ברחוב, אני יוצא לסיורים שני ושלישי.

<עמרי מסרי: אנחנו עם אצבע על הדופק.

<עמרי מסרי: כמו שאמרנו, השאיפה זה שהם יגיעו לפה מכל תירוץ, הם כבר מפסיקים להיות אנשים שקופים, אנחנו מתחילים לדאוג לצרכיהם מסביב.

<עמרי מסרי: במידה שהם מעוניינים בגמילה, כן, ישר הם מופנים לאבנר, יש לנו באמת קדימות והעברה מהירה.

<עמרי מסרי: גם במרפאת המתדון באזור, גם כן יש עבודה משותפת.

<עמרי מסרי: ברגע שהם - - - אז החל מהטיפול הרפואי הבסיסי שהאח מעניק - - - זה גם מגיע לדברים יותר משמעותיים, לדוגמה הייתה אחת מהן חולות בזיהום חמור ברגל, אחד המתנדבים, זה התחיל בבוקר, לקח אותה לרופא, קיבל הפניה למיון, במיון - - -

תמר זנדברג: פה אין רופא?

<עמרי מסרי: לא.

תמר זנדברג: אתם עובדים עם מרפאת לוינסקי?

<נטע הראל: המכורים הם באמת באים עם צרכים רפואיים, אבל צריך לזכור שבהגדרת הפרויקט הזה הוא פרויקט אנונימי, זאת לא מרפאה, ולכן היכולת לתת פה שירותי רפואה, זה לא הליבה של הפרויקט.

תמר זנדברג: אבל אם בא מישהו והוא חולה באופן - - - -

<נטע הראל: אז יש אח שנותן פה, זה משהו יותר, אם מתאפשר ואיך, גם אין לנו דרך לקנות ולספק להם את מה שהם צריכים למטרה הזאת.

<נטע הראל: השאיפה זה לא ליצור שירותים מקבילים, רובם ככולם חברי קופת חולים, זה להביא את קופות החולים לשתף פעולה ולקחת אחריות על האוכלוסיות האלה ולא לייצר שירותים מקבילים in house פה כשהם אמורים לקבל שירות בחוץ.

תמר זנדברג: מה הממשק עם - - -

<נטע הראל: גם היכולת שלנו לתת פה שירותים כשזה לא מוגדר מרפאה היא מאוד מוגבלת, יש המון תרופות - - -

תמר זנדברג: אבל יש פה מרפאה ליד.

<נטע הראל: מרפאת לוינסקי היא לא מרפאת קופת חולים, היא לא תבצע חבישה וניקוי של אבצסים, שזה הדבר העיקרי שיש שם, זה פציעות ופצעים בעקבות ההזרקות.

<עמרי מסרי: - - - אבל לחילופין כמו - - - שבמשך חמישה ימים - - - זה משהו שהוא לא - - - כי הוא כביכול על פניו אמור להיות נגיש, אבל יש חסמים שהם באמת צריכים את הסיוע.

<עמרי מסרי: היו הרבה פגישות שניגשתי לשירותי הרווחה - - - ואני כאילו מגיע ואני אומר, אני באמת על תקן של מלווה - - - לפזר את החששות שלהם מול המערכת.

<נטע הראל: ושל המערכת מולם.

<עמרי מסרי: וגם הפוך.

<עמרי מסרי: פה באמת אני חושב שזה מקום שאפשר להרחיב את השירותים שלנו ובאמת להנגיש להם שירותים שהם שירותים, בין אם סוציאליים, בין אם הם רפואיים ובין אם לא, שבאמת - - - אז כן, מביאים אותם לפה, משפחה.

<עמרי מסרי: המחמאה הכי גדולה שקיבלתי מאחד החבר'ה זה שהמקום מרגיש כמו בית, כלומר - - - אוקיי, יש כביסה - - - באמת יש מקום אחד שהם מרגישים שלא שופטים אותם, הם לא צריכים - - - במקום שמכבדים אותם, באמת, הדבר הראשון שאנחנו צריכים להעניק זה השירות הטוב ביותר עבור - - - ולאוכלוסייה הנוכחית אנחנו צריכים לעשות הרבה מעבר, באמת לעבוד בצורה יצירתית עם המערכת בכדי להגיע לתוצאות הרצויות.

<עמרי מסרי: זה משהו שהוא קצת - - - אנחנו בתור - - - בין אם זה מתנדבים, יש לנו את אורך הרוח להתקדם מול המערכת - - - אבל לעתים - - -

תמר זנדברג: אוקיי.

תמר זנדברג: טוב.

תמר זנדברג: איסר.

<איסר פולניצר: התכנית שלנו פה - - - בתל אביב - - - ופה אני מתנדב קרוב לשמונה שנים.

<איסר פולניצר: התכנית הזאת צריכה להיקרא תכנית להצלת חיים - - - פעם בשבוע, פעם בשבועיים ש - - - וזה הרגע שאנחנו מנכיחים אותם.

<איסר פולניצר: עד אז הם שקופים, אף אחד לא רואה אותם - - - כך אנחנו - - - שיש לנו - - - והדבר האחרון ש - - - תראו, אנחנו בעצם פוגשים את השקופים האלה ברחובות ואנחנו מביאים אותם ומנגישים עבורם את כל השירותים שיש, אם זה - - - אנחנו מלווים אותם.

<איסר פולניצר: אנחנו לא נותנים להם להיות לבד.

<איסר פולניצר: היא שואלת 'אבל מי יבוא לבקר אותי?', 'אני אבוא לבקר אותך, מתנדבים יבואו, אנחנו משפחה, אנחנו איתך'.

<איסר פולניצר: אם היא צריכה משהו, ניקיון, אשפוזים, היא באה אלינו.

<איסר פולניצר: אנחנו אומרים לה 'אנחנו מחכים לך בסבלנות, אנחנו נהיה - - - ', 'כשאתם תרצו', שנה, שנתיים - - - זה היה חמש, 'אנחנו איתכם'.

<איסר פולניצר: כל האנשים שיושבים במשרדים לא מגיעים לרחובות.

<איסר פולניצר: סליחה, חלק מהעובדים והעובדות הסוציאליות שהן פחות בהתמכרויות, ככה בלשון המעטה, לא כל כך יודעות מה הולך ברחוב.

<איסר פולניצר: כי לשבת במשרד וכשהיא מדברת איתה והיא מדברת איתה בסוג מסוים של מגמה - - - על הצרות שלה, כי היא מנסה לכוון, כי היא רוצה להוציא משהו, זה לא מה שקורה לה בחיים האמיתיים.

<איסר פולניצר: יש פה בעיה.

<איסר פולניצר: אנחנו מדברים איתה ברחל בתך הקטנה, כי אנחנו אלה שמדברים איתה.

<איסר פולניצר: אנחנו מתעסקים עם תכנית שהיא גם מצילה נפשות.

<איסר פולניצר: אנחנו וכל האנשים שברחוב, זה לא רק אנחנו.

<איסר פולניצר: אנחנו מקשרים בינם ואז אנחנו לא אומרים לה 'תלכי לפה', 'תלכי לשם', קובע איתה פגישה, אוקיי, קבענו שלוש פגישות, אחרי חודש היא מתייצבת, בסדר, היא - - - בחמש בבוקר, מה, אני מדבר איתה על פגישה בעשר?

<איסר פולניצר: זה לא נראה הגיוני.

<איסר פולניצר: פעם זה יצא לה, הגענו - - - ממשיכים הלאה.

<איסר פולניצר: זזים, מלווים, צריכים בסוף את תעודת הזהות?

<איסר פולניצר: סליחה - - - רק להגיע לאשפוזית, צריכה להיווצר סדרת נסים עד שהיא תגיע לאשפוזית, לאפצ'י של התהליך שמדברים עליו.

<איסר פולניצר: זו התכנית, זה יזה"ר ואת זה צריך להבין.

<איסר פולניצר: ואם ייקחו אותנו לא רק כממזערי נזקים, דרך אגב מזעור הנזקים זה לאוכלוסייה הכללית, שלא תתבלבלו - - -

<הדס שיין: כמה יש במעברים?

<הדס שיין: במעבר ל - - -

<נטע הראל: לשיקום?

<הדס שיין: לשיקום, כן .

<אבנר כבל: משהו כמו 220-250.

<דני גולד: אני זוכר שמ-2007, משך חמש שנים, היו משהו כמו 5,000 איש שעברו דרכנו, מתוכם כמעט 1,000 שיצאו לגמילות, אבל זה לא 1,000 איש, אלא זה יכול להיות מישהו שיצא שלוש פעמים.

<דני גולד: אם נשארו 200 או 300 מהם נקיים אז זה נפלא.

<אבנר כבל: בין 220 ל-250 אנשים כל שנה, אנשים נפרדים, לא לפעמיים או שלוש.

<נטע הראל: אפשר להעביר נתונים מדויקים על זה, זה כמה עשרות.

<אבנר כבל: אני אעשה קצת סדר, זה נשמע כאילו שתי קבוצות נפרדות, זה לא, זה פשוט עובד ביחד.

<אבנר כבל: המבנה הזה בעצם נותן שירותים לאותה אוכלוסייה, המזרקים וכוס הקפה והמקלחת והבגדים שהם מקבלים ואוזן קשבת שהם מקבלים, זה אמצעי בסך הכול.

<אבנר כבל: זה לא המטרה שלנו.

<אבנר כבל: המטרה שלנו היא שני דברים, אל"ף, למנוע הדבקות של מחלות כמו HIV שבמידה שמישהו ירצה בעוד שנה להיות בגמילה אז הוא ישמע שהוא חטף את המחלה לא תהיה לו מוטיבציה.

<אבנר כבל: זה אחת, למנוע את המחלות.

<אבנר כבל: והדבר השני זה להוציא אותם מהרחוב.

<אבנר כבל: לכאורה, מי שמסתכל אומר 'טוב אז הם באים, באים מקבלים מזרקים והולכים', לא, מטרת העל שלנו זה להוציא אותם מהרחוב.

<אבנר כבל: כל המזרקים וסביב זה אלה אמצעים.

<אבנר כבל: כשהם באים לפה יש חשיבה רחבה איך להוציא אותם מהרחוב.

<אבנר כבל: איך עושים את זה?

<אבנר כבל: הם פונים אליי, מי שרוצה גמילה אני מפנה אותם למרכז גמילה.

<אבנר כבל: מי שכרגע לא יכול גמילה ואם יש זמן יש פה אחת שתרצה להגיד משהו, היא מהרחוב, עמרי הזמין אותה במיוחד, אז אם יש כאלה שלא יכולים כרגע להיגמל, לא שלא רוצים, לא יכולים, אני מזמין אותם למרכז מתדון או סובוקסון או סובוטקס.

<אבנר כבל: יש כאלה שמגיעים כבר במצבים מאוד מאוד קשים.

<אבנר כבל: אני קצת מתלבט אם להראות לך את התמונה הזאת, אני מקווה שתעמדי בזה.

<אבנר כבל: הם מגיעים אלינו בצורה שכזו.

<אבנר כבל: הבחור הזה, אם נשים לב, הוא יצא מבית החולים, הוציאו אותו מבית החולים כי פשוט לא יכלו לטפל בו, ראו אותו במצב הזה ולא יכלו לטפל בו והוא הגיע לכאן.

<אבנר כבל: הוא בא לפה - - -

<נטע הראל: מאוד קשה להחזיק אותם באשפוז.

<נטע הראל: יש פה אנשים שהרבה פעמים הם עם שחפת.

תמר זנדברג: הם בורחים מבית החולים או שבית החולים לא - - -

<שלומית מנשקו: הם בורחים.

<אבנר כבל: לא, לא, בואו נעשה סדר.

<אבנר כבל: בית החולים לא דואג שהם יברחו, יש לנו שם שיתוף פעולה מאוד מאוד הדוק.

תמר זנדברג: איפה?

<אבנר כבל: באיכילוב.

<שלומית מנשקו: לא רק באיכילוב.

<אבנר כבל: הקמנו אפילו קבוצת ווטסאפ של פורום של כל עובדי הרחוב, של עלם, 'מישהו לרוץ איתו', מרפאת לוינסקי, 'צעד ראשון', יזה"ר, בית חולים איכילוב, יש לנו עבודה ברמת שיתוף פעולה מדהימה עם איכילוב.

<אבנר כבל: מה שכן, הם מגיעים לשם בקריז, הם לא יכולים לשבת שם, זה לא שלא רוצים לטפל בהם, רוצים, אבל זה מאוד קשה.

<נטע הראל: אי אפשר לייצר - - - הם לא נותנים מתדון.

<קריאה: זה תלוי בראש המחלקה.

<אבנר כבל: אני אסביר איך זה עבד לפני כן.

<אבנר כבל: לפני כן מה שהיה קורה, מי שהיה רוצה מרכז גמילה היה צריך להירשם, לחכות שבוע, שבועיים, שלושה שבועות, לארגן 1,200 שקלים בשביל להיכנס לגמילה.

<אבנר כבל: כשהם מגיעים לפה הם לא צריכים לחכות יומיים אפילו, אנחנו שולחים אותם לעשות צילום חזה במרפאה, במלש"ח - - -

<נטע הראל: במרפאת שחפת בתל אביב.

<אבנר כבל: הוא עושה את הצילום במקום, בלי כסף, בלי תעודת זהות הם מקבלים אותם ומשם אנחנו מפנים אותם למרכז גמילה.

תמר זנדברג: לאן?

<אבנר כבל: לטמרה, לקרית שלמה, לאשדוד או לאשפוזית 'הדרך'.

<אבנר כבל: יש כמה מקומות שאנחנו עובדים איתם.

<אבנר כבל: עכשיו, יש כאלה כמו שאמרת - - - כשאנחנו שולחים אותם לגמילה אין להם, לא סיגריות - - -

<קריאה: הוא מלווה אותם גם אחרי זה מהאשפוזית אחר כך גם לקהילה.

<אבנר כבל: נכון.

<אבנר כבל: הוא נכנס לגמילה, הוא צריך סיגריות, הוא צריך שמפו, לבנים להחלפה הוא מקבל מהמקום, אנחנו מממנים לו את זה גם כן.

<אבנר כבל: במסגרת העבודה שלנו עם מרכזי הגמילה עשינו איתם הסכם, כל מכור שאנחנו שולחים לטיפול, בין שלושה ימים בונים לו איזה תכנית - - - שאם הוא ירצה - - - יהיה לו לאן ללכת.

<אבנר כבל: כך שהמעבר לקהילה טיפולית זה מדלת לדלת.

<אבנר כבל: את התשלום הראשון, גם מה שמסדרים לו, הביטוח הלאומי - - -

<חגי ברוש: במרפאת לוינסקי מסרו לנו שהאשפוז בגמילות קוצר משלושה שבועות ל-14 יום.

<חגי ברוש: אתה יודע על זה משהו?

<אבנר כבל: זה היה בקרית שלמה.

<חגי ברוש: קרית שלמה בלבד?

<חגי ברוש: זאת אומרת האשפוזיות ב'הדרך' ודולפין זה שלושה שבועות?

<אבנר כבל: כן.

<אבנר כבל: זה עניין של משרד הבריאות.

<אבנר כבל: הנקודה היותר חשובה זה רמת שיתוף הפעולה שיש עם כולם, יש שיתוף פעולה מדהים.

<אבנר כבל: אגב, אני אעיד לזכותך, שלושה ראשי ועדות כבר ראיתי בוועדה לענייני סמים, זו פעם ראשונה שאני רואה שיש - - - באמת, אני אומר את זה מכל הלב.

<אבנר כבל: זו פעם ראשונה ואני אומר את זה כמכור נקי, אני פשוט מרגיש מוגן, אני מרגיש שאנחנו במקום טוב.

<אבנר כבל: אני אומר שאנחנו צריכים לזכור שהמטרה שלנו היא - - - מבחינת הציבור, 'מה, נותנים להם מזרקים' וזה וזה - - - כשהם מגיעים לפה והוועד למלחמה באיידס, שיש פה נציגה שלהם, נמצאים שם ועושים להם בדיקות, יודעים מה קורה איתם.

<אבנר כבל: עכשיו, יש כאלה שלא יודעים בכלל שהם חטפו את המחלה.

<אבנר כבל: כשהם יודעים זה שוק מאוד מאוד רציני, אבל לפחות אפשר לטפל בזה, אפשר למנוע עוד הדבקות.

<אבנר כבל: זאת אומרת יש פה מגוון רחב של שירותים שהכול קשור בכול והמטרה הסופית זה להוציא אותם מהרחוב.

<אבנר כבל: יש פה אחת שתיכף, ברשותך, נשמע אותה.

<אבנר כבל: היא לא מצליחה להיגמל.

תמר זנדברג: רגע, עמרי, רק נגיד, יש לנו לפרוטוקול מוקלט, לבקשתה אנחנו יכולים לחסות את השם או כל פרט מזהה שהיא תבקש.

תמר זנדברג: אני אסביר לה, רק תגיד לה שלפני שהיא אומרת את השם ש - - -

<אבנר כבל: אני רק אסכם את הדברים.

<אבנר כבל: מה שחשוב זה שנזכור - - - הייתה אי הבנה לגבי שתי קבוצות כאלה.

<אבנר כבל: נכון - - - זה עובר כחוט השני - - -

<הדס שיין: נכון, איך המעבר, אם יש לך מעבר בין - - -

<אבנר כבל: בוודאי.

<הדס שיין: עניין אותי גם, אם מדובר בנוער - - -

<אבנר כבל: לא, נוער אנחנו לא - - -

<הדס שיין: אז אם בא - - - אתם אומרים לו ללכת?

<אבנר כבל: אנחנו לא מתעסקים - - -

<חגי ברוש: נוער לא בא לפה, הדס.

<חגי ברוש: נוער לא מגיע לפה.

<נטע הראל: מפנים אותו ל - - -

<שלומית מנשקו: אני רוצה רק לסבר לכם את האוזן, אנחנו נכנסנו לפה בשנת 2012 - - -

תמר זנדברג: מי זה אנחנו?

<שלומית מנשקו: משרד הבריאות.

<נטע הראל: לשכת בריאות תל אביב, אחות שחפת.

<שלומית מנשקו: אני אחות מרכזת ממחוז תל אביב, ומה שקרה זה ששמנו לב באיכילוב שיש לנו אשפוזים רבים והדבקות, גילינו שלצהבת A, וביחד עם המשטרה הייתה עבודה קשה מאוד, הגענו לפה, בסופו של דבר הוחלט שנגיע לפה ונחסן את המכורים.

<שלומית מנשקו: אנחנו נתנו מנה אחת, גם בדקו אותם, היה פה רופא מאיכילוב שלקח דמים ל-HIV ולצערנו גם לא המשכנו עם החיסונים כי רצינו שהם יופנו למנה השנייה כעבור חצי שנה לקבל את החיסון בקופת החולים.

<שלומית מנשקו: אנחנו לא יודעים מה קרה עם זה.

<שלומית מנשקו: ואז הם חילקו להם פקקים וגילינו שאותו פקק עם החגיגת הם חסכו כסף ומזה הם שאבו, לקחו, הזריקו.

<נטע הראל: זאת אומרת הם היו מחונכים, ההתפרצות של HIV ב-2013, לא שהשתמשו באותו מזרק, אלא שהם השתמשו באותו פקק, הפקק שבו ממיסים את החומר, בגלל שהחומר הוא לא חומר שצריך לחמם אותו.

<שלומית מנשקו: הם לקחו מים מהברז ו - - -

<נטע הראל: כן, בחשו וכולם משכו מאותו פקק ובעצם נדבקו משם.

<נטע הראל: אבל זו הייתה דוגמה לכך שבאמת כשאותרה ההתפרצות השתמשו, וזו לא הפעם היחידה, במרכז וביזה"ר על מנת להגיע בצורה בלתי אמצעית לאוכלוסייה.

<נטע הראל: גם בתחום השחפת, איסר, אתה היית מעורב ממש בשבוע שעבר באיתור של מכור חולה שחפת.

<איסר פולניצר: ובסוף הם איתרו אותו.

<איסר פולניצר: הוא קיבל מכות בהדר בחיפה, פינו אותו לרמב"ם מפורק לחתיכות, אז הם מצאו אותו.

<נטע הראל: כן, אז אנחנו מוצאים את האנשים ברחוב.

<נטע הראל: גם כשאנחנו מאבדים אותם מבחינה רפואית הרבה פעמים אנחנו נמצא אותם דרך הפרויקט.

<שלומית מנשקו: זה לא רק דרך הפרויקט - - - את כולם.

<מור נהרי: אני מור, רכזת חינוך ועובדת סוציאלית - - - וגם נמצאת פה הרבה מאוד בשוטף, פעם בחודש סיור רחוב , פעם בחודש במרכז ועוד פעם בחודש באחד הסניפים האחרים של הפרויקט.

<מור נהרי: קודם כל ברמה האישית אני - - - וההנגשה של השירותים פה היא מדהימה - - - הייתה התפרצות מאוד מאוד גדולה בשנת 2011-2012 ועלייה מאוד מאוד חדה של - - - זה תודות לסמים הסינתטיים שנכנסו לשוק ולשימוש הרבה יותר תכוף במהלך היום, זאת אומרת - - - אפשר להזריק שלוש פעמים ביום, חגיגת - - - זאת אומרת אנחנו מדברים על עלייה בכמויות הזרקה מאוד מאוד גדולה.

<מור נהרי: בגלל זה כשאת אומרת שרואים פחות הזרקות, אני פחות רואה את זה במקום ש - - -

תמר זנדברג: כלומר מה שאת בעצם אומרת זה שגם השינוי בדפוס הסמים בסופו של דבר בתחתית - - - זה מגיע להזרקות גם של הסמים האחרים.

<נטע הראל: כן, וגם של תרופות מרשם.

תמר זנדברג: כן, קלונקס, ריטלין.

<מור נהרי: כן, וגם זכינו להיות חלוצים בארץ.

<מור נהרי: עכשיו הייתי בכנס בפורטוגל ו - -- להיות בקדמת הבמה ולקבל אותם כאן ב-2011 אצלנו.

<דני גולד: יש בשפתם של המכורים ביטוי, נרקומן אקסקלוסיבי.

<דני גולד: אלה שעברו מהרואין או קוקאין לריטלין ולעוד כאלה דומים, הם חושבים שהם איזה נישאים מעם, כי זה רק ריטלין וריטלין אתה יכול להשיג בכל מקום, לכן חלקם גם לא יגיעו.

<דני גולד: אז אתה לא רואה מספיק אנשים, אבל הם קיימים.

<דני גולד: לדעתי, כמו במקומות אחרים בעולם, אולי כדאי שאנחנו גם נתחיל להסתובב ברשתות החברתיות כי יכול להיות שיש אנשים שהם לא הומלסים וזקוקים לשירות הזה.

תמר זנדברג: אני מודיעה לך שיש.

<דני גולד: אני יודע, אני מכיר אותם.

תמר זנדברג: אתם רואים פה, אנחנו פשוט רואים את כל הקשת ו - - -

<דני גולד: בדיוק, והדלת שלנו צריכה להיות פתוחה גם לאנשים האלה.

<מור נהרי: אני רק רוצה לסיים ולהגיד שחד משמעית אני מסכימה ואני גם חושבת שלאור זה - - - זאת אומרת ב-2011-2013 ראינו קפיצה מאוד מאוד גבוהה בגרף באחוזים בקרב הנדבקים ב-HIV כל שנה, היו אחוזים גבוהים הרבה יותר מהרגיל של משתמשים בסמים בהזרקה ומאז אנחנו רואים ירידה מתמדת.

<מור נהרי: זאת אומרת כל שנה תודות לפרויקט הזה, תודות לכל הפרויקטים של מזעור נזקים, אנחנו ממש רואים ירידה של עוד שנה יורד עוד אחוז ועוד אחוז ועוד אחוז, ב-2016 הגענו לירידה של עוד אחוז ואני לא צופה שזה יהיה אחרת גם בשנה הקרובה.

<מור נהרי: חשוב להגיד שיש לזה חשיבות שהוא priceless, זאת אומרת היום הטיפול ב-HIV הוא מאוד מאוד מתקדם והוא מונגש לאוכלוסייה בחינם, אבל אנשים שהם דרי רחוב, אנשים שמציאות החיים שלהם היא כל כך כאוטית וכל כך לא מאפשרת נטילה רציפה של כדור פעם ביום, זאת אומרת אלה לא אנשים שיגיעו למצב של טיפול מיטבי ב-HIV ויחיו חיים, זאת אומרת שכל הדבקה שאנחנו יכולים למנוע זה חולים שהצלנו, פשוטו כמשמעו.

<הדס שיין: הם לא לוקחים את הפרפ?

<מור נהרי: לא נותנים פה פרפ.

<מור נהרי: אנשים שנחשפו ל-HIV לא לוקחים את הטיפול מציל החיים שלהם - - -

<שלומית מנשקו: הם לא לוקחים את מה שהם צריכים.

<נטע הראל: פרפ פה הוא לא טיפול, גם בתחום הפרפ, פרפ הוא לא סטנדרט לחשיפה דרך מזרקים, אלא יותר בקיום יחסי מין, במיוחד יחסי מין אנליים, אז ככה שזה לא רלוונטי פרפ עבור האוכלוסייה הזאת בשלב זה.

<מור נהרי: וגם באמת חשוב להגיד שבלוינסקי זאת אוכלוסייה ש - - - הם גם מוגדרים - - - זאת אומרת אנשים שמגיעים לכאן, שהם מזריקים ודרי רחוב וחיים במציאות החיים הזאת, טיפול כרוני הוא דבר שפחות רלוונטי.

<יואב בן ארצי: תמר, עוד משפט.

<יואב בן ארצי: פשוט מתבקש לומר את המשפט הזה, בכל אופן אני יושב בעיר הזאת ויש לי גם את היחידה לדרי רחוב שמן הסתם יש - - - וגם המכורים עצמם, וגם בסיורים שאנחנו עושים ובמבצעים משותפים עם כל החברים השותפים המאוד מאוד יקרים פה, אז הייתי רוצה להגדיל יותר את הסיורים והמבצעים שהמשטרה גם כן שותפה להם.

<יואב בן ארצי: רק אני אומר שנכון להיום חשבנו לקיים גם בדצמבר מבצע, אבל מסתבר שמשרד הבריאות כילה את המכסות שלו לאשפוז בקרית שלמה.

<יואב בן ארצי: אין מכסות לאשפוז, בטח אבנר יודע את זה.

<יואב בן ארצי: אבנר, נכון?

<יואב בן ארצי: אתה יודע לגבי זה שמשרד הבריאות סיים את מכסות האשפוז שלו בקרית שלמה?

<אבנר כבל: כרגע כן, בקרית שלמה כן.

<יואב בן ארצי: כן, אז אם אפשר איכשהו לטפל בזה במהירות, זה צו השעה.

תמר זנדברג: תודה.

תמר זנדברג: שלום, ברוכה הבאה, תודה שהצטרפת אלינו, אני תמר זנדברג, חברת כנסת ויושבת ראש הוועדה לסמים ואלכוהול של הכנסת וזה סיור של הוועדה בהשתתפות גורמים מהרבה מאוד משרדי ממשלה, עיריית תל אביב, באנו לראות את פרויקט יזה"ר ו'צעד ראשון'.

תמר זנדברג: יש כאן פרוטוקול שמקליט את הישיבה, אז את יכולה שהדברים שלך בכלל לא יופיעו בפרוטוקול, את יכולה שהם יופיעו בלי השם, רק עם ראשי תיבות או בכל דרך שתבחרי.

תמר זנדברג: אם את רוצה, תציגי את עצמך, אם לא, רק באות.

<ל' - מכורה: אין לי בעיה להציג את עצמי, אם זה רק עניין של פרוטוקול וזה לא יוצא החוצה.

<חגי ברוש: אני הייתי מציע שלא.

<נטע הראל: זה צריך לעבור את הדוברות אצלנו ואנחנו לא אמורים לאפשר - - -

תמר זנדברג: זה עבר את הדוברות.

<נטע הראל: לא של משרד הבריאות.

<נטע הראל: אני מבקשת להוריד את זה.

תמר זנדברג: אין בעיה, הכול בסדר.

<ל' - מכורה: שמי ל', אני מכורה לסמים מזה 23-24 שנים.

<ל' - מכורה: היום אני בת 40, אני זוכרת את עצמי מגיל 13 ברחובות.

<ל' - מכורה: אני תושבת ראשון במקור.

<ל' - מכורה: בראשון לא היה לנו ולא הכרנו מקום כזה של חלוקת מזרקים ודברים כאלה.

<ל' - מכורה: כשהגעתי לכאן גיליתי את המקום הזה שנותן קצת חום למכורים שיש להם אפשרות לבוא מדי פעם להתקלח, להתלבש, לאכול, לקבל את הטיפול שהם צריכים.

<ל' - מכורה: יש פה חובש שמטפל בהם, בפצעים שיוצאים להם ובכל מיני דברים שקורים להם עקב השימוש ועקב זה שהם נמצאים ברחוב.

<ל' - מכורה: רוב אלה שנמצאים בבתים, קצת אני אגיד לך, הם פחות חשובים לנגעים האלה.

<ל' - מכורה: מה שקורה זה ככה, גם אם אנחנו יוצאים מפה עם טיפול שאנחנו מקבלים דרך המרכז כאן, מזרקים, לא משנה מה, אם אנחנו נתקלים עם, לא עם כולם, ישנם שאפשר להגיד שמים וארץ, ואנחנו נתקלים עם שוטרים שהם ממש דורכים לנו על מזרקים, חדשים אני מדברת איתך, חדשים, אנחנו יוצאים מפה וכבר לקחנו שם ושם משפחה וגם מספר של אחד מהם, שממש כל פעם הוא בא ועושה לנו את זה מחדש, כאילו הוא יודע את הימים שאנחנו מקבלים את המזרקים והוא שובר לנו אותם.

<ל' - מכורה: אנחנו מסבירים לו, 'מה אתה עושה?

<ל' - מכורה: אתה גורם לנו רק למחלות, אנחנו מנסים למנוע את המחלות ואתה מביא לנו אותם', 'לא, תפסיקו להשתמש'.

<ל' - מכורה: זה נורא.

<ל' - מכורה: זה לא הפתרון.

<ל' - מכורה: אני באתי בשמם של הרבה מטופלים מבחוץ, אני באה מלפני זה כבר.

<ל' - מכורה: הרבה מטופלים היו מאוד מעוניינים שהמקום הזה יהיה פתוח כמה שיותר ימים בשבוע, שתהיה להם אופציה יותר להתקלח.

<ל' - מכורה: יש פה בנות שממש אין להן, אין להם אף אחד, הן ממש זרוקות פה והן עם עצמן, ממש ככה.

<ל' - מכורה: אני ראיתי אנשים במו עיניי מרימים מים משלוליות של איכסה, את אומרת, אלוהים, הם עושים דברים כאלה הזויים, מכורח הנסיבות.

<ל' - מכורה: עכשיו, אם יהיה להם את הכמה פעמים שאנחנו באים לפה, ואת יודעת, לפעמים אנחנו באים לפה בימים של בנות, ויש גם של בנים בנות, כמה השעות האלה זה ממלא אותנו.

<ל' - מכורה: קודם כל אנחנו נפרדים מהרחוב.

<ל' - מכורה: כמה השעות האלה שאנחנו נפרדים מהרחוב, זה נותן לנו כמה שעות של מחשבה עם עצמנו, מה שאין לנו ברחוב.

<ל' - מכורה: ברחוב אין לך אפשרות לחשוב מה אתה רוצה לעשות עם החיים שלך, מה אתה רוצה קדימה, ברחוב אתה רק חושב איך להביא עוד ועוד ואיך להשתמש עוד ואיך לגמור את עצמך כמה שיותר מפני שאתה לא רוצה להרגיש ולחוש שאתה בעצם ברחובות.

תמר זנדברג: את יכולה לספר לנו קצת על עצמך?

תמר זנדברג: איפה את, מה את עושה ביום יום?

<ל' - מכורה: כן.

<ל' - מכורה: אני הייתי מטופלת במרכז אביב קרוב לתשע שנים.

<ל' - מכורה: מבן זומא העבירו אותנו לפה, לרחוב הרכבת.

<ל' - מכורה: כשאני עברתי מרחוב בן זומא לרחוב הרכבת חרב עליי עולמי, בוא נגיד ככה.

<ל' - מכורה: כשעוד הייתי בבן זומא המצב היה אחרת.

<ל' - מכורה: כשהעבירו אותנו לרכבת התחילו פה ושם קצת בעיות.

<ל' - מכורה: הייתי נקייה שמונה שנים, נפלטתי עקב סמי הפיצוציות האלה שהוציאו.

<ל' - מכורה: אני לא צריכה להגיד לכם, החגיגת והנייס גיא וכל הדברים הכי הכי הכי מסוכנים שקיימים.

תמר זנדברג: כשהיית נקייה היית מטופלת במתדון?

<ל' - מכורה: כן.

תמר זנדברג: ומה עשית?

<ל' - מכורה: הייתי עובדת קופאית אחראית בסופר, - - -, עבדתי שם קרוב לארבע שנים.

<ל' - מכורה: הייתי נראית בן אדם אחר לגמרי, שקלתי 90 קילו, וזו אחת המגמות שלי, להגיע לשלב הזה, לחזור למקום הזה.

<ל' - מכורה: זו אחת התפילות שלי.

<ל' - מכורה: אני יודעת שאני יכולה, אני באה ממקום, אני באתי מבית של שני הורים מכורים לאלכוהול, עוד שני אחים מכורים לסמים, אחד נפטר ממנת יתר, אבא שלי, איבדתי אותו לפני חודשיים.

<ל' - מכורה: באתי ממקום די קשה.

<ל' - מכורה: ילד בן 5, 6, 7, לא משנה, גדל ורואה הורים אלכוהוליסטים, מרביצים אחד לשני, משטרות ואמבולנסים וזה, אי אפשר לצפות ממנו שהוא יגדל להיות איזה פרופסור.

<ל' - מכורה: כשאני נכנסתי למתדון, אחי גם היה אמור להיכנס ובגלל שלא היו מקבלים באותה תקופה אחים לטיפול מתדון אז לא קיבלו גם את אחי ותתפלאי לדעת שכשאחי נפטר, ביום שישי, ביום ראשון אמא שלי מקבלת טלפון שיגיע לראיון קבלה, באותו מרכז שלי.

<ל' - מכורה: את מבינה?

<ל' - מכורה: זאת אומרת שהם כן יכלו, וכבר היינו שני אחים מטופלים במרכז.

<ל' - מכורה: אז על עוד אחד שיכולנו להציל, אבל איך אומרים?

<ל' - מכורה: אי אפשר לעצור מה שנכתב מלמעלה.

<ל' - מכורה: כשאחי הגדול נפטר החזקתי עוד איזה שנתיים, אבל הרגשתי שזה עניין של זמן, כי זה היה עניין של - - - ההורים שלי הפסיקו לשתות אלכוהול, הם היו מטופלים ב-AA ברמת גן, גם אבא שלי, אחרי שהוא היה נקי 14 שנה מאלכוהול, את יודעת, כל המחלות, אחרי שבן אדם מתנקה וזה, גילו לו את המחלה בבטן ואז לפני חודשיים איבדנו אותו מהמחלה.

<ל' - מכורה: כיום אני גרה - - -, גרה לבד עם בעלי החיים שלי, עושה מה שצריך לעשות.

<ל' - מכורה: אני לא אגיד לך שבהתחלה, כשנפלטתי מאביב, חזרתי לשם כמטופלת בסובוקסון, הרגשתי שזה לא מתלבש עליי על הגוף כמו שהאדולן התלבש, אז נפלטתי שוב מהסובוקסון ואז פניתי לאבנר לבקשת עזרה.

<ל' - מכורה: באותו יום שפניתי לאבנר לבקשת עזרה, ממש ככה, כמו שאני אומרת לך, הוא דיבר עם מרכז יסעור ולמחרת הלכתי עשיתי צילום חזה, אק"ג, אחרי 48 שעות כבר התחלתי לקבל טיפול ונתנו לנו גם שלושה חודשים חינם, לא היינו אמורות לשלם טיפול שלושה חודשים, נתנו לנו חינם.

<ל' - מכורה: יפה.

<אבנר כבל: זה אחרי מאמצים.

<ל' - מכורה: ברור, אחרי מלחמות.

<אבנר כבל: אחרי הרבה הרבה מאמצים וויכוחים.

<ל' - מכורה: המון.

<ל' - מכורה: יש דברים בחברה שלנו, שאנשים לא מבינים.

<ל' - מכורה: כשהם רואים מכור הם ישר מתרחקים וזו סטיגמה.

<ל' - מכורה: זה לא נכון, אנחנו בנויים נפשית, פנימית, מכל הכיוונים, אנחנו בנויים, גם אנחנו.

<ל' - מכורה: אנשים שהולכים ועושים פשעים ועושים עבירות כדי להסתדר, בשביל להביא את המנה שלהם.

<ל' - מכורה: אמנם ברוך ה' אלוהים הוציא אותי מזה, שאני מטופלת במתדון ואני לא זקוקה לזה, אבל אני רואה שם תמונות לפעמים, של לקחת למכור את המנה האחרונה, היא כבר בתוך המזרק, אני מדברת איתך על מנה שבמזרק, ולהשפריץ אותה באוויר זה לגרום לו עוד פשע ועוד עבירה, כי בתכלס, שורה תחתונה, הוא יילך להשיג את המנה שלו, הוא לא יישאר חולה ולא אכפת לו מאיפה.

<ל' - מכורה: אני מדברת איתך ממקומות שאני פעלתי ואני מדברת מבפנים, ממקומות שאני עברתי אותם.

<ל' - מכורה: השורה התחתונה הנזק שנגרם הוא כפול והוא לנו.

<ל' - מכורה: עכשיו, מצד אחד אני אומרת, כשבאו ועשו בלגן בלוד וסגרו תחנות, סגרו בשניות את כל התחנות, עשו מלחמות.

<ל' - מכורה: פה עומדת נגדנו תחנה אחת שאנחנו לא מסוגלים להתמודד איתה.

<ל' - מכורה: התחנה הזאת, כל יום מוציאים משם גופה, על בסיס יום יומי.

<ל' - מכורה: אם לא על בסיס יומי, יום כן יום לא, יום למה לא, בוא נגיד ככה, יוצאת משם גופה, אם זה מהזריקות, אם זה ממחלות, אם זה כתוצאה מדבר, או דום לב שקרה לבן אדם פתאום כתוצאה מחוסר שינה של כמה ימים ובן אדם ממשיך להשתמש בסמים, הלב לא עומד בלחץ וזה מה שקורה.

<ל' - מכורה: אלה דברים שהמקום הזה מונע והמון.

<ל' - מכורה: לי בכל אופן המקום הזה הציל את החיים ולעוד הרבה כמוני.

תמר זנדברג: איך הקשר שלך היום עם המקום?

תמר זנדברג: כל כמה זמן את באה?

<ל' - מכורה: כרגע הוא פתוח שלוש פעמים בשבוע, אני מגיעה שלוש פעמים בשבוע.

<ל' - מכורה: גם אם זה לא בשביל משהו מסוים, אז אני מגיעה.

<ל' - מכורה: ממלא אותי השלוש-ארבע שעות שאני יושבת כאן ולא בחוץ ברחוב, עם כל מה שקורה שם ועם כל הזוהמה ועם כל זה.

<ל' - מכורה: אני מעדיפה לשבת כאן, מקום חם, אוזן קשבת, לפעמים אני באה במצב נפשי לא טוב, ממש, אני מדברת איתך על מצב נפשי ירוד שכבר בא לי לשים חבל לעצמי.

<ל' - מכורה: ופה מדברים איתי ונותנים לי ללכת עם הרגשה אחרת לגמרי.

<אבנר כבל: זה מה שנקרא אי של שפיות באי שפיות.

<אבנר כבל: עם כל הבלגן שקורה.

<ל' - מכורה: מנסים להישאר טיפה שפויים.

<ל' - מכורה: לא שפויים, אבל מנסים להישאר שפויים.

תמר זנדברג: מה התכניות שלך לעתיד?

תמר זנדברג: או הרצון שלך, מה היית רוצה?

<ל' - מכורה: הרצון שלי זה לחזור להיות מה שהייתי, לחזור להיות נקייה.

<ל' - מכורה: הוא מכיר אותי כקופאית, אבנר, הוא היה קונה ממני בקופה.

<ל' - מכורה: היעד שלי כרגע זה באמת לחזור לעצמי.

<ל' - מכורה: אני לא אגיד לך שאני לא רוצה להתנקות לגמרי, זו אחת המטרות שלי בחיים, לעלות על ניקיון לגמרי לגמרי לגמרי, לא מתדון, לא סובוטקס, לא סובוקסון, לא כלום.

<ל' - מכורה: כרגע, נכון לעכשיו, אני מוצאת את עצמי חייבת איזה שהוא תחליף שימלא לי את הריקנות ואת כל הסבל ומה שהנפש שלי עוברת.

<ל' - מכורה: והנפש עוברת, ואני לא צריכה להגיד לך מה זה לאבד אח ולאבד אבא ולאבד - - - כשהפרה נופלת כל הסכינים עליה, ממש ככה.

<ל' - מכורה: ופה זה אחד המקומות שנותן לנו את הכוח הזה.

תמר זנדברג: את נמצאת גם באיזה שהוא טיפול נפשי?

<ל' - מכורה: אני בטיפול עם עובד סוציאלי, שעד לא מזמן קצת התנגדתי לשיחות והיום אני כבר לא, היום אני ממש מגיעה לשיחות והכול.

<חגי ברוש: איפה, ביסעור?

<ל' - מכורה: כן.

<ל' - מכורה: ויש גם את ענת, היא פסיכיאטרית שאמורה לי להיות איתה בשבוע הבא שיחה דרך יסעור על מנת לטפל בבעיות הנפשיות.

<ל' - מכורה: אבל בשורה התחתונה היום המטרה שלי והיעד שלי זה לחזור לעצמי ולהיות כמו שהייתי.

<ל' - מכורה: המטרה שלי זה כן להתנקות מהסם לגמרי, אבל עוד הפעם, כשבן אדם מרגיש שהוא צריך איזה שהוא תחליף חבל לך לאבד את המקום שאתה נמצא בו ואחרי זה ללכת לחכות חודשים או שנה שנתיים לעמוד בתור ולהתקבל שוב פעם.

<ל' - מכורה: את מבינה מה קורה?

<ל' - מכורה: אז אנחנו מעדיפים להישאר בטיפול שלנו.

<ל' - מכורה: אם אמא שלי הגיעה למסקנה שאנחנו אנשים שלא יכולים להיות בלי טיפול תחליף סם אז כבר - - - לא מדברת איתך על זה, אני מדברת איתך על מינונים נמוכים, אני מדברת איתך על מינון של 50 מיליגרם, אני שתיתי מינון של 120 מיליגרם, שזה היה וואו, לעומת היום שאני 50 מיליגרם, זה משמעותי.

<ל' - מכורה: אבל עוד הפעם, בן אדם שחי ברחובות לא יכול לעזוב את זה.

<ל' - מכורה: השבוע הייתה לנו פה שיחה, בלי קשר לשום דבר כאן, הייתה לנו שיחה ואיזה מישהו אמר, כשלבן אדם יש בית 90% מהבעיות שלו נפתרות לו, למה?

<ל' - מכורה: מספיק שיש לו את הכמה שעות בלילה להגיע הביתה, לעשות חשבון נפש עם עצמו, מה הוא כן רוצה ומה הוא לא רוצה, מאשר בן אדם שאין לו את זה.

<ל' - מכורה: כשלבן אדם אין את זה, את יודעת מה הוא חושב?

<ל' - מכורה: 'יאללה, מה אכפת לי?

<ל' - מכורה: לא אכפת לי גם למות', והוא לוקח עוד מנה ועוד מנה ועוד מנה, כמה שיותר, לא רוצה להרגיש שאני בחוץ ואני ברחובות.

<ל' - מכורה: מגיעה שעה 11 בלילה, קור של בחוץ, מקפיא אותי, לא נותן לי לעמוד.

<ל' - מכורה: אתה מגיע לפעמים למקומות שאתה מצפה שיעזרו לו, כמו בדיירי רחוב ביפת, זה המקום שאמור לעזור לאנשים שהם דרי רחוב, נכון?

<ל' - מכורה: אתה לא מצפה שתגיע לשם ומטפלת תענה לך בזלזול או ב - - - 'מה אני אגיד לך?

<ל' - מכורה: אין לך תעודת זהות, אני לא יכולה לעזור לך, לך תגנוב'.

<ל' - מכורה: זה לא תשובה של מטפלת.

<ל' - מכורה: אני דיברתי עם אנשים שנמצאים שם והם מוכנים גם לבוא ולהגיד ממש איך דיברו איתם שם.

<ל' - מכורה: אני באה ואני מדברת בשמם כי הם ביקשו שאני אעלה את הנושא הזה.

<ל' - מכורה: לא שאני באה ואומרת שאני בסדר, אני גם לא בסדר, זו טעות גם שלי.

<ל' - מכורה: ללכת עם סכום של כסף לתחנת סמים, זה גם טעות שלי.

<ל' - מכורה: הלכתי עם הסכום של הבטחת הכנסה שלי, גנבו לי את כל התיק, לא שילמתי את השובר של האגרה בזמן, על זה אני קיבלתי הגליה לאשדוד לשבוע ימים.

<ל' - מכורה: איך אתם מצפים שאני אגיע לאשדוד אם לא שילמתי את השובר?

<ל' - מכורה: עד שארגנתי את הכסף של השובר, עכשיו תיסעי לאשדוד, איך אני אגיע לאשדוד?

<ל' - מכורה: לפני הייתי נותנת להם - - - פייר, התמרדתי נגדם בהתחלה, אני לא באה להגיד שהייתי טלית שכולה תכלת, גם אני הייתי הרבה לא בסדר.

<ל' - מכורה: יום באה, יום לא באה, יום זה.

<ל' - מכורה: עשיתי איתם הסכם, חתמנו על חוזה מיוחד ואז היו לי חודשיים וחצי ככה שעמדתי בתנאים שהם ביקשו, והייתי באה בבקרים, במקום לבוא בצהריים.

<ל' - מכורה: מבחינת המרכז שאני מטופלת בו ביום, הם יודעים שאני לוקחת גם בנזו, שזה קלונקס, דרך רופא המשפחה, הוא מאפשר לי את זה, גם ענת איפשהו בתמונה הזאת, ובמרכז אמרו לי 'את הכדור את מורידה לא במכה, בהדרגה', כי זה כדור שגורם לאפילפסיה וזה כדור שגורם לכל מיני ת תופעות לוואי.

<ל' - מכורה: זאת אומרת באישור.

<ל' - מכורה: אבל כבר התחלתי לתת שתן נקי באותה תקופה, שלושה שתן נתתי רק בנזו, זאת אומרת בלי חומר, בלי שום דבר אחר מסביב.

<ל' - מכורה: אז למה אתם מקשים עליי?

<ל' - מכורה: ביום שנגנב לי התיק אני מדברת עם המנהלת של יסעור, אני אומרת לה 'יש לי 200 שקל בכיס, תגידי לי עכשיו אני נכנסת לדואר, משלמת 200, עוד 147, עוד יומיים שלושה אני אשלם אותם', לא, תשלמי את כל ה-350'.

<ל' - מכורה: עכשיו מה קורה?

<ל' - מכורה: בן אדם שמשתמש צריך להשתמש, צריך לחיות.

<ל' - מכורה: מה-200 שיש לו הוא יוציא 100?

<ל' - מכורה: עוד הפעם הוא נכנס לא של 147, של 247.

<ל' - מכורה: כל פעם אתה מארגן את הכסף ואתה עוד פעם מוצא את עצמך ברוורס.

<ל' - מכורה: במקום שאני אלך קדימה אני הולך אחורה.

<ל' - מכורה: בגלל דבר כזה אני קיבלתי שבוע ימים הגליה.

<ל' - מכורה: זה מה שנקרא עונש על עונש.

<ל' - מכורה: ובאמת הציפייה של כל המטופלים שבאים לכאן שלוש פעמים בשבוע, אחת הציפיות שלנו ואחת הבקשות שלנו והתחנונים שלנו, שהמקום הזה יהיה קצת פתוח יותר, שיהיה לאנשים קצת יותר חיים, כי בחוץ זה המוות בכבודו ובעצמו.

<ל' - מכורה: לפעמים אנחנו יושבים שם ואני אומרת 'זה כף הקלע, אנחנו נמצאים היום בכף הקלע' וזה לא מגיע לנו לשבת בזוהמה של מזרקים, בזוהמה של סירחון, כשאנחנו יכולים לשבת, סתם לדוגמה, פה או במקום נקי ולאכול כמו בני אדם ולהתקלח כמו בני אדם, לשבת, לצחוק, דבר שאין לנו אותו ביום יום.

<ל' - מכורה: אין, למכור אין את זה.

<ל' - מכורה: מכור, כל היום תראי אותם מדברים 'מאיפה מביאים עוד אחת, מאיפה מביאים עוד'.

תמר זנדברג: תודה רבה.

תמר זנדברג: ראית, כולם ישבו פה כי באמת חשוב לנו לשמוע ולהבין את הכול, והבאת גם את הקול של עצמך, זה סיפור שבאמת כולנו יכולנו להזדהות ולהרגיש וגם היית קול להרבה שאת פוגשת כל יום.

תמר זנדברג: אז באמת תודה, זה בהחלט מסר שאנחנו ניקח לתשומת לבנו בכל מקום שנלך.

תמר זנדברג: כל אחד פה שחוזר למשרד שלו, לעבודה שלו, הקול שלך נשאר איתנו ויזכיר לנו בשביל מה אנחנו עובדים.

תמר זנדברג: תודה.

<ל' - מכורה: מאוד משמח אותי, תודה.

<איסר פולניצר: שני דברים, שמתחברים גם לדברים ש-ל' אמרה.

<איסר פולניצר: אחת, לפחות בחזון שלי יש, אני בטוח שגם במשרד לבטחון פנים, אני באמת אומר, שהם יבינו את החשיבות של הדברים האלה, ושלא ניתן סתם ככה לדלג על זה.

<איסר פולניצר: השאיפה שלנו ברמה של חזון ושלפרויקט הזה שגם ייכנס איזה שהיא רמה כזאת או אחרת של טיפול פסיכו סוציאלי, בדיוק בשביל הדברים האלה, בחלקיות משרה, אפילו בחצי משרה, לכל מרכז כזה, שבאמת במקרים האלה תהיה פה אוזן קשבת.

<איסר פולניצר: גם המקרים שאבנר מטפל היום וגם המקרים של יזה"ר, זה באמת סוג של חזון.

<איסר פולניצר: הנושא השני שאנחנו כרגע נמצאים במשא ומתן עם חברת רפא, זה להכניס לשוק של יזה"ר בעיקר את התרופה נלוקסון, למניעת מוות ממנת יתר.

<איסר פולניצר: אנחנו כרגע בודקים אפשרויות יחד עם משרד הבריאות, בעיקר במימון של משרד הבריאות, לרכוש את התרופה ולחלק אותה למכורים ברמת השטח באיזה שהיא פיקוח כזה או אחר שאנחנו נעשה כדי להבטיח מצב שאם מישהו פתאום סובל מאוברדוז אז יהיה על ידו איזה שהוא חבר שיוציא את המשאף הזה ויציל אותו.

<עמרי מסרי: קרה לנו מספר פעמים במרכז שאנשים הגיעו סובלים ממנת יתר והייתי צריך להזמין אמבולנס.

<איסר פולניצר: זה עוד משהו שאנחנו מטפלים בו, פאולה ואני, ואני מקווה מאוד שב-2018, אפילו כבר באפריל-מאי נוכל כבר להתחיל לחלק את התרופה הזאת.

<שלומית מנשקו: בחו"ל גם לשוטרים יש בקיד שלהם - - -

<איסר פולניצר: גם לשוטרים, גם בניידת של הנשים שמטפלות בזנות, כל גורם יקבל, גם במד"א.

תמר זנדברג: אוקיי, ט וב.

<שלומית מנשקו: אני רק לא מבינה, אתה מייצג פה את המשטרה, אתה שוטר, בכל אופן, למה שוטרים באמת מתעללים בהם?

<שלומית מנשקו: למה הם צריכים לשבור להם את המזרקים?

<נטע הראל: לא, זה לא מדויק, המשטרה עשתה כברת דרך להבנה של הנושא, בטח פה באזור.

<אבנר כבל: אני רוצה להתייחס לנקודה הזאת.

<אבנר כבל: אני אישית עשיתי עם מפקד התחנה הקודם שהיה פה, עם ארז קעתבי, עשינו יום עיון לכל השוטרים, תמיד יש איזה שוטר אחד, משמר הגבול, אבל יש מודעות מאוד מאוד גבוהה.

<אבנר כבל: ואני אגיד יותר מזה אפילו, צריך להגיד את האמת, אני אישית מקבל לא מעט טלפונים משוטרים שנמצאים בשטח, 'אבנר, יש פה מישהי שצריך לעזור לה, איך אפשר להכניס אותה דחוף למרכז?'.

<אבנר כבל: הנה, היא יכולה לאשר את זה אפילו.

<ל' - מכורה: נכון, בוודאי, אני אמרתי מראש, לא כולם.

<אבנר כבל: יש שיתוף פעולה מאוד הדוק.

<אבנר כבל: ואני מסכים עם הדברים שהיא אמרה, יש כאלה, הבודדים האלה, שהולכים אנטי ועושים שם לא טוב למשטרה.

<ל' - מכורה: אני אתן לכם - - -

<אבנר כבל: אבל שתדעי לך שיש גם רכזי מודיעין שמתקשרים, 'אבנר, יש פה בחורה שצריך לעזור לה', 'אבנר, יש פה מישהו'.

תמר זנדברג: סליחה שאני מפסיקה את השיחה הזו, נמצאים איתנו גם מפקד התחנה, הוא גם היה איתנו בסיור ביום חמישי.

תמר זנדברג: בין היתר המטרה של הסיור הזה זה גם להפגיש את כל הגורמים, גם שנמצאים פה בשטח, אתם לא צריכים אותנו, אתם פה, אבל גם שיהיה פה את ההזדמנות, הוא יושב איתנו מהתחלה, כבר שעתיים, שמע גם את ל', גם את כולם פה.

תמר זנדברג: מבחינתנו זה חלק מהידוק שיתוף הפעולה, גם ביום חמישי הצענו לעשות איזה שהוא שולחן עגול, יחד עם המשטרה ויחד עם גורמי הטיפול.

תמר זנדברג: אנחנו שומעים שיש התחלה של שיתוף פעולה, שמענו את זה - - -

<הדס שיין: לא, זה לא התחלה, זה שיתוף פעולה מתמשך.

<הדס שיין: זה הרבה שנים כבר.

תמר זנדברג: כן, אני אומרת, שמענו שזה כבר התחיל ושמענו גם ביום חמישי וגם היום שצריך פה הידוק.

תמר זנדברג: וגם עכשיו, שמעת את הדברים, תיקח לתשומת לבך.

<עמרי מסרי: זה מעבר.

<עמרי מסרי: אני רוצה לחזק את ידם, הם באמת עושים עבודה נהדרת, אני גם בקשר ישיר, גם עם קצין הסיור בשטח וגם פגשתי אותו בתחנה וגם העברתי את השמות, ובאמת, עם יד על הלב, מהנקודה הזאת שבאמת העברתי את השמות של הבעייתיים לא היו תקריות ומאידך גיסא גם כן יש שוטרים, שכמו שאמרו - - -

<ל' - מכורה: אבל גם, נתקלנו בתקרית שאחד השוטרים התנהג בצורה ממש יפה.

<ל' - מכורה: באמת.

תמר זנדברג: יפה.

<עמרי מסרי: באמת נהדר, אנחנו לגמרי - - -

תמר זנדברג: בדיוק.

תמר זנדברג: מבחינתנו באמת זה שנמצא כאן מפקד התחנה זו עדות לחשיבות שהוא מייחס וגם הוא יעביר את המסר לשוטרים ובסך הכול זה חלק מעבודה מתמשכת.

תמר זנדברג: אנחנו חייבים לצאת לסיור כי באנו גם לשבת פה ולראות את המקום, אבל גם לראות קצת בחוץ.

<קריאה: אתם רוצים סיור נוסף, אחרי שבוע שעבר?

תמר זנדברג: כן.

<חגי ברוש: אני יכול להציע משהו, תמר?

תמר זנדברג: כן.

<חגי ברוש: את תצאי עכשיו את תראי את מה שראית ביום חמישי.

<חגי ברוש: פעמיים בשבוע שני האנשים המדהימים האלה, באמת, איסר ועמרי, עושים סיור לילה משבע בערב עד עשר, נפגשים עם הדמויות הכי צבעוניות וססגוניות שיש פה באזור.

<חגי ברוש: אני מציע שאיזה יום תתאמו, אנחנו כמובן גם נצטרף, נעשה את הסיור הזה, תוכלי גם לשבת עם האנשים, לדבר.

תמר זנדברג: אפשר?

תמר זנדברג: זה אפשרי?

<שלומית מנשקו: זה הרבה יותר אפקטיבי.

<שלומית מנשקו: עכשיו לא תראי מה שאת צריכה לראות.

<חגי ברוש: בלי תקשורת.

<חגי ברוש: יהיה לך הרבה יותר.

<חגי ברוש: עכשיו את תראי את מה שראית ביום חמישי.

תמר זנדברג: אוקיי, בסדר, בשמחה.

<חגי ברוש: בת שבע, אל תכעסי עליי שאני מוציא אותך בערב.

<בת שבע פנחסוב: אני נרתמת לכל משימה במסירות ובאהבה.

<חגי ברוש: זה באמת סיור שתפיקו ממנו הרבה יותר.

תמר זנדברג: בסדר, אין בעיה.

תמר זנדברג: אנחנו נקבל את ההצעה שלך בכל מקרה ליום חמישי, תיכף נבדוק אם יש פה דרישה בכל זאת לעשות סיבוב קצר גם עכשיו, רק כדי לראות את ה - - - דווקא ביום חמישי ראינו באמת המון, החכמנו מאוד.

תמר זנדברג: יכול להיות שעכשיו נעשה סיבוב קצר, ממש, רק כדי כזה - - -

<חגי ברוש: מה שתחליטו.

תמר זנדברג: ואנחנו נקבע ונתאם סיור בשעות הפעילות.

<חגי ברוש: ביום חמישי זה טוב, כי אפשר לראות את הפעילות.

<חגי ברוש: אנחנו נמשיך מפה למעלה.

תמר זנדברג: היינו ביום חמישי שעבר במרפאת לוינסקי ויצאנו.

<קריאה: פה לא הייתם.

תמר זנדברג: אז אני אומרת, בעצת חגי אנחנו נתאם סיור בשעות הפעילות כדי שנוכל להתרשם מהפעילות עצמה.

תמר זנדברג: עכשיו תיכף נראה אם יש דרישה לסיבוב קטן של עשר דקות, אז נעשה.