ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 20, פרוטוקול מספר 493, 2017-11-14 09:00

יעקב מרגי: שלום לכולם.

יעקב מרגי: אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת החינוך התרבות והספורט.

יעקב מרגי: 14 לנובמבר 2017, כ"ה בחשוון תשע"ח.

יעקב מרגי: הנושא: כפר הנוער "נווה גלים" אשדוד.

יעקב מרגי: "נווה גלים" זה בניר גלים?

<קריאה: ליד.

יעקב מרגי: ליד ניר גלים.

<קריאה: זה בתוך אשדוד.

יעקב מרגי: על הגבול.

<קריאה: לא, בהמשך.

<קריאה: 5 קילומטרים משם.

יעקב מרגי: מי מציג את הבעיה?

יעקב מרגי: מי רוצה להציג את הבעיה?

יעקב מרגי: אני קיבלתי פנייה שפונה לאבי קסטרו, רפי אטיאס וחתום עליה יגאל טורג'מן.

יעקב מרגי: מי זה יגאל טורג'מן?

יעקב מרגי: בוא תספר לנו מי אתה, מה אתה, למה, איך, מי, מו, מה.

יעקב מרגי: ספר לנו.

<יגאל טורג'מן: יגאל טורג'מן, אני עובד שנה שביעית במפעל להכשרת ילדי ישראל בכפר הילדים "נווה גלים" באשדוד.

יעקב מרגי: בתור מה אתה עובד?

<יגאל טורג'מן: מנהל משפחתון, אני אב בית במשפחתון.

<יגאל טורג'מן: בחצי שנה האחרונה הייתה איזושהי תקלה בכפר, .

<יגאל טורג'מן: שהמנהל הורחק ומאז, בפועל, לא היה מי שינהל את הכפר.

<יגאל טורג'מן: היו כל מיני ממלאי מקום לתחזק את הכפר ודברים התחילו להידרדר שם.

<יגאל טורג'מן: דברים התחילו להידרדר בכפר.

<יגאל טורג'מן: ילדים - - - הילדים יושבים פה, חלק מהילדים הם ממשפחתון המתבגרים, הם יכולים לשתף אותך גם.

יעקב מרגי: סתם ככה, כללית, כמה שנים אמרת שאתה משמש שם?

<יגאל טורג'מן: שבע שנים.

יעקב מרגי: שבע שנים אתה עובד?

יעקב מרגי: כמה ילדים היו לך במשפחתון?

<יגאל טורג'מן: בין 12 ל-14.

יעקב מרגי: זה משתנה.

<יגאל טורג'מן: כן.

יעקב מרגי: ממוצע - - -

<יגאל טורג'מן: הם המתבגרים - - -

יעקב מרגי: אני מכיר כפרי נוער, ממוצע שהות בְּשנים לילד, נע בין?

<יגאל טורג'מן: עשר שנים, שבע שנים, חמש שנים.

יעקב מרגי: אתה כותב פה שהחליטו לסגור.

<יגאל טורג'מן: כן.

יעקב מרגי: בלי לתת חלופות, בלי ליצור מענים.

<יגאל טורג'מן: בהפתעה מוחלטת.

<יגאל טורג'מן: תוך כדי שאני בחופשת מחלה נכנסו חמישה אנשים ורפי אטיאס, רפי אטיאס היה - - -

יעקב מרגי: בלי שמות כי אם הוא פה הוא יגיב, אם הוא לא פה הוא לא יגיב אז בלי שמות.

<יגאל טורג'מן: ללא שמות, אבי קסטרו גם לא נמצא פה.

<יגאל טורג'מן: בכל אופן, נכנסו ארבעה אנשים מהכפר והחליטו שמפנים את הילדים, בלי התראה מוקדמת, בלי הודעה מוקדמת, לא לי, לא לילדים.

<יגאל טורג'מן: הסיבה הייתה מופרכת, באוויר, "בגלל שהמדריך שלכם במחלה", לצוות נאמר שבגלל בעיות תקציב סוגרים משפחתון ואחר כך זה התגלגל לאיזו עלילה.

יעקב מרגי: בוא, שמעתי פחות או יותר, בסדר.

יעקב מרגי: אני מבין, קיבלתי גם מכתבים של הילדים, של חלק מהילדים, והם מדברים בעד עצמם.

יעקב מרגי: מי שירצה לדבר אחר כך, תוכלו לקבל רשות דיבור.

יעקב מרגי: אני מודיע מראש, כולכם קטינים עדיין, נכון?

<קריאה: לא, אני לא.

יעקב מרגי: יש מְעל?

יעקב מרגי: בסדר, הקטינים, גם אם יוזכרו שמות, אנחנו מודיעים לפרוטוקול שנמחק את השמות שלהם מן הפרוטוקול כדי לא לחשוף.

<יהודית גידלי: כדאי מלכתחילה שלא תגידו את שמותיכם.

יעקב מרגי: עדיף לא לומר, תאמרו שם פרטי בלי שם משפחה.

יעקב מרגי: זה לגבי קטינים.

יעקב מרגי: זה צעד ששומר.

יעקב מרגי: טוב, נמצאים אתנו מהכפר?

<שי בלומנטל: מהכפר לא.

<שי בלומנטל: סמנכ"ל המפעל להכשרת ילדי ישראל.

יעקב מרגי: שהוא קשור?

<שי בלומנטל: הארגון.

<שי בלומנטל: יש לנו 15 כפרי ילדים בכל הארץ, "נווה גלים" באשדוד הוא חלק.

יעקב מרגי: בבקשה, אתה מכיר את הסיפור שסיפר לנו מר טורג'מן?

<שי בלומנטל: מכיר את הסיפור, אני אדייק ואומר שאנחנו נתייחס, כי אני מבין שזה נושא הדיון, לנושא שהילדים הוצאו מהמשפחתון - - -

יעקב מרגי: אני אתן הבהרה שלא שאמרתי אותה.

יעקב מרגי: יש לי כבוד גדול למר טורג'מן, הסיפור שלנו זה הילדים, טובת הילדים.

<שי בלומנטל: לכן אני רוצה לגעת בעניין הזה, כי התחילו חצי שנה אחורה, אני חושב שזה לא נכון, כי הדברים נמצאים בחקירת משטרה וזה לא נכון לחבל בחקירת משטרה בדיון בוועדה, אז בוא נתמקד בנושא של הילדים במשפחתון.

<שי בלומנטל: מר טורג'מן יצא לחופשת מחלה לארבעה ימים ומצאנו את הפתרונות ואת החלופות בתוך המשפחתון.

<שי בלומנטל: לאחר מכן נמסר לנו על ידי מר טורג'מן שהוא מאריך את חופשת המחלה וייתכן שהוא ייצא גם לניתוח.

<שי בלומנטל: יש לציין שאצלנו המודל הוא מודל של הורה בית.

<שי בלומנטל: אבא, אימא ילדים ביולוגיים ועוד 12 ילדים שחיים כמשפחה.

<שי בלומנטל: בתחילת שנת הלימודים התחילה משפחת טורג'מן במודל הנכון של אבא ואימא, מר טורג'מן ורעייתו.

<שי בלומנטל: לאחר כחודש קיבלנו הודעה שרעייתו לא ממשיכה ורק יגאל נשאר.

<שי בלומנטל: אנחנו הודענו ליגאל שאנחנו מחפשים מדריך או מדריכה שימלאו את מקומה של אשתו.

<שי בלומנטל: מאחר שראינו שמר טורג'מן, יכול להיות שהוא ייעדר תקופה ארוכה ואין מקום שהילדים יכולים להישאר בו מוגנים, כמו שכבוד היושב ראש אמר, הילדים מעניינים אותנו, כל נושא יחסי העבודה זה לא המקום כאן.

יעקב מרגי: זה גם לא הסמכות של הוועדה.

<שי בלומנטל: בדיוק, יש מקומות אחרים ששם זה צריך להתברר ואנחנו בכלל לא במקום הזה.

<שי בלומנטל: אנחנו, מה שעומד לנגד עינינו, זה 900 ילדים שבאחריותנו 75 שנה ואנחנו רואים את הילדים וגם אתה רואה פה את הילדים, ילדים ראויים, ילדים שיהיו אזרחים למופת בחברה, שמקבלים חום, אהבה וחינוך.

<קריאה: קיבלנו - - -

<שי בלומנטל: סליחה, אני מבקש לא להפריע לי.

יעקב מרגי: לא להתפרץ.

יעקב מרגי: כל מי שרוצה לדבר ירשום את עצמו, יקבל.

<שי בלומנטל: מאחר שראינו שיש צורך להגן על הילדים, נעשתה עבודה חינוכית מלאה, להוציא את הילדים לתקופה.

<שי בלומנטל: המשפחתון לא נסגר וכל העניין של קיצוצים מצוץ מהאצבע.

יעקב מרגי: אז תספר לי את המציאות החדשה היום.

יעקב מרגי: מה קורה במשפחתון?

<שי בלומנטל: המציאות היא שנעשתה עבודה.

<שי בלומנטל: יש לנו בכל כפר, מעבר להורי הבית המסורים, צוות טיפולי שכולל עובדים סוציאליים, פסיכולוגים, פסיכיאטרים, מטפלים למיניהם בתרפיות למיניהן, נעשתה עבודה מקצועית לעילא ולעילא.

<שי בלומנטל: יש פה דיווחים בדיוק מה עשו ומה הפעולות שנעשו, הוכנו הורי הבית האחרים לקראת המעבר הזה.

<שי בלומנטל: יש בידי תמונות איך הכינו במשפחתונים האחרים בכפר כדי לקבל בחום ובאהבה את הילדים.

<שי בלומנטל: כך זה נעשה, בצורה חינוכית, מקצועית לעילא ולעילא.

<שי בלומנטל: אני מבין שיכול להיות שיש פה רגשות כאלה ואחרים, שגם איתם אנחנו מתמודדים - - -

יעקב מרגי: אתה אומר לי, מבחינה מקצועית, הפיזור הזה שנעשה לאותו משפחתון של מר טורג'מן, הפיזור נעשה על פי כל אמות מידה מקצועיות לטובת הילדים.

<שי בלומנטל: חד וחלק ויש לנו פה גיבוי של משרד החינוך שליווה את זה.

יעקב מרגי: אולי היא תשנה את דעתה, תן לה, כשהיא תדבר, למה אתה קובע מסמרות?

יעקב מרגי: למה אתה קובע מסמרות?

<יגאל טורג'מן: אני יודע מה נאמר לנו.

<יגאל טורג'מן: שעשינו את זה בשיתוף פעולה.

יעקב מרגי: ילדים, מישהו מהילדים רוצה לדבר?

<א': אני רוצה להגיד משהו.

<<א': > אני אימא של ב' ו-ג'.

יעקב מרגי: דברי.

יעקב מרגי: מה השם שלך?

<<א': > לי קוראים א', אני אימא של ב' ו-ג'.

<<א': אני רציתי לשוחח עם המנהל החדש או עם סגן המנהל ועם רפי, מהו התפקיד של רפי?

<<א': ביקשתי, נפגשנו, גם הבנות היו איתי, הוא התעקש שהבנות יהיו איתי ואיך שנכנסתי המלים הראשונות שלו היו, הוא דפק על השולחן ואמר, "פה זה לא דמוקרטיה, זו דיקטטורה המקום הזה.

<<א': כל זמן שאני נמצא פה זו דיקטטורה, מהיום והלאה".

<<א': וכך הוא התחיל את השיחה.

<<א': והוא מדבר איתי כך, עם האצבע.

<<א': אמרתי לו, "למה אתה מדבר איתי בשפה הזו עם האצבע?

<<א': זה לא נעים לי כשאתה מורה לי עם האצבע ומדבר איתי ככה".

<<א': ככה לא מדברים פה, מעורבים רגשות של ילדים, הילדים - - -

יעקב מרגי: בואי נדבר עכשיו על המהות.

יעקב מרגי: הוא לא כאן.

יעקב מרגי: הייתי שואל אותו שאלות והייתי מתעמת עם התופעה הזו, אם זה נכון.

יעקב מרגי: בואי, דברי איתי על המהות.

<א': הילדים פה גם ככה הם לא מבתים הכי הכי בריאים, מעורבים פה רגשות של ילדים שגם ככה עברו בחיים שלי ועכשיו, מה שנעשה, כשפינו אותם מהמשפחתון, בדיוק חמש דקות עשו את זה, לא יותר.

<א': לא עשו הכנה לילדים כדי לפנות אותם, לא הסבירו להם כלום.

<א': פשוט באו ואמרו להם, "כרגע אתם צריכים להתפנות מפה" וכשהם לא רצו והתנגדו אמרו להם, "אנחנו נביא לכם משטרה, אנחנו נערב פה משטרה".

<א': זו לא התנהגות עם ילדים, זו לא התנהגות, ככה לא מתנהגים עם ילדים.

יעקב מרגי: כמה שנים הבנות שלך במשפחתון?

<א': זו שנה שלישית כבר.

יעקב מרגי: ובשלוש השנים שהן היו, הייתה שביעות רצון?

<א': גן עדן עלי אדמות היה.

יעקב מרגי: מהצוות?

יעקב מרגי: ממר טורג'מן?

<א': עד שהוציאו את דני ואחרי דני רוצים להוציא אותו?

<א': גן עדן עלי אדמות היה שם, אני הייתי, האימא הכי מאושרת הייתי, כשהילדים שלי היו שם.

<א': והם עברו מסגרות אחרות, אבל כשהם הגיעו לשם הלב שלי היה שקט ורגוע.

<א': מאז שדני לא נמצא ואחר כך כשהתחילו את המהלך הזה של הפינוי משפחתון, הכול התהפך וככה לא מדברים עם אימא של ילדים, מה זה פה?

יעקב מרגי: אם זה נכון אני מסכים אתך.

<א': "פה זו דיקטטורה", להגיד לאימא דבר כזה ולדבר איתה עם האצבע?

<א': והרים את הקול שלו והתחיל לצעוק.

<א': אני התייפחתי שמה בחדר.

יעקב מרגי: מה התפקיד של רפי?

<קריאה: סמנכ"ל כספים.

יעקב מרגי: רגע, רגע, רבותיי.

<שי בלומנטל: הוא סמנכ"ל במפעל והוא מונה כנציג ההנהלה בכפר.

יעקב מרגי: מה ההכשרה שלו אם אפשר לדעת?

<שי בלומנטל: הוא איש חינוך.

<שי בלומנטל: הוא ניהל כפר הכי גדול שלנו בכרמי

<שי בלומנטל: אל שש שנים - - -

יעקב מרגי: השולחן הזה ספג את כרמיאל טוב, ספג את כרמיאל טוב מאוד השולחן הזה.

יעקב מרגי: טוב, יוסי גואטה רצה לדבר, מי זה?

יעקב מרגי: בבקשה.

<יוסי גואטה: עבדתי במפעל להכשרת ילדי ישראל במשך 16 שנה.

<יוסי גואטה: מה שקורה פה, באותו המעמד, שהאיש שיושב שם, לא מכיר אותי מספיק - - -

יעקב מרגי: בכבוד, רק לדבר בכבוד.

<יוסי גואטה: אני מדבר בכבוד.

<יוסי גואטה: האיש, הנציג שיושב שם לא מכיר אותי מספיק.

<יוסי גואטה: הוא בא למפעל בדיוק בתהליך שהחליטו, אותי אחרי 16 שנה יחד עם אשתי, לזרוק מכפר הילדים "נווה יהודה" בנס ציונה.

<יוסי גואטה: הרשת הזאת פשוט מגמתית לגבי איך להעיף עובדים ולהשתמש בילדים ככלי מיקוח.

<יוסי גואטה: יש לי פה מכתבים, אני יכול להקריא לך שני משפטים או שלושה משפטים ממכתב של חניכה שהייתה שם.

<יוסי גואטה: אני לא אנקוב בשמה כמובן ואני אשאיר לך את התיק הזה, הבאתי את זה בשביל שתראה מעט מאוד, תמצית מתמצית ממה שילדים כתבו לי מכתבים, שבאו וביקשו את העזרה שלי, שאחרי שהעיפו אותם מהמסגרת אני המשכתי לטפל בהם, אני דאגתי להם למסגרת, לא רק שדאגתי להם למסגרת, בשבתות הם הגיעו אליי.

<יוסי גואטה: יכולתי למלא את האולם פה בילדים האלה.

<יוסי גואטה: 16 שנה אני ואשתי.

<יוסי גואטה: אשתי אישה יתומה שעברה את התהליך הזה בחיים שלה ועשתה הכול בשביל להגיע לטפל בילדים כאלה.

<יוסי גואטה: באו אחרי 16 שנה והחליטו שאנחנו לא מתאימים.

<יוסי גואטה: היינו עובדים מצטיינים, עשינו בשביל המקום הזה, נתנו את החיים שלנו - - -

יעקב מרגי: לפני כמה זמן זה היה?

<יוסי גואטה: לפני פחות מארבע שנים.

<יוסי גואטה: ארבע השנים האלה אני בדיכאון, פגעו בי נפשית ובילדים שלי.

<יוסי גואטה: אחרי זה, כשאנחנו נלחמנו על הזכויות שלנו, ישבנו בכפר והמנהל שם אמר, "אל תדברו איתם ולא עם הילדים שלהם".

<יוסי גואטה: הילדים שלי היו יוצאים לבית ספר מהכפר ואף אחד לא היה מדבר איתם.

<יוסי גואטה: הייתי יוצא החוצה, לא היו אומרים לי בוקר טוב, כי זו הייתה ההוראה של המנהל.

<יוסי גואטה: והילדים, אחרי שאני עזבתי את המקום ואחרי שגמרתי את התהליכים, אני יצאתי משם וילדים פונים אלי שאני אעזור להם.

<יוסי גואטה: כותבת ילדה "בקידוש שבת היה אומר לנו שלא צריך לקרוא את 'אשת חיל' כי לדעתו, 'אשת חיל' בקידוש של שבת לא נחוץ ואין מה לקרוא אותו".

<יוסי גואטה: הוא פשוט חשב כל הזמן שאנחנו צריכים ללכת בדרך שלו, בחוקים שלו.

<יוסי גואטה: והוא תמיד אמר "אני אלוהים והסגן שלי", זו הסגנית שלו, הוא אמר שהיא הסגנית של אלוהים גם.

<יוסי גואטה: זה פשוט מעורר רחמים על אדם שהוא איש חינוך שמדבר בצורה כזו.

יעקב מרגי: תעצור פה.

יעקב מרגי: תעצור פה.

<יוסי גואטה: אלה הדברים שילדים כותבים, לא אני כתבתי.

יעקב מרגי: אוקיי, תודה.

<יוסי גואטה: עוד דבר אחד.

<יוסי גואטה: אני אומר, זה מגמתי.

<יוסי גואטה: כל השנים שאני נתתי את החיים שלי שמה, לא התכוונתי ללכת בצורה הזו.

<יוסי גואטה: באמת שזו לא צורה לזרוק ככה עובדים ולהשתמש בילדים ככלי מיקוח.

יעקב מרגי: תודה.

<ד': קוראים לי ד'.

<ד': אני עכשיו שנה עשירית בפנימייה.

יעקב מרגי: בן כמה אתה?

<<ד': > אני בעוד חודש בן 17.

<<ד': אני כמעט עשר שנים בפנימייה, מאז שיגאל הגיע לפנימייה, אני גם איתו, אני איתו שבע שנים ועברתי אתו הכול.

<<ד': כל דבר אפשרי עברתי איתו.

<<ד': הוא בן אדם הכי זהב שיש, לא משנה מה יגידו.

<<ד': כל ההתפתחות שלי, עם הצטיינות בלימודים, הכול, כאילו כל מה שעברתי בחיים עברתי עם הבן אדם הזה.

<<ד': פתאום, יום אחד, באים ואומרים - - -

יעקב מרגי: כשאתה אומר "עברתי עם הבן אדם הזה", תפרט.

יעקב מרגי: זה לא הצוות החינוכי, מה?

<<ד': > זה הכול.

<<ד': זה כמו אבא שלי.

<<ד': זה אבא שלי וזה אבא שלי.

<<ד': שניהם אבות שלי.

<<ד': אני איתו יותר ממה שאני עם ההורים שלי, יותר.

<<ד': אני יכול להגיד את זה ככה, ליד אבא שלי גם, תראה איזה פתוח אני, אתה מבין?

<<ד': הוא גם אבא שלי.

<<ד': אני איתו הרבה.

<<ד': כל היום אני מתייעץ איתו בדברים, הוא עוזר לי.

<<ד': כשרציתי לעבוד הוא חיפש לי עבודה בחופשים שאני אוכל לעבוד, כמו אבא.

ה': אפשר להוסיף משהו?

יעקב מרגי: בבקשה.

<ה': שלום לכולם, קודם כל.

<ה': תראה, יהיו כאלה שידברו, חצי הכוס המלאה, חצי הכוס הריקה, אני רוצה לדבר על חצי הכוס המלאה.

<ה': כוס מלאה, מלאת הישגים, מלאת שמחת חיים - - -

יעקב מרגי: אתה קיבלת את הבן שלך, הבן שלך היום, זה אותו בן שמסרת בתחילת הדרך?

<<ה': > תראה, הבן שלי בסך הכול בא מבית טוב.

<<ה': הוא בא מבית מכבד, בא מבית תומך, אז אולי זו לא אינדיקציה מדויקת, אבל כמובן, ההעשרה שהוא קיבל, עם הדברים הטובים שהוא קיבל, עם ההדרכה של יגאל, בניצוחו של דני כמובן, שאלמלא הם, עם כל התמיכה שיש לו בבית אני לא בטוח שהוא היה מגיע לאן שהוא הגיע.

<<ה': שמע, הוא או-טו-טו מסיים י"ב, נשארו לו חודשיים-שלושה לסיים את הלימודים עם בגרות מלאה, בהצטיינות רבה.

<<ה': הילד הזה, כמו שאתה רואה אותו, הוא כבר הספיק לשחק בסרטים, הוא היה בתפקיד ראשי במחזמר "קזבלן" שדני ויגאל העלו, מחזמר "שיער", באולם של 1,000 איש, הוא שר פה בארנה, בירושלים, מול 3,000 איש, השתלב בפרסומות בטלוויזיה.

<<ה': זה ילד, שמע, זה הרבה הרבה מעל הממוצע של הילדים בארץ, יסכים איתי, כבודו, אתה מבין?

<<ה': תראה, אם הייתי מדבר, זאת אומרת, אם הייתי חושב רק על הפן האישי שלי, אולי לא הייתי מגיע לכאן.

<<ה': לא הייתי מגיע לכאן כי ברוך השם, הכול מסודר אצלי, אוקיי?

<<ה': לי חשוב להגיד ולדבר בשבחם של אנשים כי מגיע לתת קרדיט למי שנתן לך קרדיט.

יעקב מרגי: אני מעריך את זה.

<<ה': > אז אני באתי לומר כאן, פשוט.

<<ה': מאז שההנהלה החדשה הזו נכנסה נושבת רוח, רוח קצת קודרת, למגינת לבם של הילדים, ככה אני גם מעריך את זה - - -

יעקב מרגי: אני אשאל את הילדים.

יעקב מרגי: שאלו אתכם, כשהחליפו לכם משפחתון?

<קריאה: אפשר - - -

יעקב מרגי: אחד אחד, אחד אחד.

<ד': באו אלינו, יש לכם שיחה, רק לקבוצה שלכם.

<ד': ככה, יום מן הימים, הוא היה בחופשת מחלה, אבל הייתה איזו מישהי שהייתה אחראית על הקבוצה שלנו.

יעקב מרגי: כמה זמן אחרי שהוא היה במחלה?

<ד': אני חושב שבוע.

יעקב מרגי: תלמדו לשמוע, נגיע אליכם.

<יגאל טורג'מן: זה היה בפולין כשאני הייתי במחלה והוא חזר בדיוק איך ש - - - שבוע בערך.

יעקב מרגי: אוקי.

יעקב מרגי: תמשיך לספר.

<<ד': > אז בערך שבוע אחרי חופשת מחלה, באו אלינו יום אחד, סתם ככה, אומרים לנו, "טוב, בגלל שהוא בחופשת מחלה, אנחנו לוקחים את כל הילדים, מפזרים אותם בכל הקבוצות", כאילו, זה בקבוצה, מפרקים משפחה, מה זה?

<<ד': מפרקים משפחה.

<<ד': עוברים כל אחד, אני אמרתי להם, "אני לא מסכים, אני לא מסכים".

<<ד': אני לא יכול ככה בחמש דקות, שלוש דקות, ישר תארזו את הדברים, בא, מוציא את הדברים מהארונות של הילדות, אי אפשר לעשות דבר כזה.

יעקב מרגי: תודה.

<א': "אם לא תתפנו נזמין לכם משטרה".

יעקב מרגי: שמעתי אותך קודם.

יעקב מרגי: מישהי רוצה?

יעקב מרגי: את רוצה?

<ז': כשהיינו אצלו בשיחה הזו הוא אמר לנו שיש בעיות כלכליות לפנימייה ושצריכים לפנות משפחתון ושבגלל שהמדריך שלנו בחופשת מחלה אז מפנים אותנו.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: אמרתְ להם שקשה?

<<ז': > אמרתי להם שקשה ורצו להפריד אותי מאחותי הקטנה.

יעקב מרגי: לא באותו משפחתון?

<<ז': > לא.

<<ז': רצו לשים אותה במשפחתון אחר ואני - - -

<א': להפריד ביניהן.

<<ז': > והוא אמר לה שאם היא לא תעזוב אז הוא יזמין לה משטרה וכשהוא הכניס אותי לשיחה אז אני התעצבנתי וקמתי והלכתי והוא אמר לי שאם אני לא חוזרת לשיחה תוך כמה דקות הוא מעיף אותי מהפנימייה.

יעקב מרגי: אחותך הקטנה מה אומרת?

<ט': הם עשו בינינו הגרלה, לאן להעביר אותנו ולאיזה משפחתון כל אחד יילך.

יעקב מרגי: הגרלה?

<א': כאילו זה חפצים.

יעקב מרגי: תן, זו הבמה שלהם.

<ז': חמש דקות לפני שהכניסו אותנו לשיחה הכניסו את המדריכים לשיחה, כדי להגיד להם.

יעקב מרגי: צריך סדר בדוברים כי יש פרוטוקול.

יעקב מרגי: לא יזהו מי אמר מה.

יעקב מרגי: זהו?

יעקב מרגי: מה איתךָ, הבוגר?

יעקב מרגי: דבּר.

יעקב מרגי: תספר לנו קצת.

יעקב מרגי: אל תתבייש.

<י': חילקו אותנו עם פתקים.

יעקב מרגי: לא שמעתי אותך.

יעקב מרגי: תציג, מה השם שלך?

<<י': > העבירו אותנו בפתקים.

יעקב מרגי: מה זה?

יעקב מרגי: לא הבנתי.

יעקב מרגי: תסביר לי.

<<י': > ככה פיזרו אותנו מהקבוצה.

יעקב מרגי: מה זה בפתקים?

יעקב מרגי: לא הבנתי.

<<י': > כל מדריך קיבל פתק עם שני חניכים שעברו אליו.

יעקב מרגי: בלי להתייעץ איתך, בלי כלום?

יעקב מרגי: כמה שנים אתה בכפר?

<<י': > לא יודע, מכיתה ד'.

<יגאל טורג'מן: התשיעית שלך.

יעקב מרגי: מכיתה ד'?

<יגאל טורג'מן: שנה שביעית, כבר שבע שנים.

יעקב מרגי: האימא רוצה לומר משהו?

יעקב מרגי: בבקשה.

<כ': אבל אני בדיבור - - -

יעקב מרגי: את רוצה לדבר באמהרית או בתיגרית?

<<כ': > אמהרית.

<בליאנש מקונן: במקרה אני מבינה את שתיהן, אז מצבכם טוב.

יעקב מרגי: דברי חופשי, זו הבמה שלך.

יעקב מרגי: מה השם שלך?

<<כ': > (אומרת דברים בשפה האמהרית, להלן התרגום החופשי): היא אומרת שהיא מגדלת את הבן שלה לבד.

<<כ': הוא עוזר לה הרבה.

<<כ': י', כשהוא מגיע הביתה הוא עוזר לה.

<<כ': מבחינת הכפר היא מכירה רק את יגאל.

<<כ': היא מדברת איתו, היא מתייעצת איתו, היא שואלת אותו, פונה אליו ומבחינתה היא מכירה רק את יגאל בכפר.

<<כ': בערב התקשרו אליי בשעה תשע וחצי ואמרו לי "תיקחי את הבן שלך".

<<כ': פה עצרנו.

יעקב מרגי: רוצה להוסיף משהו?

<<כ': > אמרתי להם שעכשיו ערב, איך אני יכולה לבוא.

<<כ': התקשרתי לבן ואמרתי לו שיהיה קשוב למה שהצוות אומר, שיעבור לקבוצה שייעדו לו ובבוקר אני אגיע לכפר ואנחנו נדבר.

יעקב מרגי: כמו אימא אחראית.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: רוצה עוד להוסיף?

יעקב מרגי: בבקשה.

יעקב מרגי: התקשרו אליי בערב, כל הערב, כל הלילה וגם בבוקר התקשרו אליי.

יעקב מרגי: נבהלתי, מה קרה לבן שלי, ביקשתי לשמוע את שלומו, מה קורה, מה עם י'.

יעקב מרגי: לאחר מכן אני הגעתי.

יעקב מרגי: ביקשתי מי' שידבר יפה, שלא ירים את הידיים, שיהיה ממושמע ולמחרת הגעתי.

יעקב מרגי: התקשרו אליי - - - התקשרה אליי, "דחוף תגיעי".

יעקב מרגי: את יודעת לדבר עברית.

יעקב מרגי: למה אתה עושה לנו את זה?

יעקב מרגי: העברית שלה בדיוק כמו שלי.

יעקב מרגי: כן, ט', השתחררתְ?

<ט': אתמול בליאנש באה אלינו לשיחה, שלשום, ואמרה לנו שכל המצב קרה בגלל בעיות כספיות ועכשיו פה בוועדה, אתם אומרים שזה לא בגלל בעיות כספיות - - -

יעקב מרגי: עוד לא אמרנו כלום, חכי שתשמעי אותי.

<<ט': > אבל הוא דיבר.

<א': האדון אמר.

יעקב מרגי: בסדר.

<יגאל טורג'מן: אדוני היושב ראש, אפשר להוסיף?

<יגאל טורג'מן: נקודה אחת.

יעקב מרגי: טורג'מן, אני אתן לך ונעבור למשרד החינוך.

<יגאל טורג'מן: כמה נקודות ברשותך.

<יגאל טורג'מן: יפית, אשתי, בשנה שעברה הייתה בשנת שבתון, היא לא עבדה, אני עבדתי שנה לבד, ניהלתי את המשפחתון.

<יגאל טורג'מן: השנה היא רצתה לחזור לעבודה ולאור המצב שהיא ראתה עם ההנהלה, לקחה צעד אחורה והיא לא חתמה על חוזה.

<יגאל טורג'מן: היא לא התחילה לעבוד איתי השנה.

<יגאל טורג'מן: היא המשיכה בחופשה שלה.

<יגאל טורג'מן: היא סייעה לי בהתחלה, אבל לא נכנסה לעבודה והם לא החתימו אותה על חוזה.

<יגאל טורג'מן: שום אישור לא היה לי על זה שהייתי צריך לעבור ניתוח, זאת הייתה איזושהי שמועה שהגיעה אליהם על ניתוח.

<יגאל טורג'מן: אמרו, אולי ניתוח, אבל הייתי מטופל באנטיביוטיקה ולא היה צריך שום ניתוח.

<יגאל טורג'מן: בחופשת מחלה נקראתי לבירור, אחרי הפינוי של הילדים לכפר הירוק, מאשדוד, בחופשת מחלה, כשבבירור הטיחו בי האשמות מאוד מאוד קשות.

<יגאל טורג'מן: האשמות שגרמו לי לחשוב, שבע שנים אם הייתי פושע או איש חינוך.

<יגאל טורג'מן: לא ייתכן ששבע שנים הייתי פעמיים עובד מצטיין ותעודות הערכה וילדים מתפקדים ומצטיינים בלימודים ופתאום אני איזושהי דמות אלימה, דמות שלא מקבלת סמכות, דמות שלא מקבלת מרות.

<יגאל טורג'מן: כשהזכרתי, מתחילת חצי שנה שהמנהל הקודם איננו החליטה ההנהלה החדשה לסגור את בית הכנסת שתרמו לנו ותרמו לנו ספר תורה, למכור אותו, למכור את כל הריהוט.

<יגאל טורג'מן: התורם שמע את זה, לקח את ספר התורה, ברח והוא אמר, "אם תחליטו לפתוח אני אחזיר".

<יגאל טורג'מן: התורם זה שלומי עמר.

<יגאל טורג'מן: בכל אופן, החליטו שאת פינת החי סוגרים.

<יגאל טורג'מן: מכרו את כל החיות.

<יגאל טורג'מן: היו לנו סוסים, הילדים היו עושים טיפולים עם סוסים.

<יגאל טורג'מן: החליטו, על ההתחלה, איך שנכנסה ההנהלה החדשה, היא מחקה את המקום הזה.

<יגאל טורג'מן: משנים דברים.

<יגאל טורג'מן: הכפר היה מדהים, מדהים.

יעקב מרגי: כמה תלמידים יש בכפר הזה?

<יגאל טורג'מן: בערך 80.

<יגאל טורג'מן: 75.

<שי בלומנטל: 75.

יעקב מרגי: זה נתון קבוע?

<קריאה: לא, זה היה יותר.

<שי בלומנטל: זה המצב כרגע.

<שי בלומנטל: אני מעדיף לא להיכנס לסוגיה הזאת - - -

יעקב מרגי: אני מעדיף להיכנס.

<שי בלומנטל: לא, זה קשור לחקירה.

יעקב מרגי: מספר תלמידים זה לא חקירת משטרה.

יעקב מרגי: מספר תלמידים זה לא קשור בשום קונסטלציה, אלא אם תגיד לי שגנבו תלמידים.

יעקב מרגי: אני לא יודע, לגנוב חפצים, בינתיים זה נשמע כאילו מתעסקים עם חפצים.

<שי בלומנטל: אני לא אמרתי, אני אמרתי שאנחנו גם בודקים את מספר החניכים כי הדיווחים שהיו לא היו מדויקים, נקודה.

<שי בלומנטל: היום, כשאנחנו סופרים – 75, מה זה משנה?

יעקב מרגי: אוקיי.

יעקב מרגי: זה כן משנה אבל לא משנה.

<שי בלומנטל: לא, אני אומר.

יעקב מרגי: המשרד לשירותים חברתיים.

יעקב מרגי: מסתמא לא באת לפה כי שיעמם לך בעבודה אלא כי יש לכם קשר לכפר ולתלמידים, לחֵלק, בכל אופן.

<חמה ישראלי שמייסר: הקשר שלנו, על פי חוק הפיקוח על מעונות, משרד הרווחה נותן את הרישיון לכל מעון שיש בו ילד מתחת לגיל 14, "נווה גלים" נכלל בקטגוריה הזאת.

<חמה ישראלי שמייסר: אנחנו עושים את הביקור אחת לשנה ומי שעושה את הפיקוח הוא משרד החינוך.

<חמה ישראלי שמייסר: לכן יש פער רגולטורי פה.

יעקב מרגי: ברור.

<חמה ישראלי שמייסר: צריך לתת עליו את הדעת.

<חמה ישראלי שמייסר: אנחנו לא מכירים כי אנחנו לא המפקחים הישירים.

<חמה ישראלי שמייסר: אנחנו לא מכירים את הסיפור.

<חמה ישראלי שמייסר: אני כן יכולה להגיד שבביקור שלנו הרישיון לא חודש למסגרת בגלל בעיות שונות שעלו בו.

<חמה ישראלי שמייסר: כרגע המסגרת פועלת בלי רישיון מטעם משרד הרווחה אבל הפיקוח השוטף הוא פיקוח של משרד החינוך והם קובעים את המדיניות, את הנהלים.

יעקב מרגי: אין שם ילדים שחוסים?

<חמה ישראלי שמייסר: אין שם ילדים שהם דרך סידור רווחה.

<חמה ישראלי שמייסר: יש ילדים שמוכרים במשרד הרווחה, אבל הם לא דרך סידור הרווחה, הם דרך משרד החינוך.

יעקב מרגי: בליאנש, בבקשה.

<בליאנש מקונן: טוב, אז אני אתמקד עכשיו בדיון והדיון מדבר על ילדים.

<בליאנש מקונן: מאחר שאנחנו אמונים על הילדים, על שלומם הנפשי, הרגשי, החברתי, שלהם עלינו לחשוב.

<בליאנש מקונן: ואם כבר נאמר לך, גם על ידי אב, הורה, שהוא לא נמצא בתוך משפחתון, אנחנו לא יכולים להרשות לעצמנו להשאיר ילדים ללא השגחה.

<בליאנש מקונן: נעשו ניסיונות לפני כן להביא מדריכה מקבוצה אחרת, כדי שהיא תגבה את המשפחתון, אבל היא לא יכולה להמשיך - - -

יעקב מרגי: בליאנש, איך היית מרגישה, בכל אופן כך זה הוצג, עזבי את הפן שלך, אני עוד לא נכנס לקטע של דרך ההתנהלות מול הילדים.

יעקב מרגי: כעובד מעביד, לו יצויר, אני עובד במערכת שבע שנים, חמש שנים, ארבע שנים, יצאתי לחופשת מחלה, עוד לא חזרתי מחופשת מחלה, כבר מתכננים את העתיד שלי, את הגורל שלי, מפנים לי דברים, קובעים מסמרות בלי שאני - - - איך התחושה שלך הייתה?

<בליאנש מקונן: האמת שהעובד הוא עובד שלנו עדיין.

<בליאנש מקונן: זה לא - - - אנחנו לא - - -

יעקב מרגי: בסדר, לא קשור, מסגרת העסקה.

יעקב מרגי: תקשיבי, אם אני הייתי יושב בשולחן משרדי והייתי בחופשת מחלה ולקחו את פינת הישיבה שלי והחליפו לי תחום סמכות או החליפו לי את קבוצת הלקוחות שלי, אני הייתי מרגיש שמישהו - - -

<בליאנש מקונן: אוקיי, אז אני יכולה להבין את ההרגשה וההרגשה היא באמת - - -

יעקב מרגי: מה קרה, מה בוער?

<בליאנש מקונן: ההרגשה היא מובנת.

יעקב מרגי: העובד יחזור, תשימו ממלא מקום, אסור להפקיר את הילדים, שימו מה שאתם רוצים.

<יגאל טורג'מן: הילדים היו שבוע - - -

יעקב מרגי: רגע אחד.

יעקב מרגי: מר טורג'מן, תתאפק.

יעקב מרגי: אני מדבר.

יעקב מרגי: מה קרה?

יעקב מרגי: איך שזה נראה, תקשיבו טוב טוב, אני לא יודע מה חקירת המשטרה, לא חקירת משטרה, לא מעניינת אותי, בסדר?

יעקב מרגי: מה גם שזה לא קשור במערכת היחסים בין מר טורג'מן לילדים, אז לא מעניין אותי.

יעקב מרגי: מעניין אותי דבר אחד, קודם כל, אני עוד לא נכנס, כשאני מסתכל עכשיו על תמונת הרקע והנוף יש לי תחושת חמיצות קשה מאוד.

יעקב מרגי: במיוחד שיש לנו - - - יש מושג, יש שור תם ויש שור מועד, במיוחד שהסגנון מוכר לי, לגבי אותו בן אדם, חבל שהוא לא פה היום.

יעקב מרגי: מוכר לי וזכורה לי גם גרירת הרגליים של משרד החינוך בבדיקת הנושא בכפר הנוער בכרמיאל.

יעקב מרגי: זכורות לי העדויות המביכות של אותם נערים.

יעקב מרגי: גם שם ניסו לומר "מסיתים את הנערים", "מהלכים עליהם אימים".

יעקב מרגי: אני לא רואה ששָלו יכול להרגיש מאוים ממישהו פה, לא בגלל שהוא שרירן, אלא בגלל שאת שומעת ילדים דעתניים, ילדים שמבינים מה שהם רוצים.

יעקב מרגי: בואו, עם כל הכבוד, כפרי הנוער, אני שגריר טוב שלהם, אבל לצערי הרב אני מתחיל לחוש שיש כאן התנהלות מאוד בעייתית.

יעקב מרגי: באתי לדיון הזה נקי, בלי דעות קדומות, אפילו אני יכול לומר לכם התרחשויות מלפני כן שהיו אצלי בלשכה.

יעקב מרגי: אמרתי, מי קבע את זה לסדר היום, אני לא צללתי לנושא בכלל, כך שאני באתי לנושא הזה נקי.

יעקב מרגי: קראתי ברפרוף, ככה, ארבע שורות, חמש שורות ובאתי לדיון.

יעקב מרגי: אני שומע עדויות פה.

יעקב מרגי: אני בא בידיים נקיות.

יעקב מרגי: אף אחד לא יכול לומר שיש לי איזה משהו נגד כפרי הנוער.

יעקב מרגי: יש להם פעולות, יש כפרי נוער שהייתי שם אותם ביום העצמאות, גם כאן, ראשונים בפרס ישראל כל שנה, כל שנה, אבל כשאני רואה את דרך ההתנהלות הזו, הכוחנית, הדורסנית ולנסות לטאטא או להחביא, אני לא חי עם זה בשלום.

יעקב מרגי: מה זה לעשות הגרלה?

יעקב מרגי: כשאומרים לי, סליחה, סליחה, תכחישו את זה, תתמודדו עם העובדות.

יעקב מרגי: מה זה כשאומרים לי "מטופל בצורה הכי מקצועית, פסיכולוגים, פסיכיאטרים", אלה מלים יפות, מישהו דיבר איתם?

יעקב מרגי: מה, הם חפצים?

יעקב מרגי: אין להם דעה?

יעקב מרגי: אין להם דעה?

יעקב מרגי: זה בית שלהם.

יעקב מרגי: א' בצדק אמר, "זה אבא שלי", לא פחות.

יעקב מרגי: טורג'מן אומר: "הילדים שלי", זה יוצא לו טבעי.

יעקב מרגי: לא הסתכלתי, לא ראיתי אם יש אילוץ או משהו, זה טבעי.

יעקב מרגי: אני קצת נעתי בכיסא כשהוא אמר "ילדים שלי".

יעקב מרגי: זה ריגש אותי.

יעקב מרגי: אז מה?

יעקב מרגי: מותר למוסד לעשות רה ארגון, מותר למוסד לשקלל ולעשות ולחשב תועלות, מותר, מותר.

יעקב מרגי: התנהלות מופקרת, אני לא בעד זה, אבל שימו את הדברים על השולחן, תעשו את זה בצורה מכובדת.

יעקב מרגי: לא בגלל שהילדים האלה נאלצו להיות במשפחתון בכפר נוער, להתייחס אליהם ככה.

יעקב מרגי: לא יהיה.

יעקב מרגי: לא יקום.

יעקב מרגי: יש לך מים שם?

יעקב מרגי: תנו לה.

יעקב מרגי: התחושות הן קשות.

יעקב מרגי: הלוואי שלא היה לי המשקע של כרמיאל, הייתי אומר שאני הולך לבדוק את הנושא הזה עד תום.

יעקב מרגי: לצערי הרב אני מגבש דעה כשיש לי את המשקולת הזו של כרמיאל, משקולת כבדה שרובצת גם על משרד החינוך, גם על כפר הנוער בכרמיאל ועל הבן אדם, הנשוא, חבל שהוא לא כאן.

יעקב מרגי: אני לא מוכן לקבל את זה, ההתייחסות.

יעקב מרגי: אני לא נכנס לשיקולי ניהול.

יעקב מרגי: כשמדברים על שלוש שנים ושנתיים וארבע וחמש שנים במשפחתון, זו משפחה.

יעקב מרגי: לא לחינם קוראים לזה משפחתון, זו משפחה.

יעקב מרגי: אם המוצר הזה לא היה אפקטיבי לא היו מייצרים אותו.

יעקב מרגי: אם המוצר הזה של משפחתון לא היה אפקטיבי לא היו מייצרים אותו.

יעקב מרגי: ואם הוא משפחתון אז הוא משפחתון.

יעקב מרגי: הילד שוהה במשפחתון יותר שעות מאשר הוא בחיק המשפחה הביולוגית שלו.

יעקב מרגי: מפתחים רגשות.

יעקב מרגי: מה, זה חפצים?

יעקב מרגי: מה זה, גלמים?

יעקב מרגי: מפתחים רגשות.

יעקב מרגי: האינטימיות שם היא ברמה הכי גבוהה, לפעמים יותר מאשר עם ההורים הביולוגיים.

יעקב מרגי: מה שאני אעז לומר למדריך שלי, למורה שלי, לא תמיד אני מעז לומר להורים שלי.

יעקב מרגי: מה זה הגרלה?

יעקב מרגי: מה זה פתקים?

יעקב מרגי: אומר לי אור, "חולקנו בפתקים".

יעקב מרגי: מה זה פה?

יעקב מרגי: מזכיר לי תקופות אחרות.

<קריאה: אני יכול להוסיף משהו?

יעקב מרגי: לא.

<בליאנש מקונן: אם יורשה לי - - -

יעקב מרגי: בוודאי שיורשה לך.

יעקב מרגי: הדברים מדברים בעד עצמם ומבקשים תשובות והתייחסות מפורטת.

<בליאנש מקונן: אני אומר, וציינת את זה בכובד רב, ודווקא בשל הסיבות שדיברת עליהן, על המשפחתיות, על החשיבות, על החמימות, על מתן מענה שלפעמים באמת השכונה או הבית לא נתנו, דווקא מהמקום הזה, דווקא בשביל לשמור את המוגנות, אני מאוד מבינה על מה אתה מדבר, ויש לנו עוד הרבה דברים שאנחנו בוחנים אותם.

<בליאנש מקונן: לגבי הפתקים, זה לא פתקים, ישבו אנשי צוות, ראש צוות - - -

יעקב מרגי: תתמודדי, בואי, בואי, אני אתן לך, אני אתן לך לדבר, תקשיבי טוב טוב.

יעקב מרגי: אני מקבל את העמדה שלך כשווה מול התלמידים.

יעקב מרגי: תנסי לגשר על הפערים, תגשרי על הפערים.

<בליאנש מקונן: זה מה שאני אומרת.

<בליאנש מקונן: אני אומר לך, לקחת ילד ולנסות להתאים, מבחינת כל המורכבות, לאיזו משפחה הוא יכול ללכת, נראה לך שזה ייעשה בהגרלה ובפתקים?

<בליאנש מקונן: איפה אנחנו חיים?

<בליאנש מקונן: רגע, איפה אנחנו?

<בליאנש מקונן: איפה המנדט שלנו?

יעקב מרגי: זו השאלה שלי, לא את שואלת.

<בליאנש מקונן: אז אני עונה לך שקדמו מחשבות, שישבו, הצוות ישב.

יעקב מרגי: את היית מעורבת בכל התהליך?

<בליאנש מקונן: אני הייתי מעורבת - - -

יעקב מרגי: לא, בכנות.

יעקב מרגי: היית מעורבת בכל התהליך שאת יכולה לומר את זה בבירור?

<בליאנש מקונן: בבירור ובוודאות - - -

יעקב מרגי: איך?

<בליאנש מקונן: וכל הזמן בהתכתבויות - - -

יעקב מרגי: אני שואל אותך שאלה, תני לי, תני לי, שאלה, בסדר?

יעקב מרגי: בואי נרד לרזולוציות.

יעקב מרגי: אני מקבל את הדברים שלך ללא הסתייגות, בסדר?

יעקב מרגי: אומרים לך ב', ג', ד', י, בסדר?

יעקב מרגי: ישבה איתכם יועצת חינוכית בעקבות הפיזור?

<בליאנש מקונן: לא - - -

יעקב מרגי: רגע, תני לי לעלות ברמה.

יעקב מרגי: אולי יועצת זה לא מספיק, פסיכולוג?

<קריאה: לא.

<קריאה: אני יכולה להגיד משהו?

<ב': בשיחה עצמה הייתה פסיכולוגית, אבל לא הודיעו לנו.

<ב': לא דיברו אתנו - - -

יעקב מרגי: רגע, ברמה האישית, דיברה איתָך?

יעקב מרגי: מה זה עושה לָך?

יעקב מרגי: שנייה, חן, שאלו אתכם מה זה עושה לכם?

יעקב מרגי: תעמדו בזה, לא תעמדו בזה קשה לכם?

יעקב מרגי: לפני כן, לא היו תלונות על התפקוד של מר טורג'מן?

<קריאה: לא.

יעקב מרגי: זה מדבר בעד עצמו.

יעקב מרגי: מה את רוצה, מה?

<בליאנש מקונן: כבוד היושב ראש - - -

יעקב מרגי: אני אומר לך, עומדת הזכות, עומדת הרשות והזכות המוקנית למנהל ארגון לחשב מסלול מחדש, לעשות, לבדוק, הכול, אבל זה צריך להיעשות קודם כל בהקפדה קפדנית על כבוד האדם ודיני העבודה.

יעקב מרגי: דבר שני, מה שקשור לילדים, זה מעבר להקפדה קפדנית של סמכות וקניין של המנהלים, צריך לראות את טובת הילד, הפגיעה, להחליף משפחה זה לא דבר של מה בכך.

<בליאנש מקונן: כבוד היושב ראש, אנחנו כל כך ביחד, כל מה שאתה אומר - - -

יעקב מרגי: אבל זה לא עוזר לי.

<בליאנש מקונן: אבל אני אומרת לך שאני, כאשת חינוך ואנשים, אנשי מקצוע בכפר, האם לא יהיה מול עיניהם, כנגד עיניהם, הילדים, או טובת הילדים?

<בליאנש מקונן: זה לא - - -

יעקב מרגי: תגידו לי, אני שואל אותך שאלה.

<בליאנש מקונן: יש פה דברים - - -

יעקב מרגי: רגע, י' זה חפץ?

<בליאנש מקונן: ממש לא.

יעקב מרגי: אי אפשר לדבר איתו?

יעקב מרגי: הוא מבין עניין?

יעקב מרגי: י', אתה מבין.

יעקב מרגי: אם אני לוקח אותךָ עכשיו לאיזו הרפתקה אתה איתי, נכון?

יעקב מרגי: כשאני שואל אותך, אתה לא מבין עניין?

יעקב מרגי: לא שאלו אותך, "תגיד, מה זה יעשה לך, אתה עלול להיפגע מזה?

יעקב מרגי: " מישהו ניתח את זה?

יעקב מרגי: מישהו דיבר איתך על זה?

יעקב מרגי: תגיד חופשי, אל תפחד, תגיד חופשי.

<י': לא.

<בליאנש מקונן: בוא נפריד בין שני דברים.

<בליאנש מקונן: לאיזו משפחה הוא יכול להתאים, איפה הוא יכול להתברג טוב יותר?

<בליאנש מקונן: איפה יש - - -

יעקב מרגי: דיברו איתו?

<בליאנש מקונן: רגע, הוא לא יכול לדעת לאיזו משפחה - - -

יעקב מרגי: למה, למה לא?

יעקב מרגי: למה לא ?

<בליאנש מקונן: שנייה.

<בליאנש מקונן: באיזו משפחה להיות - - -

יעקב מרגי: סליחה, כן, כן, כן.

<בליאנש מקונן: אני רוצה לעשות הבחנה - - -

יעקב מרגי: סליחה, בואי תקשיבי, אני אגיד לך למה כן, בסדר?

יעקב מרגי: ואני אגיד לך למה כן, גברתי.

יעקב מרגי: הוא חי בכפר, נכון?

יעקב מרגי: הוא מכיר משפחתונים אחרים, הוא מכיר את אנשי הצוות.

יעקב מרגי: אולי יש לי דעה, אני, קודם כל?

יעקב מרגי: אני עם פלוני לא מוכן להיות, יש לי איתו זה, לא בא לי טוב בעיניים, אני, סליחה.

יעקב מרגי: נכון שזה צריך בירור אבל לפחות מישהו שיתייחס לאמירה הזו.

יעקב מרגי: יש הווייה.

יעקב מרגי: זה לא אומר שהוא בא עכשיו, מישהו - - - עם כל הכבוד לך, התפיסה הפטרנליסטית הזו, שמחליטים בשבילך כשמדובר, סליחה, בנערי פנימיות או בנערי כפרי נוער, אני חשבתי שהיא חלפה מן העולם, זה שייך לדור שלי.

יעקב מרגי: חשבתי שהיא חלפה מן העולם, חשבתי שנהיינו קצת קצת נאורים וקצת קצת יותר מתייחסים לרגשות של בני אדם.

יעקב מרגי: פעם עשו את זה.

יעקב מרגי: פעם גם לקחו ילדים והעבירו אותם למשפחות אחרות ופעם זו הייתה איזו הזיה של איזה מישהו הזוי, היום זה קורם עור וגידים וזה מוכח.

יעקב מרגי: פעם החליטו בשביל בן אדם איזה מקצוע ללמוד, פעם החליטו למשפחות איזה שמות לקרוא, פעם החליטו איזה אוכל לאכול.

יעקב מרגי: חשבתי שזה עבר מן העולם, מרחק של 70 שנה.

יעקב מרגי: בואו, זה לא מקובל עליי.

<בליאנש מקונן: אנחנו ממש לא שם.

יעקב מרגי: לא מקובל.

יעקב מרגי: סליחה, יושבים פה חמישה, נכון?

יעקב מרגי: ארבעה ילדים - - -

<קריאה: החמישי לא רצה לבוא.

יעקב מרגי: לא משנה, ארבעה ילדים פה.

יעקב מרגי: יושבים בנחת, לא דרוכים, מחייכים, עד שצריך להגיד ל-ב' ול-ג' להפסיק לחייך, אבל תמשיכו לחייך כל הזמן.

<א': אמן, בעזרת השם.

יעקב מרגי: תמשיכו לחייך.

יעקב מרגי: יושבים, לא דרוכים.

יעקב מרגי: אני יודע מתי אלה ילדים מוסתים, מתי ילדים שהם במתח בין הארגון לבין זה.

יעקב מרגי: , אלה לא ילדים במתח, הם יושבים נינוחים בכיסא שלהם.

<בליאנש מקונן: והם ימשיכו להיות נינוחים, ואנחנו שם בשבילם.

יעקב מרגי: העדות שהם נתנו מקוממת.

יעקב מרגי: אני רוצה לדעת ממשרד הרווחה למה המקום לא קיבל רישיון, את יכולה לומר לי?

<חמה ישראלי שמייסר: הוא לא קיבל רישיון כי חלק מתנאי התברואה, הוא לא עמד בהם.

<חמה ישראלי שמייסר: אנחנו נותנים רישיון למנהל, מנהל הוא זה שמגיש את הבקשה לרישיון והוא מקבל את הרישיון באופן אישי, הוא חתום עליו.

<חמה ישראלי שמייסר: כשהתחלף המנהל, מסיבות שונות, אני מבינה שחלקן בחקירת משטרה, בעצם הם לא הגישו מחדש את הבקשה לרישיון כי לא היה מי שמבחינתם יחתום על בקשה כזאת.

<חמה ישראלי שמייסר: אנחנו לא יכולים לתת את זה למישהו זמני.

<חמה ישראלי שמייסר: מישהו צריך לקחת את האחריות.

<חמה ישראלי שמייסר: הרישיון הוא רישיון לטפל בילדים והוא צריך בעצם להכיל את כל התקנות והחוקים, מה שאתה בודק עכשיו.

יעקב מרגי: טוב, אני רוצה לסכם את הדיון.

יעקב מרגי: כל חניך שירצה להשלים סבב, בבקשה.

<יוסי גואטה: משהו קטן, כבודו, משהו קטן.

יעקב מרגי: בבקשה.

<יוסי גואטה: חשוב לי לציין שכרגע, המצב שאני נמצא בו, בבירור שנקראתי אליו באותו היום הכפר הירוק - - -

יעקב מרגי: מתי זה היה?

<יוסי גואטה: זה היה לפני שבוע בדיוק, משהו כזה.

<יוסי גואטה: השיחה הייתה מתועדת, בידיעה, ושם בשיחה אשתי חטפה איומים ממר שי ורפי אטיאס, שאסרו עליה, שחל עליה איסור לצאת לדבר עם הילדים, עם ההורים, לצאת משטח הבית לשטח הכפר - - -

יעקב מרגי: צפון קוריאה, בקיצור.

<יוסי גואטה: אשתי לקחה את הדברים שלה והילדים וברחה לי מהבית.

<יוסי גואטה: כרגע אני במצב הזה.

<יוסי גואטה: כרגע אני נמצא במצב הזה בעקבות האיומים שהיא חטפה שם.

יעקב מרגי: טוב, תודה.

<יגאל טורג'מן: היה חשוב לי שתדע.

יעקב מרגי: מישהו להוסיף?

ח': כן, כבודו.

יעקב מרגי: משפט.

<ח': כמו שאנחנו שומעים גם אותה, שאין רישיון למקום, בוקה ומבולקה, בוא נאמר את האמת על המקום הזה.

<ח': דוגמה, דוגמה ממש קטנה של מה שקרה, מה שלא יכול היה לקרות בזמן שדני ניהל.

<ח': יש שבת יציאה של הילדים, שהם יוצאים ויש ילדים שבוא נאמר שרצוי מאוד שיישארו בפנימייה באותה שבת נתונה.

<ח': כשדני לא שם אז אין את הדבר הזה.

<ח': דני היה מפעיל הכול עם רגש, עם שכל.

<ח': אולי בחריגה מהנהלים, יכול להיות, אני לא בקי בזה, אבל - - -

<קריאה: הוא היה משאיר כוננים כל שבת.

<<ח': > בסדר, בואו ניכנס לעניין.

<<ח': והייתה ילדה שרצתה להישאר שם באותה השבת, האימא ביקשה שהיא תישאר באותה השבת ולא הסכימו, לא הסכימו שתישאר, "אין דבר כזה, שבת יציאה כולם יוצאים".

יעקב מרגי: כי רפי אטיאס שם, אתה לא מכיר אותו.

יעקב מרגי: אני מכיר אותו.

<בליאנש מקונן: הוא לא שם.

<בליאנש מקונן: אני - - -

<<ח': > דיברתי איתו לפחות ארבע חמש - - -

יעקב מרגי: אוקיי, סתם אני אומר - - -

<<ח': > אבל בוא ניכנס לעניינים, ממש, עוד חצי שנייה.

<<ח': פשוט באותה שבת קרה מקרה לאותה נערה, אני לא רוצה להיכנס לפרטים מתוך צנעת הפרט.

<<ח': יש את האימא, אם האימא תרצה להוסיף פרטים אז אולי אחר כך - - -

יעקב מרגי: תודה, נקודה.

יעקב מרגי: אתה לא רוצה לפתוח.

<יוסי גואטה: כבוד היושב ראש, אני הבאתי פה מכתבים ואני אומר שהדברים שקורים שם קורים גם בכפר הילדים "נווה יהודה" בנס ציונה.

יעקב מרגי: הבנתי.

<יוסי גווטה: אני מבקש - - -

יעקב מרגי: תשאיר את זה אחר כך למנהלת הוועדה, אוקיי.

יעקב מרגי: ד', מילה, משפט.

<ד': נכנסתי לשיחה עם רפי ואבי.

<ד': אני לא רציתי להתפנות מהקבוצה באותו זמן והם צעקו ואמרתי להם, "אני לא זז מהקבוצה הזאתי ואתם לא יכולים לבוא אליי בחמש דקות להגיד לי לעזוב את המקום מגורים שם".

<ד': הם לא יכולים ועמדנו על שלנו ונשארנו שם אפילו עוד לילה, נשארנו שמה, לא יצאנו.

<ד': אמרנו להם, "אנחנו לא זזים מפה, אי אפשר לעשות לנו דבר כזה בחמש דקות, לקום וללכת".

<ד': אחר כך הם כבר התחילו את הדברים עם ההורים וכל זה, אבל אני נכנסתי אליהם לשיחה יומיים אחרי זה.

<ד': הם, שניהם, ישבו לידי, אני לא תקפתי, לא כלום והכול מוקלט, איך הם תקפו אותי.

<ד': אני אומר להם, "זה הבית שלי", הוא עושה לי, "זה לא הבית שלך וזה לא יהיה הבית שלך".

<ד': זה לא הבית שלי?

<ד': אני פה מתחיל את השנה העשירית שלי.

יעקב מרגי: תודה, ד'.

יעקב מרגי: הדברים מדברים בעד עצמם.

יעקב מרגי: לא חייב.

יעקב מרגי: אם את רוצה להוסיף.

<ב': אני רוצה להגיד לך שכשהיא אמרה שהם חשבו על איך להוציא מהמשפחתונים ובאיזה משפחתונים לשים, אז אני לא יודעת איך הם חשבו להפריד ביני לבין אחותי הקטנה, שבאמת כאילו - - -

יעקב מרגי: זה לא נתפס.

יעקב מרגי: עזבי, זה לא נתפס, דיברנו על זה.

<ב': אני באתי אליו ואמרתי לו - - - אני בן אדם שחיה פה שלוש שנים כאילו, המקום הזה היה בשבילי הבית השני שלי והיום, כשאני חוזרת לפנימייה ביום ראשון אחרי הבית, אני אומרת לעצמי שאני חוזרת לבית סוהר, אני חוזרת לכלא, לא טוב לי להיות פה, אבל אני לא אעזוב כי אני מצליחה בלימודים שלי.

יעקב מרגי: טוב, הלאה.

יעקב מרגי: י' רוצה?

<קריאה: זה רק לילדים?

יעקב מרגי: מה אתה מתבייש?

יעקב מרגי: זה טוב להיות ביישן, טוב להיות ביישן.

<י': הם אמרו שיש לנו צוות חינוכי שצריך לטפל בנו, עובדות סוציאליות ודברים כאלה, נכון?

יעקב מרגי: כן.

<י': אז העובדת הסוציאלית שהייתה צריכה לטפל בקבוצה שלנו היא הייתה חלק מזה.

<י': היא באה לפנות לנו את הדברים עם המנהלים, לקחת לנו, להעביר אותנו.

יעקב מרגי: לא עשו לכם הכנה.

<י': לא.

<י': היא אפילו שאלה אותנו בשיחה, "אתם רוצים שאני אעביר לכם פתקים לאיזו קבוצה אתם הולכים?

<י': "

יעקב מרגי: אתה רוצה להוסיף?

<שי בלומנטל: אני אומר משפט אחד.

<שי בלומנטל: מה שעמד לנגד עינינו זה לטובת הילדים והמוגנות שלהם.

<שי בלומנטל: אני חושב, משום כבודם של הילדים, לא ראוי שניכנס פה לעימות בין - - -

יעקב מרגי: לא, עימות ודאי שלא, אבל העדות שלהם מדברת בעד עצמה, לצערי הרב.

יעקב מרגי: גם המשרד, סליחה שאני אומר את זה כמסמרות, גם המשרד וגם המנהל המדובר, מבחינת הוועדה הם מועדים בטיפול של משברים בכפרי נוער מהסוג הזה.

יעקב מרגי: הם מועדים.

יעקב מרגי: לא צלחתם את המשבר הקודם בכרמיאל בצורה מכבדת ולכן זו נקודת הרושם שלי.

יעקב מרגי: הסיכום של הדיון יהיה כזה, אני אפנה למנכ"ל משרד החינוך, להקים צוות שיבדוק את זה, אני מבקש לקבל את חוות הדעת של אנשי המקצוע, בזמן אמת, שיחתמו תצהיר שמה שכותבים אכן נעשה, בתצהיר.

יעקב מרגי: לאחר מכן אני אגבש עמדה ונראה את המשך הטיפול.

יעקב מרגי: אני רוצה את צוות הבדיקה הזה עם תצהירים, תצהירים של אותם עובדים שהם אכן עשו את מה שהם כותבים ונראה, אחרי שכל אחד חותם ונושא באחריות, נראה כמה זה אמת.

יעקב מרגי: אם נצטרך נְכנס אתכם עוד פעם לכאן.

יעקב מרגי: בבקשה, חברת הכנסת טלי פלוסקוב.

טלי פלוסקוב: תודה, אדוני היושב ראש.

טלי פלוסקוב: אני נכנסתי לכאן ממש לכמה דקות ואני שמחה מאוד שהספקתי, ולמה כן מצאתי לנכון להיות כאן?

טלי פלוסקוב: יושבים פה ערדניקים, אנשים מהעיר שלי.

טלי פלוסקוב: כשהייתי ראש עיר הכרתי את הפעילות שלהם, כי הבן למד שם וגם לומד שם.

טלי פלוסקוב: שמעתי לא פעם על ההצלחות שהיו שם וביקרתי שם וראיתי את החוג לדרמה שהם עושים וחוג - - -

יעקב מרגי: כפרי הנוער הם סיפור הצלחה וחבל שיש תרחישים כאלה.

טלי פלוסקוב: אני אומרת לכם, אסור, אסור לתת, ואני קוראת לזה אולי במילה, לפוליטיקה קטנה, לקלקל את הדבר הטוב שיש כאן, ויש פה דבר נפלא.

טלי פלוסקוב: אני לא חושבת שהילדים שנמצאים כאן, בדרך כלל הילדים לא משקרים, הילדים אומרים את מה שיש להם בלב, אז אנחנו - - -

יעקב מרגי: אלה ילדים אלה?

יעקב מרגי: אלה הדור הבא, עומדים על הרגליים.

טלי פלוסקוב: בסדר גמור.

טלי פלוסקוב: הם עדיין לא מקולקלים, אדוני, הם עדיין אומרים את מה שבאמת יש להם בלב.

טלי פלוסקוב: הם עדיין מאוד אמיתיים עם מה שהם אומרים וזה מה שחשוב.

טלי פלוסקוב: לכן אני מאוד שמחה שבאתם לכאן.

טלי פלוסקוב: כל הכבוד לכם וכך צריך להיות.

טלי פלוסקוב: אם אתם מרגישים, ולא רק במקרה שלכם אלא בכל המקומות, אם אתם מרגישים שמשהו קורה לא נכון, יש פה מקום שמוכן להקשיב, יש פה מקום שמוכן לתקן, יש פה מקום שיוכל להתערב ויש פה יושב ראש הוועדה, אני חייבת להגיד לכם, שלא ישאיר את המקרה הזה ללא תשומת לב או ללא טיפול או ללא התערבות, גם אם צריך להגיע למקומות הכי גבוהים.

טלי פלוסקוב: אז רציתי להגיד לכם כל הכבוד על כך שאתם בכלל נלחמים על הבית וזה כנראה הבית שלכם, ואנחנו פה נשמח מאוד ללוות אתכם.

יעקב מרגי: ברוח הדברים שסיכמתי, אני מבקש דוח בדיקה עם תצהירים של אנשי המקצוע שיטפלו בכם ואיך טיפלו בכם.

יעקב מרגי: יישַאלו כל השאלות שעלו פה לגבי השיטה, לגבי הליווי, חוות דעת מקצועיות, כולל הכול.

יעקב מרגי: כמובן שאנחנו נוציא את הדרישה למשרד החינוך, הפעם אנחנו נבקש 30 יום, תוך 30 יום להגיש לנו את הממצאים שלהם.

יעקב מרגי: תודה רבה, הישיבה נעולה.