ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 20, פרוטוקול מספר 472, 2017-09-06 11:30

יעקב מרגי: שלום לכולם, אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת, 6.9.2017, ט"ו באלול תשע"ז.

יעקב מרגי: הדיון השלישי היום.

יעקב מרגי: הנושא: תיכון לחינוך סביבתי במדרשת שדה בוקר.

יעקב מרגי: אבל לפני כן, מתארחים אצלנו – הם בחרו בנו, להתארח בדיון של ועדת החינוך, התרבות והספורט – חיילים מאח"י חרב, חיל הים.

יעקב מרגי: מדרשת בן גוריון, זה דיון שני.

יעקב מרגי: בדיון הקודם עמדנו על המצוקה, על המבנה הבעייתי שנוצר עם השינוי שנעשה בשדה בוקר.

יעקב מרגי: אני מבין ששוב סוגית המימון, התקציב, הגירעונות על סדר-היום.

יעקב מרגי: מה גם שבמקביל אני מבין שמשרד החינוך, בהוראת החשב הכללי, או לא בהוראת החשב הכללי, הפסיק להזרים את התקציב החודשי.

יעקב מרגי: מצד שני, משרד החינוך גם אישר גבייה דורסנית פוגענית גבוהה מאוד בתשלומי ההורים.

יעקב מרגי: או שהמדינה תאמר שלמדרשת שדה בוקר כבית ספר אין זכות קיום יותר בגלל שהיא גירעונית, או שהיא תאמר שמאחר ויש לזה ערך מסוים, אני מממנת את הדלתא שחסרה, או שהאוצר יקבע תכנית הבראה רב-שנתית למדרשה.

יעקב מרגי: אי-אפשר לפתור את הבעיה בצורה הכי קלה.

יעקב מרגי: יכול להיות שזו לא המטרה, התחושה היא שיותר קל לדחוף את היד לכיס של האזרח, לכיס של ההורים.

יעקב מרגי: אנחנו כאן לא כדי לשלוח אתכם עוד פעם למצוא קוסמטיקה.

יעקב מרגי: אני רוצה לשמוע דברים ברורים היום על עתידה של מדרשת שדה בוקר, ועל כתפי מי היא נופלת, מי נושא אותה.

יעקב מרגי: יש לנו פה נציג מדרשת שדה בוקר?

יעקב מרגי: מי שרוצה לדבר, שיציג את עצמו ויאמר את שמו ואת תפקידו.

יעקב מרגי: תציג לנו את המציאות היום במדרשת שדה בוקר.

<אורי דיסטניק: שמי אורי דיסטניק.

<אורי דיסטניק: אני מנכ"ל המדרשה.

<אורי דיסטניק: יחד איתי נמצאים פה מנהל בית הספר ועוד שני חברים מוועד העובדים.

<אורי דיסטניק: בראשית הדברים אני רוצה להודות לאדוני ששומר על דלת הוועדה פתוחה בפני המדרשה.

<אורי דיסטניק: היינו פה לאחרונה במרץ השנה.

יעקב מרגי: ב-20 במרץ 2017.

<אורי דיסטניק: עוד לא חלפה חצי שנה והבעיה חוזרת במלוא עוצמתה.

<אורי דיסטניק: כרגע אנחנו נמצאים במצב דומה למצב שבו התקיים הדיון בחודש מרץ.

<אורי דיסטניק: זה כבר חודשיים שהמדינה לא מעבירה את חלקה בתקציב למדרשה.

<אורי דיסטניק: לשמחתי, למדרשה יש חוזק כלכלי משמעותי משלה, ולכן אנחנו יכולים להמשיך ולמשוך את הזמן, אבל לא לעולם חוסן.

<אורי דיסטניק: אנחנו נידרש לחלקה של המדינה.

<אורי דיסטניק: אני מזכיר שהמדרשה היא חברה ממשלתית בבעלות משותפת של המדינה ושל יד בן גוריון, שעושה בעיקר ציונות בדרך של חינוך ותרבות בנגב.

<אורי דיסטניק: בעניין הזה אין חדש.

<אורי דיסטניק: אנחנו ממשיכים כרגע את המגעים שלנו עם המדינה, ואני מקווה שבימים הקרובים יימצא לזה פתרון כי – בלי להישמע יותר מדי דרמטי – אם לא יימצא פתרון, כל הדיון הזה מתייתר כי לא נוכל להמשיך לפעול בידיעה שאנחנו לא יכולים לשלם לספקים, שעושים עבודה מצוינת ועומדים במחויבות שלהם כלפי המדרשה.

<אורי דיסטניק: בעיקר ובעיקר, במדרשה אין אוצרות טבע, אין בה מכרות.

<אורי דיסטניק: יש בה עובדים מנהליים ומורים מסורים מאוד, שעושים עבודה נאמנה.

<אורי דיסטניק: המינימום שמחויב מאתנו זה לתגמל אותם בשכר בסוף החודש על העבודה שלהם.

<אורי דיסטניק: זה הנושא הראשון והעיקרי.

<אורי דיסטניק: אם אני ארד קומה, לרמת השטח, למדרשה יש – אני רואה שיש פה פורום רחב, אז אני אסביר.

<אורי דיסטניק: יש לנו שורה שלמה של מוסדות חינוך, תיירות וסביבה.

<אורי דיסטניק: העיקרי שבהם הוא התיכון לחינוך סביבתי, אני מיד אחזור אליו.

<אורי דיסטניק: אבל בצד התיכון יש לנו גם מכינה קדם צבאית.

<אורי דיסטניק: השנה פתחנו שלוחה נוספת של המכינה בקיבוץ חולית כחלק מהפעילות שלנו להשפיע על מה שקורה בנגב.

<אורי דיסטניק: יש לנו תכנית מנהיגות לכלל תושבי האזור – בדואים, יהודים, דתיים, חילונים, מהעיר, מהכפר, מהקיבוץ – שלוקחת חבר'ה צעירים בני 14 ומפתחת את המנהיגות שלהם עד גיל 25 מתוך אמונה שהם יחזרו ליישובים שלהם והם ישמשו עתודה של המנהיגות בנגב.

<אורי דיסטניק: יש לנו בית ספר שדה, יחידות אירוח, מרכז תרבות, כנסים.

<אורי דיסטניק: הרבה מאוד פעילות אנחנו עושים שם.

יעקב מרגי: היא הנותנת.

יעקב מרגי: השאלה הנשאלת האם כל הפעילות הזו לא מצליחה להחזיק את עצמה?

יעקב מרגי: מה גירעוני?

יעקב מרגי: מה היחידה הגירעונית במדרשת שדה בוקר?

יעקב מרגי: אתה יודע להצביע על יחידה אחת או שתיים מתוך כלל הפעילות שלכם, מה היחידות הגירעוניות?

יעקב מרגי: הרי בית ספר רגיל בסדר גודל של מספר תלמידים כמו שלכם הוא לא גירעוני.

יעקב מרגי: המדינה יודעת לתקנן את זה, לתקציב את זה, הוא לא אמור להיות גירעוני.

יעקב מרגי: מה היחידות הגירעוניות אצלכם?

<אורי דיסטניק: קודם כל, אין גירעון.

<אורי דיסטניק: אנחנו מתאזנים.

יעקב מרגי: אם אין גירעון, למה אתה צריך את התקציב השוטף של המדינה?

<אורי דיסטניק: אני אסביר.

<אורי דיסטניק: כשהמדרשה הוקמה, כמו שאמרתי, בשיתוף פעולה בין יד בן גוריון למדינה, עשו הסכם פשוט מאוד שאמר יד בן גוריון נותנת לחברה את כל הנכסים שלה, בעיקר מבנים, רעיונות, חזון, שמו של בן גוריון, והמדינה עושה רק דבר אחד קטן, היא מאזנת את התקציב של המדרשה, כי ברור שלעשות חינוך ברמה שאנחנו עושים במרכז הנגב, זה טיפה יותר מורכב מאשר - - -

יעקב מרגי: בוא נתעכב על כך.

יעקב מרגי: בהקשר לפתיח.

יעקב מרגי: קיבלתם אישור – אל תיפלו מהכיסאות – בדומה לשכר סטודנט באוניברסיטה לגבות מהורה בחוק חינוך חובה.

יעקב מרגי: קרוב ל-8,000 ש"ח לגבות מהורה על תל"ן, פלוס תשלומי רשות-חובה, ננכה את תשלומי הרשות-חובה, 1,000 ומשהו ש"ח – כ-6,000 שקלים בשנה מהורה על תכניות לימודים נוספים.

יעקב מרגי: אתה יכול להצביע לי מה הן תכניות הלימודים?

יעקב מרגי: איזה שעות לימוד נוספות הם נותנים לתלמיד שזה דורש שכר כזה גבוה?

<אורי דיסטניק: כן, בהחלט.

<אורי דיסטניק: אבל לפני שאני אפרט, חשוב להגיד שאנחנו נוגעים בחלק קטן מתוך - - -

יעקב מרגי: אנחנו ניגע בכול, אנחנו רוצים לעזור למדרשה.

יעקב מרגי: אבל כדי לעזור, אתה צריך לדעת מה חולה.

יעקב מרגי: ועל הדרך של הדיון שלך, אני רוצה לבדוק איך זה מתנהל.

יעקב מרגי: לא יתכן שמצד אחד אנחנו נזעק על תשלומי הורים, נקים מחאה על 250 עד 1,250 ש"ח, שאת זה הוועדה צריכה לאשר, ואנחנו חוטפים את חיצי הביקורת, ובדלת שנייה שהיא לא מבוקרת, משרד החינוך מאשר לגבות מההורים סכומים כאלה.

יעקב מרגי: סכומי עתק.

יעקב מרגי: זה סכום שדומה להשכלה גבוהה.

<אורי דיסטניק: אני מתקשה להאמין שאני הולך להיות הסנגור של משרד החינוך.

<אורי דיסטניק: הם יודעים לעשות את זה בדרך כלל בצורה טובה מאוד.

יעקב מרגי: בוא נשמע.

יעקב מרגי: אני רוצה לשמוע איזו תכנית לימודים נוספת אתה מעניק.

<אורי דיסטניק: אני אומר.

<אורי דיסטניק: התיכון לחינוך סביבתי הוא תיכון שהייחוד שלו בזה שהוא מלמד חינוך סביבתי.

<אורי דיסטניק: המשמעות ללמד חינוך סביבתי, זה אומר שרוב התכנית עצמה נעשית מחוץ לכיתות.

<אורי דיסטניק: התלמידים לומדים עם תרמיל על הגב, עם נעלי הליכה טובות, וחורשים את הארץ לאורך ארבע השנים של הלימודים לאורכה ולרוחבה.

<אורי דיסטניק: זה נעשה בסדנאות שבהן התלמידים יוצאים יחד עם המורים שלהם – זה אומר שגם המורים עושים כאן עבודה שהיא מעל למה שמורה רגיל עושה – והם לומדים בשטח ביולוגיה, פיזיקה, כימיה, וכל מה שאתה רוצה, ודרך זה מכירים את הארץ, מכירים את תכנית הלימודים של משרד החינוך, ובסוף גם עושים בגרות רגילה כמו כולם.

<אורי דיסטניק: התכנית הזאת היא תכנית מיוחדת מאוד מאוד.

<אורי דיסטניק: ההיבט השני שלה, שבית הספר הוא בית ספר פנימייתי לא משום להורים של הילדים האלה אין יכולת לתת להם בית.

<אורי דיסטניק: יש להם יכולת לתת להם בית.

<אורי דיסטניק: אבל התפיסה החינוכית היא שהחינוך נמשך 24 שעות ביממה, לכן התלמידים נמצאים שם מהבוקר לאורך כל היממה עם ליווי חינוכי צמוד, שכולל גם את החינוך הפורמלי וגם את החינוך הלא פורמלי.

יעקב מרגי: אני לא רוצה להלאות אותך.

יעקב מרגי: אני לא רוצה להלאות את האורחים שלנו.

יעקב מרגי: זה דיון בנפרד.

יעקב מרגי: זה מכעיס אותי.

יעקב מרגי: התל"ן, תכנית לימודים נוספת, כל האישור שאמור להינתן הוא על שעות שהן מעבר שעות התקן.

יעקב מרגי: כדי להצדיק תשלום של כמעט 8,000 ש"ח בשנה, אתה צריך לשכנע אותי שאתה מלמד אחרי שעות התקן כמעט עוד שש-שבע שעות.

יעקב מרגי: אבל זה לא הדיון.

יעקב מרגי: נחזור לגירעון.

<אורי דיסטניק: אני אגיד רק שני דברים.

יעקב מרגי: זה היה בשביל משרד החינוך, בשביל הפתיח, שאני הולך לטפל בקטע הזה של התל"ן.

יעקב מרגי: אני לא מתכוון להרפות.

<אורי דיסטניק: אני אגיד רק שני דברים לשאלתו של אדוני.

<אורי דיסטניק: הנתון הראשון – זה לא שש-שבע שעות, מערכת החינוך הזאת עובדת 24 שעות ביממה.

יעקב מרגי: אני אעזור לך, אני אומר לך עוד משהו.

יעקב מרגי: אחד מהכללים בתל"ן, שהכסף הזה אמור לשמש אך ורק בתמורה לתכנית הלימודים הנוספת שאושרה.

יעקב מרגי: אסור להשתמש בשקל אחד לא לגירעונות של סעיפים אחרים ולא להעביר את זה ליעדים אחרים.

<אורי דיסטניק: אני אתן לאדוני נתון שיעזור לו להבין את הסיטואציה שבה אנחנו נמצאים.

<אורי דיסטניק: אנחנו מדברים על בערך שליש מהתלמידים – לגבי שני-שליש אחרים, זה בכלל לא בתחולת הדיון ולגביהם אין שאלה כזאת.

<אורי דיסטניק: אנחנו מדברים על סדר גודל של שליש מהתלמידים.

<אורי דיסטניק: לגביהם עשה משרד החינוך ביקורת, שלח רואה חשבון מטעמו, שבדק מה מקבלים התלמידים, מה העלות של הערך המיוחד של מה הם מקבלים מעבר לתכנית הלימודים, כמו שאדוני אמר.

<אורי דיסטניק: הגיע למסקנה שהעלות לתלמיד היא בסדר גודל של קרוב ל-30,000 שקל.

<אורי דיסטניק: זאת אומרת שתלמיד, עם כל מה שנדרש מההורים לשלם, ממומן היום על-ידי המדינה בסדר גודל של 452% בדרך אחרת.

<אורי דיסטניק: בתחום הזה צריך להתייעל, אין ספק.

<אורי דיסטניק: אנחנו מבינים את זה ואנחנו פועלים בכיוון.

יעקב מרגי: עוד מישהו?

יעקב מרגי: ועד העובדים רוצה לדבר?

יעקב מרגי: בבקשה, תציג את עצמך.

<קובי בר: שמי קובי בר.

<קובי בר: אני חרד לגורל העובדים.

<קובי בר: אני חי בתוך המדרשה, אני גם הורה מתוך אותם הורים שיושבים פה כי הילד שלי הגיע השנה לכיתה ט'.

<קובי בר: בכוונה אני מבדיל את עצמי מהעניין של ההורים ולא לוקח שום חלק, כי זה לא נכון מבחינתי.

<קובי בר: אני חרד לגורל העובדים.

יעקב מרגי: כמה עובדים יש במדרשה?

<קובי בר: יש 92 עובדים מנהליים ויש עוד כ-60 מורים, חוזים אישיים עוד 30 – אני מדבר על בערך 200 עובדים.

<קובי בר: אני בכל פעם יושב פה וחרד לאותם אנשים.

<קובי בר: הפחד הגדול שלי – אותם אנשים שמגיעים למדרשה מגיעים מירוחם, מדימונה, מבאר שבע, שאם אתה מכניס אותם למעגל של אבטלה, אתה גומר משפחות שלמות.

חיים ילין: תגיד לי, כמה תלמידים יש?

<קובי בר: אני לא קשור לתלמידים.

חיים ילין: אבל 200 עובדים משרתים כמה תלמידים?

<קובי בר: יש 400 תלמידים.

יעקב מרגי: זה לא רק תלמידים.

יעקב מרגי: זה גם המכינה ובית ספר שדה.

<קובי בר: יש את אורחי בית ספר שדה, בשנה – אני לא יודע להגיד את הנתון כי אני לא בנתון.

<קובי בר: יש חיילים שמגיעים לסדרות חינוך לשבוע שלם, מראשון עד רביעי.

<קובי בר: יש את מכינת הנגב, ויש את המנהיגות.

יעל כהן-פארן: כמה יש במכינה?

<קובי בר: כ-80 איש.

<אורי דיסטניק: במכינה, כמו שאמרתי, השנה פתחנו שתי שלוחות – שלוחה אחת עם כ-45 אנשים.

<אורי דיסטניק: ובחולית פתחנו השנה עם 22 חניכים.

<אורי דיסטניק: זה ילך ויגדל לאותו סדר גודל.

<אורי דיסטניק: מדובר ב-22 חלוצים.

<קובי בר: לסיום, אני רוצה להגיד משהו.

<קובי בר: אני כוועד עובדים מוכן ללכת לכל תכנית הבראה, בתנאי אחד – שהמדינה תבין פעם אחת ולתמיד שזה לא מתחיל בעובדים ונגמר בעובדים.

<קובי בר: העובדים מוכנים להציל את הבית הזה, כי יש שם עובדים מעל 45 שנה, ומגיע להם להגיע לפנסיה כמו בכל מגזר אחר במדינה.

יעקב מרגי: אין ספק.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: ראש המועצה האזורית רמת הנגב.

<ערן דורון: תודה על זימון הדיון.

<ערן דורון: תודה לחברי הכנסת חיים ילין ויעל כהן-פארן, חברים חשובים לנגב ולסביבה.

<ערן דורון: בסוף, אחרי כל הדיבורים – ציונות, בן גוריון וכולי – יש פה דברים הרבה יותר פשוטים שצריך להבין אותם.

<ערן דורון: מתוך בית הספר הזה, מתוך 400 תלמידים, 200 תלמידים הם של המועצה האזורית רמת הנגב.

<ערן דורון: התלמידים האלה הפכו להיות בני ערובה בידי תאגיד, שלצערי, משרד החינוך לא שולט בו.

<ערן דורון: לכאורה הוא שולט בו, אבל הוא לא שולט בו.

<ערן דורון: יום אחד הם מעלים לך את שכר הלימוד ל-9,000 שקל, אחרי זה מורידים ל-8,000.

<ערן דורון: כל יום משהו אחר, כאוס מוחלט, התנהגות ביריונית ובדלנית.

<ערן דורון: בתוך המועצה שלי יש בית ספר שתלמידי המועצה לא מתקבלים אליו.

<ערן דורון: עד לרגע זה יש לנו שם תלמידים שעוד לא התקבלו כי הם צריכים לעבור איזשהו מיון.

<ערן דורון: אלה ילדים שגרים במרחק אווירי של 100 מטר מבית ספר, צרכים לשלם כמה מאות שקלים על מיון, ובהיעדר כך שהם לא עשו את המיון הזה, עוד לא מקבלים אותם.

יעקב מרגי: רגע, בוא נעשה סדר.

חיים ילין: לא ראית נתון של 90% ומשהו בגרות?

חיים ילין: קהילה לא יכולה, גם אם היא רוצה, 97%, 98% בלי סלקציה, כי מי יש לו בית ספר תיכון כמו אצלנו באשכול – אין דבר כזה.

יעקב מרגי: זה לא מוגדר כבית ספר תיכון אזורי שלך?

<ערן דורון: לא, הוא לא מוכר תיכון אזורי.

<ערן דורון: והתלמידים שלנו שלא באים בשערי בית הספר, צריכים לנסוע למקום מושבו של חיים במועצה האזורית אשכול, שעה וחצי לכל כיוון.

<ערן דורון: שלוש שעות ביום לנסוע.

יעקב מרגי: אתה מכיר אלי לוי מלהבים?

יעקב מרגי: הוא איש חכם.

יעקב מרגי: אשל הנשיא גם חשב להתנהל בצורה פרועה.

יעקב מרגי: רק שהמנהל שכח שזכות הקיום שלו היא בזכות התלמידים של להבים.

יעקב מרגי: הוא אמר אם אין לי מה לומר פה, בשנה הבאה אני פותח תיכון משלי.

יעקב מרגי: ואז למישהו ירד הדופק וההמוגלובין וקיבלו שכל.

יעקב מרגי: וחבל שבני פישר לא נמצא כאן, הוא נתקע עם פנצ'ר בגלגל.

<ערן דורון: כיוונתי כנראה לדעת גדולים, כי אנחנו מקימים תיכון במועצה בעוד שנתיים, ולכן דרישתי ממשרד החינוך ומהתאגיד, ששכר הלימוד – שכמו שאתה מבין, הוא לא מידתי - - -

יעקב מרגי: רבותי, אני אומר דברים קיצוניים, אבל אלה לא המסקנות.

יעקב מרגי: אני אומר דברים קיצוניים כדי שכל מי שיושב פה ונוגע לסוגיה יקבל שכל, לא יעשה ראש קטן.

יעקב מרגי: אנחנו רוצים שמדרשת שדה בוקר תמשיך להתקיים.

יעקב מרגי: אנחנו רוצים שמדרשת שדה בוקר לא תישען על המדינה יותר.

יעקב מרגי: אנחנו רוצים שמדרשת שדה בוקר לא תעצים לנו את הפערים בחברה הישראלית – מי שיכול לשלם 8,000, ומי שלא יכול לשלם לא יהיה שם.

יעקב מרגי: חינוך סביבתי – אני חסיד שלו.

יעקב מרגי: אני חושב שהוא צריך להיות, וטוב שכך.

יעקב מרגי: אבל למילה סביבתי אני מבקש שתיצקו לה תוכן סביבתי נוסף.

יעקב מרגי: כילד, כאיש הדרום, אני זוכר שמדרשת שדה בוקר היא חזון, היא שליחות, היא ציונות.

יעקב מרגי: מילים גבוהות.

יעקב מרגי: אני שומע פה דברים שהם פוסט-ציוניים.

יעקב מרגי: אבל אני אומר הכול בהסתייגות עד שנשמע את התגובה.

יעקב מרגי: אני אומר את הדברים בצורה קיצונית.

יעקב מרגי: אני באתי לעזור למדרשת שדה בוקר.

יעקב מרגי: גם חולה צריך להתרפאות.

יעקב מרגי: הרופא לא יכול לרפא אותו אם הוא לא ירצה.

יעקב מרגי: וכולנו סביב השולחן מגויסים לכך שמדרשת שדה בוקר תמשיך להתקיים.

יעקב מרגי: לא רוצים לשנות את הצביון שלה, לא רוצים לשנות את ה-DNA שלה.

יעקב מרגי: אבל קצת.

יעקב מרגי: זה לא יכול להימשך כך.

יעקב מרגי: אנחנו לא נתכנס פה בכל שלושה חודשים כדי לראות מה עושים עם מדרשת שדה בוקר.

<ערן דורון: כבוד היושב-ראש, בסופו של דבר, לצערנו, בסיטואציה שנוצרה, תלמידי המועצה, שמהווים 50% מכלל תלמידי בית הספר, הפכו להיות בני ערובה.

<ערן דורון: אתה רוצה לשמוע עוד משהו?

<ערן דורון: גם בית הספר הפך להיות בן ערובה.

<ערן דורון: בית הספר הוא בן ערובה של התאגיד.

<ערן דורון: בדיוק כמו שאתה אמרת, המתמטיקה לא הגיונית.

<ערן דורון: יש פה משהו שהוא לא הגיוני.

<ערן דורון: אין שכל בדבר הזה.

<ערן דורון: וגם בית הספר היום משלם את ההתנהלות הלא תקינה של התאגיד כמנגנון.

<ערן דורון: מדברים על ציונות, התאגיד הפך להיות חברת אחזקות נדל"נית – שכר דירה, מרכז מסחרי שמעלים בכל שני וחמישי את שכר הדירה לעסקים הקטנים המקומיים.

<ערן דורון: מה שאמרתי במרץ שיקרה – בדיוק קרה.

<ערן דורון: המדינה לא מעבירה להם כסף, במי הם פוגעים?

<ערן דורון: בתלמידים, בתושבים ובנו.

יעקב מרגי: אין ואקום.

<ערן דורון: אין ואקום, משחק סכום אפס.

<ערן דורון: וזה מה שהם עשו.

<ערן דורון: הם פשוט העלו אוטומטית את שכר הלימוד.

יעקב מרגי: אתה רק מחדד שצריך לתת מענה ולמצוא פתרון.

<ערן דורון: ולכן, שהתאגיד יתכנס למה שהוא צריך לעשות, וזה חינוך, ולפחות בשנתיים הקרובות – אחרי זה נדבר על העתיד – לקבע את שכר הלימוד ולקבל את כל מי שהוא תושב רמת הנגב לתוך בית הספר בלי מיון.

<ערן דורון: מה זה הדבר הזה של מיון?

<ערן דורון: זה לא נתפס.

<ענת אגבר קורנמל: שמי ענת אגבר קורנמל.

<ענת אגבר קורנמל: אני אימא, אני לא נציגה של אף אחד, אני נציגה שלי ושל דניאל.

<ענת אגבר קורנמל: למכתבים הרבים שכתבתי למשרד החינוך לא קיבלתי התייחסות, אולי מכיוון שהצגתי את עצמי.

יעקב מרגי: אם תכתבי לי, תאמיני לי שתקבלי מענה.

<ענת אגבר קורנמל: כתבתי, ואתה הזמנת אותי לכאן, ואני מודה על זה, ואני לא רואה את זה כמשהו מובן מאליו.

<ענת אגבר קורנמל: אני אגזול מזמנכם שלוש דקות, אני מקווה שלא יותר.

<ענת אגבר קורנמל: דניאל ואני ב-1997 הקמנו את החווה הראשונה בדרך היין באזור המועצה האזורית רמת הנגב.

יעקב מרגי: והמדינה לא הפריעה לך?

<ענת אגבר קורנמל: להיפך.

יעקב מרגי: הכירו בחווה?

<ענת אגבר קורנמל: לא, אבל אתה לא רוצה להיכנס לזה.

<ענת אגבר קורנמל: אנחנו נבוא לכאן בעניין הזה בדיוק.

יעקב מרגי: צפוף שם – אתם השתלטתם שם.

יעקב מרגי: צפוף, מה שאתם עושים שם זה לא הוגן.

<ענת אגבר קורנמל: לוועדות האלה אנחנו לא הולכים.

<ענת אגבר קורנמל: אבל שמוליק ריפמן, זיכרונו לברכה, שהיה אז ראש המועצה, כתף אל כתף וסייע לנו ועזר לנו בכל מה שהיה אז רלוונטי.

יעקב מרגי: באזור הזה צריך לשכפל אתכם.

<ענת אגבר קורנמל: לנו יש ארבעה ילדים, ובשנת 2000 התחיל יותם, הבן הבכור שלנו, את הלימודים שלו בבית הספר "צין" במדרשת בן גוריון.

<ענת אגבר קורנמל: הוא ושלושת אחיו למדו בבית הספר היסודי שם, בבית ספר "צין", ויחד עם בני הכיתה שלו עלו לכיתה ט' בתיכון.

<ענת אגבר קורנמל: כאשר ב-2008 הוא החל את התיכון, אנחנו נדהמנו – זה היה מפתיע מאוד – שתאגיד מדרשת בן גוריון לא מאפשרים לנו – המנכ"ל היה אז יעקב עיני - - -

<קריאה: מדרשת שדה בוקר.

<ענת אגבר קורנמל: סליחה, אל תתפסו אותי בסמנטיקה.

<ענת אגבר קורנמל: לא מאפשרים לו ללמוד כחבריו ילדי המדרשה, אלא הם דורשים שהוא יהיה בפנימייה.

<ענת אגבר קורנמל: אפרופו מיונים שערן דיבר עליהם, הוא מוין אז במסגרת פנימית של בית הספר ונמצא כלא מתאים לפנימייה, אבל מתאים מאוד לתיכון, והוא סיים עם תעודת בגרות גבוהה מאוד.

<ענת אגבר קורנמל: עם זאת, הם לא התבלבלו ותבעו אותנו בבית משפט כנגד זה שלא הסכמנו לשלם את דמי הפנימייה.

<ענת אגבר קורנמל: אני רק אומר במאמר מוסגר שלא היה לו חדר בפנימייה, ואנחנו הסענו אותו בכל יום הלוך וחזור.

יעקב מרגי: מה המרחק מהחווה?

<ענת אגבר קורנמל: 15 ק"מ.

<ענת אגבר קורנמל: רבע שעה נסיעה כי אין פקקים אצלנו.

<ענת אגבר קורנמל: המערכת המשפטית הזאת התנהלה במשך ארבע שנים.

<ענת אגבר קורנמל: אנחנו ביקשנו להבין למה יותם, שאומנם לא גר בתוך הטריטוריה של המדרשה, לא יכול להיות אקסטרני או מדרשניק, או כל אחד מהכינויים הפנימיים.

<ענת אגבר קורנמל: המנכ"ל לא הצליח לתת איזשהן אסמכתאות.

יעקב מרגי: יש לך הרגשה שזה בגלל תקינה או חוסרים - - -

<ענת אגבר קורנמל: לא, מאחר והם באמת רצו את הכסף על דמי הפנימייה, המשיכו עם המערכה המשפטית הזאת ארבע שנים.

<ענת אגבר קורנמל: בתוך המערכה המשפטית הזאת, בתשע"ב, ניתאי, הבן השני שלנו, נכנס לתיכון.

<ענת אגבר קורנמל: למרות שהיינו בעיצומה של המערכה, מנכ"ל התאגיד, שאז היה דוד האנה, הורה למנהלנית של בית הספר להיכנס לכיתה ולהגיד לו: ניתאי קורנמל, ההורים שלך לא שילמו, אתה מתבקש לצאת מהכיתה, אתה לא יכול ללמוד כאן.

יעקב מרגי: זה אסור על-פי חוזר מנכ"ל.

<ענת אגבר קורנמל: נכון.

<ענת אגבר קורנמל: נכון.

<ענת אגבר קורנמל: מי שגיבה אותנו אז באותו זמן, בשבר הנוראי הזה – מכיוון שהיו שם גם ילדים בני כיתה שלו שהוא למד אתם מכיתה א' וגם חברים חדשים, הייתה הגברת חגית מאיר, שהייתה אחראית על התשלומים ובהוראה דרך הלשכה המשפטית, היא הכריחה אותם לתת לילד להיכנס.

<ענת אגבר קורנמל: המערכה הזאת, שארכה ארבע שנים, עלתה לנו 50,000 שקל.

<ענת אגבר קורנמל: בסוף ארבע השנים האלה נפתח המסלול האקסטרני, ומיכאל, הבן השלישי שלנו, כבר התחיל את בית הספר בקטגוריה של תלמיד אקסטרני, או חוץ פנימייתי, כל אחד קורא לזה קצת אחרת.

<ענת אגבר קורנמל: למה אנחנו מספרים לכם את הסיפור האישי שלנו?

יעקב מרגי: אנחנו נודה לחיילים שזכו לראות איך דיון בוועדה מתקיים, ואנחנו זכינו בביקור שלכם.

יעקב מרגי: תודה.

<ענת אגבר קורנמל: אני לא אגזול עוד הרבה זמן.

<ענת אגבר קורנמל: רק רוצה לומר עוד שבסוף המערכה הזאת בית המשפט הצליח להכריח את מנכ"ל המדרשה לקבל פשרה, כשאנחנו מההתחלה ביקשנו פשרה.

<ענת אגבר קורנמל: אנחנו נאלצנו לשלם עוד כסף.

<ענת אגבר קורנמל: את הכסף הזה אני רציתי לתת בעבודות שירות לבית הספר, אבל צחקו ממני.

<ענת אגבר קורנמל: בסופו של דבר, הכסף הזה ששילמנו הלך לתאגיד.

<קריאה: ולא לבית הספר.

<ענת אגבר קורנמל: כן.

יעקב מרגי: מה, הם ייחסו לך נאיביות?

<ענת אגבר קורנמל: כן.

<ענת אגבר קורנמל: התאגיד של מדרשת בן גוריון, את הכספים שלנו הם מריצים יפה כל השנים האלה, מאחר וכל הכספים האלה, לפחות חלקם, הולכים לבתי משפט, להוציא לנו מכתבי איומים על זה שבתשע"ז לא שילמנו שכר לימוד מלא מאחר ומשרד החינוך עוד לא אישר להם, אז אנחנו בחרנו לקחת את זכותנו האזרחית ולשלם לפי שנת הלימודים שלפיה, כי זה מה שכתוב בחוזר מנכ"ל.

<ענת אגבר קורנמל: ערן אמר בריונות, אני מחזקת אותו, כי בריונות זה מה שאנחנו פוגשים.

<ענת אגבר קורנמל: האנשים האלה הם מתחסדים תחת - - -

יעקב מרגי: אבל תודי, תוצרים טובים בחינוך הם מוציאים.

<ענת אגבר קורנמל: לא הם, הצוות.

<ענת אגבר קורנמל: הצוות הנפלא.

<ענת אגבר קורנמל: למנכ"ל התאגיד – אני לא מכירה אותו, הם מתחלפים – אין שום גישה לילדים שלי, הם לא מכירים אותו.

<ענת אגבר קורנמל: אני חושבת שזה דווקא טוב.

<אורי דיסטניק: אבל אני מכיר את - - - שלכם, ומלא הערכה.

<אורי דיסטניק: בואי לא ניכנס לזה, זה לא רלוונטי.

יעקב מרגי: מכובדי, אין קריאות ביניים בוועדה.

<ענת אגבר קורנמל: הרושם שאנחנו מקבלים הוא שהם פועלים לפי אמות מידה של ארגון פשע, ואני לא אומרת את זה - - -

יעקב מרגי: לא, עד כאן.

יעקב מרגי: עד כאן.

יעקב מרגי: תחזרי בך.

יעקב מרגי: תחזרי בך לפרוטוקול.

<ענת אגבר קורנמל: בסדר, חוזרת בי, אבל יש פה משהו שהוא מאוד לא ברור בכל הכספים.

<ענת אגבר קורנמל: ב-2008 הייתה התכנסות של ועד ההורים של ילדי המדרשה, והם הגיעו לאיזשהו תחשיב שהיה 3,800 שקל.

<ענת אגבר קורנמל: הוזכר כאן איזשהו פיקוח ממשרד החינוך שבדק ומצא שיש פה גירעון של 400%.

<ענת אגבר קורנמל: ב-2008 – אומנם זה היה לפני הרבה מאוד שנים – הגיעו לחישוב של 3,800, ובסוף הפשרה הייתה 4,500, וזה סכום שנקבע לארבע שנים.

<ענת אגבר קורנמל: אחרי ארבע השנים האלה הסכום הוקפץ ל-6,000 שקל, ועכשיו הדרישה הייתה ל-9,000 שקל.

<ענת אגבר קורנמל: יש עוד נושא קטן שאני רוצה להגיד אותו.

<ענת אגבר קורנמל: מנכ"ל התאגיד זורה פילוג בין ההורים מאחר ובחוברת הכניסה שאנחנו קיבלנו בראשית השנה נדרשנו לשלם 9,200 שקל שכר לימוד - - -

יעקב מרגי: אני חשבתי שה-8,000 כוללים את ה-1,200.

<ענת אגבר קורנמל: אני מדבר על חוברת הקליטה.

<ענת אגבר קורנמל: בשבועיים הכול קורה מהר מאוד.

<ענת אגבר קורנמל: היה כתוב שם בעט אדום, מודגש, שככל שהמועצה תשתתף בשכר הלימוד, כך שכר הלימוד ירד.

<ענת אגבר קורנמל: ואז התחיל מחול שדים בין ההורים של הפנימיה שבאים מכל הארץ, להורים של הפנימיה מרמת הנגב, לילדי המדרשה.

<ענת אגבר קורנמל: ממש תכתובות – יש פורום הורי רמת הנגב, זה נקרא הורי תכלס, שהם הורי כל התיכון.

<ענת אגבר קורנמל: הורי הפנימייה חושבים שאנחנו יושבים על גבם כעלוקות והם מממנים את הילדים שלנו.

<ענת אגבר קורנמל: ולא כך הדבר.

<ענת אגבר קורנמל: אנחנו מנהלים עסק, אנחנו יודעים מה העלויות של הדברים.

<ענת אגבר קורנמל: אני מסכמת, גם בית המשפט, כשאנחנו היינו בהליך המשפטי, וגם ההורים, ביקשו – תראו לנו את הסעיפים, תראו לנו לאן הכסף הולך.

<ענת אגבר קורנמל: מעולם לא קיבלנו.

יעקב מרגי: מאחר וכבר השקעת 50,000 שקל, הפכתם להיות חצי משפטנים, נכון?

יעקב מרגי: יש חוק חופש המידע, אם את לא מכירה.

יעקב מרגי: משלמים אגרה, ואת יכולה לקבל מה שאת רוצה.

<ענת אגבר קורנמל: אני רק רוצה לומר לוועד ולך, כבוד יושב-ראש הוועדה, שאנחנו בסך הכול אזרחים שומרי חוק בארץ עם ארבעה ילדים, שמחפשים חינוך ליד הבית לילדים שלהם.

<ענת אגבר קורנמל: 9,000 שקל – לא נראה לנו שזה נכון.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: לפני שאני אעבור למשרד החינוך על אגפיו, כי הסוגיות פה הן רבות, עוד מישהו רוצה לדבר?

<רז ארבל: אני נציג ועד ההורים, קוראים לי רז ארבל.

יעקב מרגי: פנימייתי או מועצתי?

<רז ארבל: אני קודם כל בוגר התיכון בפנימייה, מחזור ג'.

<רז ארבל: עלי עשו את כל הניסויים.

<רז ארבל: היה לפני כן תיכון אזורי, והתיכון לחינוך סביבתי הוקם שלוש שנים לפני.

<רז ארבל: אנחנו אפילו מכירים חלק מהבוגרים של התיכון האזורי, שחלקם עד היום גרים במדרשה, הם חבורה נהדרת.

<רז ארבל: אדוני היושב-ראש, לפני שלושה שבועות התחלתי לעבוד יחד עם ועד ההורים כדי לבדוק את נושא התקציבים.

<רז ארבל: אמרנו 9,200 לא ריאלי, בואו נבדוק מה המספרים האמתיים.

<רז ארבל: ישבנו על המספרים.

<רז ארבל: אני רוצה להסביר, ואני בכוונה אדבר במספרים עגולים וגדולים בלי להיכנס לרמת הרזולוציה הנמוכה.

<רז ארבל: כל מה שאמר המנכ"ל נכון ואמתי.

<רז ארבל: באמת יש מוסדות חינוך לתפארת בתוך הגוף הזה.

<רז ארבל: אבל עם שלושה או ארבעה מוסדות חינוך, תכניות נחמדות וקטנות, שלא מצדיקות שכבת שומן עבה מאוד של תאגיד עם כל כך הרבה הוצאות.

<רז ארבל: למען הדיון, אני אגיד, ההעמסה על התיכון היא שישה מיליון שקלים.

<רז ארבל: העמסה על התיכון.

יעקב מרגי: שלא קשורים.

<רז ארבל: שלא קשורים לתיכון.

<רז ארבל: מחוץ לתיכון.

יעקב מרגי: מה המקצוע שלך?

<רז ארבל: אני הייתי מנהל בית ספר שדה - - -

יעקב מרגי: מבחינה חשבונאית אתה מבין, או שלקחתם מישהו?

<רז ארבל: לקחתי כלכלן, עבדנו שלושה חבר'ה.

<רז ארבל: אני רוצה להסביר מה קרה עם התאגיד הזה, אולי קצת היסטוריה, אבל קצרצרה אני אעשה את זה.

<רז ארבל: כשהוא הוקם, לא הייתה שם נפש חיה.

<רז ארבל: אני זוכר את עצמי בתור ילד מסתובב בין דירות שירות ריקות.

<רז ארבל: זה מה שהיה.

<רז ארבל: בנו דירות כדי לשכנע את המורים לבוא לגור שם.

<רז ארבל: היום זה ישוב לתפארת, הם הצליחו.

<רז ארבל: התאגיד הצליח.

<רז ארבל: המכון לחקר המדבר גדל פי 4 ממה שהוא היה – היה שם צריפון בודד או שניים בודדים.

<רז ארבל: המערכת גדלה.

<רז ארבל: יש ישוב ענק, כמעט 400 משפחות.

<רז ארבל: אני אישית הייתי מעורב בהקמה של היישוב הזה כיישוב קהילתי, הפכנו אותו ליישוב קהילתי ב-2003.

<רז ארבל: הייתי מעורב בהקמת שכונה גדולה.

<רז ארבל: הקמנו עמותה והקמנו שכונה גדולה של 220 משפחות שכבר גרות, והוא יגדל בעוד 200 משפחות.

<רז ארבל: בסופו של דבר זה ישוב נהדר, יפהפה, הצלחה כבירה של התאגיד.

<ערן דורון: היישוב הכי גדול במועצה.

<רז ארבל: היישוב הכי יפה והכי גדול.

<רז ארבל: מה שקרה, בגלל נכסים של יד דוד בן גוריון, במרכז של היישוב שוכנות 120 יחידות דיור שמנוהלות על-ידי התאגיד, וכל הקרקע שביניהן, כולל המרכז המסחרי.

<רז ארבל: בקיצור, לשם הכסף שלו הולך – לשפץ את הדירות האלה, תחזוקה ירודה מאוד, הן הוקמו בשנות ה-60'.

<רז ארבל: לשם הולך הכסף.

<רז ארבל: אני אומר למשרד החינוך – תסגרו את הבור הזה, תאלצו את התאגיד להיפטר מהנכסים של הנדל"ן, תגידו לו תתרכז בחינוך, תאמינו לי, לא יהיה גירעון של שמונה מיליון שקל על התיכון.

<רז ארבל: לא יהיה.

<רז ארבל: בדקנו את המספרים של התיכון, הוא גומר בגירעון, אם לוקחים את כל המספרים שלו, בשני מיליון שקל.

<רז ארבל: סביר.

יעקב מרגי: אני רוצה לשאול שאלה.

יעקב מרגי: גור, אני אתן לך רשות דיבור, רק תענה לי על שאלה.

יעקב מרגי: בית הספר מנוהל כמשק סגור?

<גור רוזנבלט: לא עשינו את הבדיקה הזאת.

יעקב מרגי: זו חלמאות, סליחה, לא שלך.

<קריאה: התשובה היא לא.

<קריאה: התשובה היא לא.

יעקב מרגי: חלמאות של המדינה.

<גור רוזנבלט: אני אדייק.

<גור רוזנבלט: - - - לוועדת חריגים כשאישרנו לו את תשלומי ההורים, זה לא הנושא שנבדק.

יעקב מרגי: תודה.

<רז ארבל: אני רק אסיים.

<רז ארבל: כשלוקחים כל אחד מהמוסדות שנמצאים בתאגיד, יש מוסדות עם הכנסה והוצאה סגורות ומאוזנות.

<רז ארבל: המכינה למשל יחסית מאוזנת, יש גירעון קטן, לא משהו גדול.

<רז ארבל: בית ספר שדה הוא רווחי.

<רז ארבל: רווחי.

<רז ארבל: יש לו פנימייה, יש לו אכסניה.

יעל כהן-פארן: עסק.

<רז ארבל: עסק.

יעקב מרגי: גם עסק לא תמיד רווחי.

<קובי בר: אבל אני לא מבין מה הקשר של ההורה למה שקורה במדרשה.

יעקב מרגי: מכובדי, יו"ר ועד העובדים, קובי, אני אספר לך משהו.

יעקב מרגי: אילו עכשיו היה בא אזרח טימבוקטו ונרשם לדיון והייתי מאשר לו את הכניסה והוא רוצה להביע את דעתו, הייתי נותן לו להביע את דעתו.

יעקב מרגי: למה הבאתי מקרה קיצוני?

יעקב מרגי: הוא אמר דבר אחד או שניים שקשורים, אז תן לו בבקשה.

<רז ארבל: אני רק אסיים.

<רז ארבל: בית ספר שדה הוא רווחי.

<רז ארבל: יש לו אכסניה במצב מוזנח מאוד, ברמה שצריך להשתתף בתחזוקה, אבל זה לא קורה.

<רז ארבל: בית הספר התיכון הוא גירעוני.

<רז ארבל: אבל מה שהכי גירעוני זה כל התשתית של היישוב הזה, שהייתה צריכה מזמן - - -

יעקב מרגי: סליחה, אבל למה בית הספר התיכון גירעוני?

<רז ארבל: למה הוא גירעוני?

<רז ארבל: כי מעמיסים עליו תקורות מטורפות.

<רז ארבל: תקורות מטורפות.

יעקב מרגי: כמו?

<רז ארבל: אתה רוצה שאני אתן לך את התקורות?

יעקב מרגי: עשית בדיקה.

יעקב מרגי: אני רוצה לנצל אותך.

<רז ארבל: אני אתן לכם דוגמאות.

יעקב מרגי: הכול בהסתייגות כי זה חד-צדדי.

<רז ארבל: בהסתייגות, שלא תתפוס אותי במילה, אבל אני יכול להגיד את הדוגמאות.

<רז ארבל: למשל, משפצים את האכסניה, את הפנימיה.

<רז ארבל: משתמשים בה בקיץ לטובת תלמידי בית ספר שדה.

<רז ארבל: מארחים שם תלמידים, קבוצות.

<רז ארבל: מקבלים על זה כסף.

<רז ארבל: חודשיים הפנימיה עומדת ריקה, הגיוני שירוויח כסף.

<רז ארבל: הגיוני.

<רז ארבל: לאן זה נכנס?

<רז ארבל: לתאגיד.

<רז ארבל: אתה לא רואה את זה בתוך הכנסות התיכון.

<רז ארבל: קונים ציוד, זה רכש, זה לא צריך ליפול על ההורים.

<רז ארבל: עושים גינון.

<רז ארבל: גינון של המדרשה, כל האחזקה של המדרשה מופיעה בתוך סעיפי האחזקה של התיכון.

<קובי בר: זה לא נכון.

<קובי בר: ההורים תרמו את כל השתילים האלו.

יעקב מרגי: תגיד לי, זה בית משפט?

יעקב מרגי: אנחנו בית משפט?

<קובי בר: אבל הוא בא לדבר כהורה.

יעקב מרגי: אנחנו נשמע תגובות, בסדר.

יעקב מרגי: אני אענה לך.

יעקב מרגי: לו יצויר שמשרד החינוך יורד ממגדל השן שלו ועושה את הבדיקה הזו, לא היינו עכשיו נשענים על אחד שלא קשור לשדה בוקר, אחד שמדבר שטויות.

יעקב מרגי: סליחה.

יעקב מרגי: אבל משרד החינוך לא עשה.

יעקב מרגי: לא נותר לי בינתיים אלא להישען על הדברים.

יעקב מרגי: לפחות הוא בא עם מרכולתו.

יעקב מרגי: בוא נשמע אם אחרים באו.

<רז ארבל: מרגי, אני מסיים.

<רז ארבל: בדוח המבוקר שמפורסם בתקשורת, הדוח התקציבי של 2016, בעמ' 31 כתוב – המדרשה רצתה לבטח את הנכסים שלה.

<רז ארבל: אז לקחו שמאי לבדוק מה ערך הנכסים.

<רז ארבל: מה ערך הנכסים של המדרשה?

<רז ארבל: 211,400,000 שקל.

<רז ארבל: אלו הנכסים של המדרשה.

<רז ארבל: אלו הנכסים, 211,400,000 שקל, כתוב אצלו.

<רז ארבל: אני רק אומר, והוא מחזיק דירות שהוא לא צריך להחזיק אותן.

<רז ארבל: הוא מחזיק שטחים שהוא לא צריך להחזיק אותם.

<רז ארבל: יותר מזה, הוא פוגע בתושבים שגרים שם, כי המרכז של היישוב נראה על הפנים, כי הוא לא משקיע בזה.

<קריאה: - - -

יעקב מרגי: סליחה אדוני.

יעקב מרגי: אתה יודע מה?

יעקב מרגי: מה שהוא אמר, אם זה נכון, לכאורה הוא בא לעזור לתיכון.

<קובי בר: זה ממש לא נכון.

<קובי בר: זה לא נכון.

<קובי בר: כל מה שהוא אמר פה לא נכון עובדתית.

יעקב מרגי: אתה לא מפריע לי יותר.

<רז ארבל: אני רק לא רוצה שיפגעו בתיכון, זה מה שחשוב.

יעקב מרגי: אתה יודע למה נתנו לי פטיש?

יעקב מרגי: כי אני מנהל את הדיון.

יעקב מרגי: הרעה החולה היא שהכול מתערבב עם הכול.

יעקב מרגי: התיכון חייב להתנהל כמשק סגור.

יעקב מרגי: אני מתחרט על כך שלא הייתי בדיון הקודם יותר ממוקד ולא נכנסתי לתוככי הבעיה.

יעקב מרגי: רצינו לפתור את הבעיה, שמשרד החינוך יזרים כסף, ולפעמים תעשה קוסמטיקה ויצאנו טוב מהוועדה, אבל לא יצאתם טוב מהוועדה.

יעקב מרגי: אם באתם עוד פעם לפה באותו מצב, לא יצאתם טוב מהוועדה.

יעקב מרגי: משרד החינוך, ממה נתחיל?

יעקב מרגי: חיים ילין קודם כל.

חיים ילין: כבוד היושב-ראש, תודה.

חיים ילין: אני רוצה לעשות הפרדה מוחלטת בין המעשה הציוני של הקמת המדרשה והיישוב – הייתי שם בביקור לפני שלושה או ארבעה חודשים, לאחר הרבה מאוד שנים שלא הייתי שם.

חיים ילין: שאפו אחד ענק על כל מה שקורה שם – לבין ההתנהלות של התאגיד.

חיים ילין: אלו שני דברים שתעשו לי טובה, מי שמנסה לחבר ביניהם, חי על האדים של בן גוריון, אנחנו לא שם.

חיים ילין: אתם מדברים במושגים של המשבר של התנועה הקיבוצית, שהכול התערבב בפנים.

חיים ילין: שאף אחד לא ידע כמה מרוויחים, בסוף כולם הגיעו לפשיטת רגל.

חיים ילין: אותו סיפור.

חיים ילין: אנחנו שומעים פה סיפורים אותו דבר.

חיים ילין: יש תאגיד, 200 עובדים – שאני האחרון שירצה שמישהו יעוף משם, זה בשביל שתירגע – אבל אף אחד לא ידע כמה עולה בית הספר.

חיים ילין: עזוב את הנתונים שאתה – אם משרד החינוך לא יודע כמה עולה בית הספר, והוא אומר את זה, אז אפשר להפיל את מה שרוצים.

חיים ילין: תדעו לכם שתקורות זו מומחיות – מומחיות – של חשב להפיל.

חיים ילין: הוא לוקח לפי מטר, הוא לוקח לפי ילדים, הוא לוקח לפי – תגידו מה, יהיה נכון, אי-אפשר להתווכח.

חיים ילין: אי-אפשר להתווכח.

חיים ילין: אני מומחה, אני הייתי חשב, אז אי-אפשר להגיד לי שלא.

חיים ילין: אני מומחה לדברים האלה, אני יודע בדיוק איך להעמיס הוצאות, חבר'ה, אתם תהיו בהלם.

חיים ילין: בסוף אלו הוצאות של התאגיד שאתם מפילים על בית הספר התיכון.

חיים ילין: הדיון פה, כבוד היושב-ראש, הוא על זה.

חיים ילין: זו המהות של הדיון.

יעקב מרגי: אנחנו לא באנו לתת חמצן לעוד חודשיים.

יעקב מרגי: באנו לנסות לפתור את הבעיה.

חיים ילין: אני גם רוצה שיהיה בית ספר תיכון כמו שיש לכם בכל מדינת ישראל.

חיים ילין: אני חושב שכל ילד במדינת ישראל זכאי לתיכון כזה – פעם בטבע, פעם באומנות, פעם בספורט, פעם בתקשורת.

חיים ילין: הכול.

חיים ילין: אבל שמשרד החינוך יממן את זה, לא ההורים.

חיים ילין: אנחנו לא יכולים מצד אחד לקיים דיונים פה עם מרגי מהבוקר עד הלילה על אפליה.

יעקב מרגי: על 250 ש"ח, דיונים, ראיונות בטלוויזיה, ופה מתחת לרדאר 9,000-8,000 ש"ח.

חיים ילין: זה לא יעלה על הדעת.

יעל כהן-פארן: ו-25 לפנימייה, גם כשאתה לא רוצה אותה.

חיים ילין: כן, זה סיפור אחר.

חיים ילין: אני בכלל מדבר על התיכון, לא על הפנימייה, כי הפנימייה לא שייכת בכלל, זה משהו אחר לגמרי.

יעקב מרגי: לא נכנסתי לזה, זה לא התפקיד שלי.

יעקב מרגי: לבני פישר יש פנצ'ר, אני לא יכול - - -

חיים ילין: לא יתכן שיש דבר כזה.

חיים ילין: מועצה יכולה לשים יד בכיס, אני עשיתי את זה, וגם ערן יכול לעשות את זה, עד גבול מסוים.

חיים ילין: אותו גבול שאומר המועצה רוצה לראות בחינוך את אותו דגל של התיישבות, של ציונות, שמביאה משפחות לתוך המועצה.

חיים ילין: וגם מוגבל, בסוף אי-אפשר לשים – 55%, 56% מהתקציב הולך על חינוך איך שלא תסובבו את זה.

חיים ילין: כמה עוד אפשר לשים?

חיים ילין: כמה עוד?

חיים ילין: ואין ערובה לזה ששמים הרבה כסף ויש הצלחה בחינוך.

חיים ילין: אני אומר לכם את זה.

חיים ילין: הצלחה בחינוך, רק דבר אחד הוא הגורם מספר 1 – זה המורים, והמחנכים שאכפת להם.

יעקב מרגי: וההורים.

יעקב מרגי: אל תשחרר את ההורים.

חיים ילין: בבית הספר, ההורים זה משהו אחר.

חיים ילין: בשלב זה אנחנו מתמודדים יותר עם הורים שמתערבים מאשר שהם מעורבים.

חיים ילין: בשלב זה של החיים.

חיים ילין: זה כמו בצבא, הכול דרך "וואטסאפ".

חיים ילין: יש לנו את הדיונים פה.

חיים ילין: ואני רוצה לעשות את ההפרדה.

חיים ילין: אני חושב שאנחנו לא יכולים – מבחינתי ככלכלן וחשב – להמשיך דיון כשאני לא יודע איך ההעמסה נעשית, כשאנחנו לא רואים את הדוחות.

חיים ילין: אנחנו לא מהמבקרים, אבל אנחנו מבקרים, זה התפקיד שלנו.

חיים ילין: אנחנו לא מבקרים את התאגיד כמבקר, אבל התפקיד שלנו כחברי כנסת הוא לבקר את המוסדות.

חיים ילין: ועד שאנחנו לא נקבל את הדוחות האלה, אני לא יודע לאיזו מסקנה אנחנו יכולים להגיע פה.

יעקב מרגי: בוא נראה.

יעקב מרגי: עוד לא שמענו.

חיים ילין: דבר אחד ברור לי לחלוטין, אי-אפשר להעמיס תקורות בצורה שאף בית ספר לא יכול לשאת.

חיים ילין: דבר אחרון, בהצלחה לערן ולמועצה, שיקימו בית ספר תיכון לתפארת עם מגמה של טבע וגיאוגרפיה וכל מה שהאזור הזה נותן, בלי אפליה, בלי סלקציה, ושיהיה לכם אחוזי בגרות של 80%-75%, כי אלו אחוזי הבגרות המקסימליים שאפשר להגיע אליהם בלי סלקציה.

חיים ילין: ושלא ימכרו לי לוקשים.

חיים ילין: כשמביאים 97% ו-98% - חבר'ה, אני הייתי ראש מועצה, אני מכיר את הנתונים.

חיים ילין: מי שאוהב את הילדים שלו כמו שהוא אוהב את הילדים שגרים במועצה ייתן את הכול בשביל שכולם יצליחו.

חיים ילין: יש רק מקום אחד שאני מכיר שכבר שנים עובדים על זה, הדרוזים בצפון.

חיים ילין: שם זו אידיאולוגיה מהיום הראשון.

חיים ילין: את זה אנחנו צריכים להעתיק.

חיים ילין: יש עוד כמה דברים שאפשר ללמוד מהם כדי לראות איך בלי כסף, כשלפעמים המדינה לא מכירה בהם, הם מצליחים להגיע לרמות חינוך כל כך גבוהות.

יעקב מרגי: וגם זה בהסתייגות, נבדוק את זה אחר-כך.

יעקב מרגי: חברת הכנסת יעל כהן-פארן בבקשה.

יעל כהן-פארן: קודם כל, אני מברכת על הדיון.

יעל כהן-פארן: גילוי נאות, זה חלק מהדברים שרציתי לומר, אני גרתי במדרשת בן גוריון שנה בחיי, בשנת 1999.

יעל כהן-פארן: עליתי לנגב כדי ללמוד לתואר שני.

יעל כהן-פארן: אני מכירה את המקום.

יעל כהן-פארן: אני נסעתי לשם ב-1999 כתלמידה של המכון לחקר המדבר ונדהמתי לגלות ישוב בארץ – וזה מעבר לתיכון – שאז לפחות היה בו את האזור של המדרשה, של בית ספר תיכון וכל מי שעובד בו, חלק אחד, את האוניברסיטה, חלק שני, ועוד שכונה, חלק שלישי.

יעל כהן-פארן: לא היו את כל השכונות החדשות שקמו ב-20-10 שנים האחרונות.

יעל כהן-פארן: התחילו רק לבנות אותן.

יעל כהן-פארן: זה לא היה ישוב – לא היה ועד, לא הייתה נציגות, יש ראש מועצה, אבל זה לא קיבוץ.

יעל כהן-פארן: זה ישוב שהוא לא ישוב, זה ישוב שהוא ישוב של מדרשה.

יעל כהן-פארן: אני לא אכנס, זה היה לפני 20 שנה, אבל שמעתי שם מספיק סיפורים, וגם יש לי שם עוד חברים, של התנהלות שהיא בעייתית מאוד ברמת הפוליטיקה.

יעל כהן-פארן: בסוף זה אנשים.

יעקב מרגי: סליחה, שאלה, הוא סמל מוניציפלי עצמאי?

<ערן דורון: היום כן.

<ערן דורון: מ-2003 זה ישוב עם ועד מקומי, משרד הפנים, הכול.

יעל כהן-פארן: ב-1999 זה לא היה.

יעל כהן-פארן: אחר-כך כשהוא גדל, הוא קיבל את העצמאות.

יעל כהן-פארן: אבל בסופו של דבר, היום ברור לי שזה חלק מהעניין.

יעל כהן-פארן: המדרשה, שהיא בית הספר של התאגיד – הכול קשור בכול.

יעל כהן-פארן: זה לא שאפשר להפריד.

יעל כהן-פארן: וזה שמשרד החינוך לא יודע – אנחנו שומעים פה, תיכף נשמע את משרד החינוך – שיש פה בלגן, יש פה עניינים שמתנהלים לא כמו שבישראל 2017 צריכים להתנהל.

יעל כהן-פארן: וצריך לשים את זה על השולחן.

יעל כהן-פארן: בית הספר הוא מופלא.

יעל כהן-פארן: אני הגעתי לדיון כאן כי אני אוהבת את שדה בוקר, היא חשובה לי, בית הספר הסביבתי, אתם עושים עבודה מדהימה.

יעל כהן-פארן: החינוך הסביבתי, כמו שאמר חבר הכנסת ילין, שכל ילדי ישראל יקבלו חינוך כזה, הלוואי.

יעל כהן-פארן: אבל מעבר לחינוך המצוין, אני מסתכלת מנהלתית איך שזה מתנהל – זה לא יכול להיות טוב וזה לא יכול להמשיך טוב.

יעל כהן-פארן: הדברים ששמענו כאן מגברת קורנמל – אני עוד לא שמעתי את הסיפור שלכם, ואני בשוק.

יעל כהן-פארן: איך אפשר לדרוש ממשפחה לתת את הילד שלה בפנימייה ב-25,000 שקל בשנה?

יעל כהן-פארן: איזה מן דבר זה?

יעל כהן-פארן: מה זה?

יעל כהן-פארן: רוצה ללכת לבית ספר, אתה חייב ללכת לפנימייה?

יעל כהן-פארן: לא, אין דבר כזה ולא יכול להיות דבר כזה, בטח אם אתה גר באזור שזה בית הספר שלו.

יעל כהן-פארן: אין מה לעשות, זה בית הספר של רמת הנגב.

יעל כהן-פארן: בסיכומו של דבר, אני חושבת שהוועדה צריכה לקבל תשובות לגבי ההתנהלות הכספית שם.

יעל כהן-פארן: אני חושבת שצריך לחשוב על הדבר ברמה המערכתית.

יעל כהן-פארן: בית הספר צריך להיות שייך למועצה.

יעל כהן-פארן: התאגיד אולי סיים את תפקידו, זה ישוב לתפארת, כמו שנאמר קודם.

יעקב מרגי: את לא בית משפט לקניין.

יעל כהן-פארן: יש כאן משהו, זה חלק מהעניין.

יעל כהן-פארן: נכון שזו לא החלטה שלנו בכנסת, אבל אני אומרת מכאן לתאגיד שאם זה לא ישתנה, אז אני חוששת שאין לכם עתיד.

יעל כהן-פארן: זה הכול.

<קובי בר: את אומרת לי לך הביתה.

יעקב מרגי: סליחה אדוני, אתה רוצה שאני אגיד לך כן?

יעקב מרגי: אתה עוד מעט הולך הביתה מפה, מהדיון.

יעקב מרגי: אני אוציא אותך.

חיים ילין: את בית הספר אפשר להוציא מהתאגיד.

יעקב מרגי: רבותי, אני סיימתי את השעה שהקציתי.

יעקב מרגי: עוד לא שמעתי את משרד החינוך, ויש לנו אורחים נוספים.

יעקב מרגי: בבקשה גברתי, רצית.

<סיגלה גולדפרב: תודה.

<סיגלה גולדפרב: שמי סיגלה.

<סיגלה גולדפרב: יש לי שלוש בנות שהיו ונמצאות בפנימייה.

<סיגלה גולדפרב: שתיים סיימו כבר, אחת מהן נשארה שנה נוספת כמדריכה, שנת שירות.

<סיגלה גולדפרב: הקטנה עולה ל-י' עכשיו, היא כבר שנה בפנימייה.

<סיגלה גולדפרב: אני מרגישה שיש לי ראיה עמוקה ורחבה של המקום הזה.

<סיגלה גולדפרב: אני הדרכתי את מחזור י"ד לפני 28 שנים, ובכלל, לבי כרוך אחרי המועצה האזורית רמת הנגב.

<סיגלה גולדפרב: כשעמדתי להתגייס חיפשתי בכל הארץ גרעין שמקים ישוב, והגעתי לגרעין א' בדיר מלגה.

<סיגלה גולדפרב: הייתי כמה שנים שם.

<סיגלה גולדפרב: הצעתי את השם כמהין, הייתי באזרוח של ניצנה ב', נשארתי אחרי הצבא, ומשם עברתי - - -

יעקב מרגי: זכיתי כשר לתמוך ביישוב הזה.

<סיגלה גולדפרב: גם ישוב מקסים.

<סיגלה גולדפרב: יש לי רקע במקום.

<סיגלה גולדפרב: החיים הובילו אותי לכך שאני גרה ברמת גן.

<סיגלה גולדפרב: אנחנו גרים ברמת גן.

<סיגלה גולדפרב: שלושתן הגיעו לתיכון בשדה בוקר בגלל מה שהוא נותן, בגלל בני הנוער, הבחורים והבחורות שיוצאים משם.

<סיגלה גולדפרב: אני חייבת להגיד על זה מילה כי נאמרו פה הרבה דברים, גם על כספים וגם על כל מיני דברים שאני לא מכירה ולא מבינה בהם מספיק.

<סיגלה גולדפרב: הנוער שמסיים י"ב בתיכון הזה הוא נוער שאני לא אהסס להגיד הוא מלח הארץ.

<סיגלה גולדפרב: אלו חבר'ה ציונים אוהבי הארץ, אוהבי טיולים בארץ, ש-70% מהם הולכים לשנת שירות.

<סיגלה גולדפרב: רבים מהם מתגייסים לצבא ליחידות קרביות.

<סיגלה גולדפרב: זה מן מפעל - - -

יעקב מרגי: ולכן למה את מצפה מהם?

<סיגלה גולדפרב: ולכן אני מצפה שיהיו מספיק אנשים שאכפת להם וחשוב להם לשמור על המקום הזה.

יעקב מרגי: את מכירה את האמרה שטנגו רוקדים -?

<סיגלה גולדפרב: נכון, אני כאימא של פנימיסטית יכולה להגיד איך אני רואה את זה בפרספקטיבה - - -

יעקב מרגי: אם לא נשלב ידיים כל מי שיושב פה סביב השולחן כדי לתת את המענה הכי טוב והכי נכון, זה לא ייגמר.

<סיגלה גולדפרב: חשוב לי להגיד שבית ספר לחינוך סביבתי לא יכול להרשות לעצמו לקרוא ככה לעצמו אם הוא מתנתק מהסביבה שלו.

<סיגלה גולדפרב: סביבה, לפני שהיא טבע, נופים, חי וצומח ולמידה עליהם בכל הארץ, היא קודם כל האנשים שבקרבם אתה חי.

<סיגלה גולדפרב: בית הספר הזה חייב להמשיך בקשרים ובשילוב שלו בתוך המדרשה ובתוך המועצה בכלל.

<סיגלה גולדפרב: לגבי המדרשניקים, שזה הנושא העיקרי כאן, החשיבה צריכה להיות איך אני יכול לתמחר את זה שהם יממנו חלק מהעלויות שעולים לנו המדריכים, הסדנאות, השטח, הדברים הנוספים.

יעקב מרגי: יודעים לעשות את זה.

יעקב מרגי: יש אנשי מקצוע שיודעים לעשות את זה טוב.

<סיגלה גולדפרב: ועדיין שיהיה להם מספיק כדאי, אטרקטיבי ואפשרי לשלוח את הילדים לבית הספר הזה.

<סיגלה גולדפרב: מי שגר במדרשה צריך מראש לקבל איזושהי הנחה.

<סיגלה גולדפרב: אני לא נכנסת לפוליטיקה – זה יכול להיות שמשולב עם המועצה האזורית, אבל אין ספק שבית ספר שמתנתק מהמקום שמזרים לו את הדם והחמצן, המקום שבתוכו הוא חי, הוא נידון להכחדה.

<סיגלה גולדפרב: לשם זה הולך.

<סיגלה גולדפרב: אני ראיתי מכתב שמנכ"ל המדרשה שלח אתמול לכל תושבי המועצה.

<סיגלה גולדפרב: ובמכתב הזה יש סעיף שאם מסתכלים רק על הסעיף הזה, בית הספר הזה בדרך לאבדון.

<סיגלה גולדפרב: בסעיף הזה כתוב: החל מעוד שנה לא יהיו מדרשניקים בבית הספר.

יעקב מרגי: מה זה מדרשניקים?

יעקב מרגי: מי אלה המדרשניקים?

<ערן דורון: תושבי היישוב.

<קריאה: ילדי המדרשה.

יעקב מרגי: המועצה האזורית.

יעקב מרגי: היישוב והמועצה האזורית.

<סיגלה גולדפרב: אלה שרוצים שישלמו 8,000 שקל.

<סיגלה גולדפרב: אני כאימא לפנימיסטיות - - -

<אורי דיסטניק: סיגלה, אני ציטטתי את מה שאמרה המועצה.

<אורי דיסטניק: זו לא אמירה שלי.

<סיגלה גולדפרב: אני רוצה להגיד שכל הגורמים שנוגעים בדבר צריכים להתייחס אל הדבר הזה - - -

יעקב מרגי: כשאת אומרת סביבה וטבע, זה חייב להיות צמוד לצריף?

יעקב מרגי: על איזה ג'בלאה בתחומי המועצה האזורית, שהנוף המדברי עדיין קיים והשמש של הנגב עדיין קיימת.

<סיגלה גולדפרב: יש איזשהו קסם בתיכון המסוים הזה, שנמצא על צוק צין, שמשלב את המדבר והנופים יחד עם היישוב והאנשים שבו.

<סיגלה גולדפרב: הבנות שלי תמיד מוצאות להן משפחות מאמצות לערב שישי.

<סיגלה גולדפרב: כמו שהיא אמרה, אני אוהבת את המקום שם, את התיכון שם, יש לו איכויות מדהימות שאסור לנו לוותר עליהן, זה יהיה פשוט עצוב.

<סיגלה גולדפרב: בית הספר הזה מוציא מאות בני נוער שהופכים להיות אנשים פעילים בחברה.

<סיגלה גולדפרב: אני מהפנימיסטים, בניגוד למה שאמרתם, ואני חושבת שהם הרוב.

<סיגלה גולדפרב: אין לי שום בעיה עם זה שתושבי רמת הנגב ישלמו פחות לפנימייה, ותושבי המדרשה ישלמו עוד הרבה הרבה פחות, כי הם לא פנימיסטים.

<סיגלה גולדפרב: זה צריך להיות ככה.

יעקב מרגי: אין לי בעיה, רק מי שלא רוצה להיות פנימיסט, שלא יכריחו אותו.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: אדוני, בקצרה.

<נפתלי לזרוביץ: שמי נפתלי, ואני עובד באוניברסיטת בן גוריון.

<נפתלי לזרוביץ: אוניברסיטת בן גוריון היא אוניברסיטה גדולה שנמצאת בבאר שבע, אבל יש לה שני קמפוסים – אחד באילת ואחד בשדה בוקר, במדרשת בן גוריון, הוא נקרא קמפוס שדה בוקר.

<נפתלי לזרוביץ: נמצאים שם כ-90 חוקרים, עוד 300 סטודנטים, ועוד 100 - - -

יעקב מרגי: זה מה שהיה פעם המכון לחקר הנגב?

<קריאה: כן.

<קריאה: כן.

<נפתלי לזרוביץ: היום זה נקרא המכונים לחקר המדבר, כ-500 אנשים – 300 סטודנטים, 100 חוקרים, ועוד אנשי מנהלה ואנשים טכניים שנמצאים שם.

<נפתלי לזרוביץ: חלקם גרים בתוך מדרשת בן גוריון במועצה האזורית רמת הנגב.

<נפתלי לזרוביץ: כיום יש 20 הורים שיש להם ילדים בתיכון, ואני מייצג אותם.

<נפתלי לזרוביץ: אני גם בוועד ההורים, וגם לי יש ילדים בתיכון.

<נפתלי לזרוביץ: היום תאגיד מדרשת שדה בוקר הוא חברה לתועלת הציבור, הוקמה כחל"צ, הפסיקה להיות קשורה לציבור, היא נמצאת במדרשת בן גוריון, ויש המון בעיות.

<נפתלי לזרוביץ: אנחנו רואים שהדירקטוריון של התאגיד לא נמצא פה, ויש נתק - - -

<קריאה: לא, הוא נמצא.

<קריאה: נמצא.

<קובי בר: הנה, הוא חבר דירקטוריון.

<נפתלי לזרוביץ: סליחה, יש חבר דירקטוריון אחד.

<נפתלי לזרוביץ: נציג העובדים בדירקטוריון נמצא.

<נפתלי לזרוביץ: אנחנו כתושבי המקום לא יודעים מי הדירקטוריון שמנהל את החברה הזאת, וזה בעייתי מאוד.

<נפתלי לזרוביץ: אין לנו אף נציג בדירקטוריון, וטוב שיהיה כזה.

<נפתלי לזרוביץ: אני רק רוצה להדגים כמה המדרשה הפכה להיות חברה בדלנית.

יעקב מרגי: תגנוז את זה.

יעקב מרגי: לא יהיה נציג עובדים באף דירקטוריון.

יעקב מרגי: לא נותנים את זה.

<נפתלי לזרוביץ: בסדר.

<נפתלי לזרוביץ: לעומת האוניברסיטה, שמנסה לחבק את האנשים שגרים ביישוב, מה שקרה – אני אתן דוגמה קטנה מהקיץ האחרון.

<נפתלי לזרוביץ: אנחנו מביאים חוקרים מחו"ל שיבואו להיות חוקרים במדרשת בן גוריון ויעבדו באוניברסיטה.

<נפתלי לזרוביץ: כמובן, אני תמיד מראה להם את בית הספר היסודי ואת בית הספר התיכון, כמה זה טוב וכמה כדאי להם להגיע.

<נפתלי לזרוביץ: בקיץ אותה גברת בארצות-הברית שולחת מייל להנהלת בית הספר ואומרת התקבלנו, ואנחנו רוצים להגיע.

<נפתלי לזרוביץ: אבל אומרים לה: לא, הילדה שלכם לא יודעת טוב עברית, אז לא נוכל לקבל אותה.

<נפתלי לזרוביץ: היא אומרת להם: אבל אני אגור במדרשה, אתם חייבים לקבל אותי.

<נפתלי לזרוביץ: לא.

<נפתלי לזרוביץ: עד הרגע האחרון כמעט לא קיבלו אותה.

<נפתלי לזרוביץ: תחשוב על זה, אנחנו מנסים להביא את מיטב החוקרים מחו"ל, אבל לא מקבלים אותם ועושים להם מיונים.

<נפתלי לזרוביץ: בסוף היא התקבלה כי המועצה לחצה מאוד.

יעקב מרגי: אני מבין.

יעקב מרגי: אני נתתי בפזרנות את הזמן כדי לשים את הבעיות על השולחן.

יעקב מרגי: משרד החינוך, אפשר ללכת לאיבוד בדיון כזה.

יעקב מרגי: אפשר ללכת לאיבוד בדיון כזה כי הבעיה פה מורכבת מכמה דברים.

יעקב מרגי: אני אעזוב את סוגית התל"ן כי זה דיון בפני עצמו במכלול הבעיות שלנו עם התל"נים.

יעקב מרגי: במנותק מהדיון הזה אני צריך לקבל הסברים איך נקבע הסכום אם לא נבדקה האפשרות של משק סגור, שאחד התנאים שזה יהיה אך ורק לטובת אותן תכניות לימודים.

יעקב מרגי: אבל זה בלי שום קשר.

יעקב מרגי: זו ועדת החינוך, התרבות והספורט.

יעקב מרגי: זו לא ועדת הכלכלה שדנה בתיירות, זו לא ועדת החוץ והביטחון שמטפלת במכינות הקדם צבאיות.

יעקב מרגי: אני רוצה לטפל במה שקשור בחינוך.

יעקב מרגי: כרגע לנגד עיני, התאגיד.

יעקב מרגי: שיבוא החשב הכללי – בעיה של החשב הכללי איך הוא מאפשר דברים כאלה, משרד המשפטים, מי שיבדוק את הסוגיות, מה שהיה פעם, אם זה עדיין אקטואלי.

יעקב מרגי: משרד החינוך והתיכון – זה מה שמעניין אותי, בית הספר שנמצא במדרשה.

יעקב מרגי: היסודי או החטיבה הם של המועצה?

<ערן דורון: הם של המועצה.

יעקב מרגי: אנחנו מדברים כרגע רק על בית הספר התיכון.

<קריאה: היה פעם של התאגיד.

<ערן דורון: היה פעם, הוצאנו אותו.

יעקב מרגי: עכשיו לא.

<קובי בר: לא הוצאת אותו, חטפו אותו.

יעקב מרגי: כנראה שזה היה דבר טוב, חכם.

<קובי בר: אני לא מתווכח אם טוב או לא טוב.

יעקב מרגי: למה?

יעקב מרגי: אל תעלה על מוקשים.

יעקב מרגי: אל תעלה על מוקשים.

<קריאה: - - - של המיצ"ב שם, אז תבינו למה - - -

יעקב מרגי: המיצ"ב לא תכלית הכול.

יעקב מרגי: אתה מדבר על המיצ"ב?

יעקב מרגי: יום אחרי שמסיימים י"ב עושים מיצ"ב תלמידי ישראל, זה הדבר הכי נכון שצריך לעשות.

יעקב מרגי: בית הספר התיכון, ברגע שמשרד החינוך מכיר בו, נותן לו סמל מוסד, אני רוצה לשמוע – יש לו זכות קיום או שאין לו זכות קיום?

יעקב מרגי: אם אין לו זכות קיום, שייאמר כאן.

יעקב מרגי: יש לו זכות קיום, צריך לממן אותו.

יעקב מרגי: איך מממנים אותו ואיך מוודאים שהוא עומד על רגליו.

יעקב מרגי: אנחנו לא נוכל להרשות לעצמנו בכל חודשיים-שלושה – ואומרים לכם, מנכ"ל התאגיד אמר לכם – אתה מנכ"ל התאגיד?

<אורי דיסטניק: של כל המדרשה.

יעקב מרגי: מנכ"ל המדרשה אומר יכול להיות שעכשיו יש לנו גב כלכלי חודש-חודשיים-שלושה, לא יודע כמה, אבל זה לא יחזיק לעולמי עד, אפילו לא לטווח הארוך.

יעקב מרגי: אני מבין שזה בטווח הקצר.

<אורי דיסטניק: נכון.

יעקב מרגי: אני רוצה לדעת מה קורה, מה התכניות שלכם?

יעקב מרגי: מה התכניות לגבי בקרה, פיקוח, רישוי?

יעקב מרגי: כל מה ששמעתם פה.

יעקב מרגי: יש לנו פה ייעוץ משפטי, יש לנו פה אגף פיקוח ובקרה.

יעקב מרגי: האגפים צריכים לתת לנו הסברים.

יעקב מרגי: תבחרו לכם מי הדוברת ובאיזה נושא.

<עירית בירן: אני עירית בירן, אני סגנית מנהל המינהל הפדגוגי.

<עירית בירן: הייתי כאן בדיון בחודש מרץ עם המנכ"לית - - -

יעקב מרגי: התעסקנו רק עם בלון חמצן.

<עירית בירן: קיבלנו אישור לעבודה עד סוף יוני במטרה להתחיל לבנות תכנית הבראה.

<עירית בירן: התנהלנו מול ההנהלה של המדרשה, ואורי המנכ"ל יושב כאן.

<עירית בירן: בהתחלה הם ממש התכחשו לזה שצריך להיכנס לתכנית הבראה.

<עירית בירן: אחד המהלכים שעשינו, הכנסנו רואה חשבון שבדק את כל התחומים.

<עירית בירן: אני מסכימה שאין שם לגמרי מרכזי רווח של כל אחת ואחת מהיחידות.

<עירית בירן: יש נושאים שהם עוד לא לגמרי סגורים, אבל כן יש ידיעה ברורה איפה יש גלישה מהתקציב שהם מתוקצבים ואיפה הם צריכים תוספת תקציבים.

<עירית בירן: היום הדברים הם על השולחן וצריך לטפל בהם.

יעקב מרגי: לא ברורים עדיין.

<עירית בירן: הם ברורים, צריך הסכמה לתכנית הבראה וייעול.

יעקב מרגי: רגע, עזבי הסכמה.

יעקב מרגי: כשאני שואל אותך אם הם ברורים, את יודעת לומר לי היום בוודאות מה שנאמר פה על-ידי הדוברים, שתקציבי חינוך הן מהמדינה, הן מהרשות המקומית, אם יש, והן מההורים זולגים לדברים שהם לא חינוך?

<עירית בירן: אני רוצה להגיד הפוך, שהילדים מקבלים מעבר למה שילדים אחרים במדינת ישראל שמקבלים בגלל ההסדר הזה שהמדינה לאורך כל השנים נתנה - - -

יעקב מרגי: לא זה לא מה ששאלתי.

<עירית בירן: בית הספר נותן לילדים בתקציב מעל 200 שעות פרונטליות יותר מאשר בית ספר רגיל.

יעקב מרגי: ברור לי.

יעקב מרגי: אני שאלתי שאלה אחרת.

<עירית בירן: ואותו דבר בפנימייה.

יעקב מרגי: ברור לי.

יעקב מרגי: אני שאלתי שאלה אחרת.

יעקב מרגי: האם ידוע לכם, אחרי שהכנסתם רואה חשבון, שכספים שמיועדים לחינוך בלבד, לתכנית הלימודים של התיכון – תני לי לסיים, שלא תחזרי על תשובה שלא לעניין.

יעקב מרגי: שואל כעניין, משיב כהלכה.

יעקב מרגי: כספים שבאים ממקורות של המדינה – הן בצורת שעות, הן תקציב, הן מועצה אזורית והן מההורים – שזולגים לדברים שלא קשורים לחוק חינוך חובה חינם.

<עירית בירן: התקציב התוספתי, ההתקשרות שלנו מול המדרשה, שהיה צריך להיות זרוע ביצוע, זולג גם לדברים אחרים.

<עירית בירן: הכסף הזה, 12 מיליון שקל - - -

יעקב מרגי: אבל את קנאית לומר רק התקציב התוספתי.

<עירית בירן: אני לא חושבת שתשלומי ההורים נותנים תשלום כי הם אמורים לכסות את מה שהילד מקבל, והם לא מכסים היום את מה שהילד מקבל.

<עירית בירן: זאת אומרת, תכנית העבודה של ילד בבית הספר, של ילד בפנימייה וילד שמקבל את השעות אחר-הצהריים, כל הכספים של ההורים ושל שכל"ם לא מכסים את כל מה שהוא מקבל.

<עירית בירן: מה שקורה בפועל, הילדים האלה מקבלים שירות תוספתי מהכסף התוספתי שהמדינה נותנת בהתקשרות.

<עירית בירן: זה כסף שאמור היה לתת שירות לכלל ילדי ישראל או כלל מורי ישראל, והוא לא מגיע.

יעקב מרגי: לכם אתם רוצים להפסיק את זה.

<עירית בירן: אנחנו הפסקנו את זה.

<עירית בירן: אנחנו בחודש יוני הפסקנו.

יעקב מרגי: כל אחד מדבר מאיפה שכואב לו.

יעקב מרגי: זה לא מה ששאלתי.

יעקב מרגי: ברור לי שלא קמתם יום אחד, הייתם נדיבים והתחלתם להזרים תקציב חודשי שוטף למדרשת שדה בוקר.

יעקב מרגי: ברור לי שיש גירעון מובנה שהמדינה השלימה אותו, והחליטה המדינה לא לעשות זאת יותר.

יעקב מרגי: ברור לי.

יעקב מרגי: אני שאלתי שאלה אחרת.

יעקב מרגי: אם אני לוקח את התיכון, אני שואל האם התקציב התוספתי של המדינה – אני חוזר פעם שלישית – תשלומי הורים, המועצה האזורית, שמיועדים לתכניות לימודים זולגים למטרות אחרות שלו?

<עירית בירן: לא.

יעקב מרגי: בדקתם את זה?

<עירית בירן: כן.

<עירית בירן: רואה החשבון בדק גם את זה.

<רז ארבל: הדוח הזה קיים באיזשהו מקום?

<רז ארבל: אפשר לראות אותו?

יעקב מרגי: אדוני, אתה לא מפריע לי.

יעקב מרגי: את אומרת בוודאות שזה בדוק.

<עירית בירן: בדוק.

<עירית בירן: בדקנו בדיוק לאן הולך כל שקל ושקל שמגיע.

<עירית בירן: ההסתכלות של ניהול המדרשה הייתה שהכסף שמגיע מהמשרד, שאמור היה לשמש כזרוע ביצוע של מדינת ישראל, לתת שירותים נוספים מעבר לילדי הפנימייה וילדי המכינות, לא נותנים אותו לגורמים נוספים.

יעקב מרגי: את יודעת לומר לי בוודאות, למרות שקיבלתי את זה - - -

<עירית בירן: אני יכולה להביא לכם את הדוח.

יעקב מרגי: רגע.

יעקב מרגי: עכשיו אני ממקד את השאלה שלי, למרות שענית לי לכאורה.

יעקב מרגי: תשלומי הורים על התל"נים באים לידי ביטוי בתכניות לימודים נוספות אחד לאחד במלואם?

<עירית בירן: עד היום הם לא היו מסומנים אחד לאחד, אבל הכסף נמצא שם בתוך ההתחשבנות הכוללת.

<עירית בירן: רואה החשבון ראה את זה גם, אבל בגדול.

<גור רוזנבלט: אתה העברת ביקורת עלינו, על ועדת החריגים, על כך שאנחנו לא עשינו בדיקה כללית של בית הספר עובר לקבלת ההחלטה.

יעקב מרגי: יעמוד לזכותכם, כדי לא לזעזע, ממילא יש גירעונות ואנחנו מעבירים, אבל זה לא יכול לעבוד - - -

<גור רוזנבלט: אני אענה לך על הביקורת, אני אסביר לך מה אנחנו בודקים בוועדת חריגים.

<גור רוזנבלט: כשמגיע אלי מוסד לוועדת חריגים, השאלה שאני שואל את עצמי היא השאלה האם התשלום עומד בקריטריונים שלנו, אם יש סיבה להחריג?

<גור רוזנבלט: השאלה השנייה היא מה התמורה שהתלמיד מקבל עבור הסכום שהוא משלם?

<גור רוזנבלט: יכול להיות שהתלמיד משלם סכום שהוא נכון, אבל אין לו תמורה ואנחנו לא נאשר.

<גור רוזנבלט: יכול להיות גם מצב הפוך, כמו פה.

<גור רוזנבלט: כאן המצב הוא שבבדיקה שערך הרפרנט של הוועדה לגבי התמורה לתלמיד, התמורה לתלמיד היא הרבה יותר ממה שהחוזר מאפשר לתת.

<גור רוזנבלט: החוזר מאפשר עד 15 שעות נוספות בשבוע, פלוס טיולים מסוימים, פלוס דברים מסוימים.

<גור רוזנבלט: בית הספר נותן הרבה יותר מזה.

יעקב מרגי: הם מקיימים מספר טיולים רב יותר?

<גור רוזנבלט: נכון.

יעקב מרגי: אבל זה גם על חשבון שעות תקן שממילא ניתנות.

יעקב מרגי: אין פה איזו חפיפה?

<עירית בירן: לא.

יעקב מרגי: איך לא?

<עירית בירן: זה אחר הצהריים.

יעקב מרגי: הוא נוסע לצפון אחר הצהריים וחוזר?

<עירית בירן: לא, הם יורדים לשטח לעבודה בשטח.

יעקב מרגי: אחרי שעות התקן?

<עירית בירן: כן.

<קריאה: כמה פעמים בשבוע?

יעקב מרגי: אדוני, זה לא ויכוח.

<קריאה: זה זה.

יעקב מרגי: אני אענה לך.

יעקב מרגי: אתה יכול להרים יד, ותאמר לי, אני אתן לך.

יעקב מרגי: יכול להיות שאני לא אתן לך, אבל יכול להיות שאני אתן לך רשות.

יעקב מרגי: לא מתפרצים.

<גור רוזנבלט: זה מה שאנחנו בודקים בוועדת חריגים.

<גור רוזנבלט: כאן הבדיקה של הוועדה של המשרד, שהתקדמה להחלטת הוועדה, קבעה כי אכן התמורה שניתנת לתלמידים היא תמורה יותר מראויה.

<גור רוזנבלט: ועל כן התקבלה החלטת הוועדה שאפשרה את החריגה הזאת.

<גור רוזנבלט: זה בשביל להסביר מה אנחנו בודקים.

<גור רוזנבלט: כשאני מגיע למוסד לבקש אישור לתשלומי הורים אני לא עושה בדיקה של כל ההתנהלות הכספית של המוסד, בטח לא כשיש כאן מדרשה שיש לה מספר מוסדות, שהתיכון הוא אחד מהם.

<גור רוזנבלט: אני בודק את השאלה מה התמורה שההורה מקבל בגין - - -

יעקב מרגי: לא מעניין אותך הרמת מסך על כל החשבון, איך מתנהל כל העסק?

<גור רוזנבלט: זה מעניין אותי באגף אחר שלי, באגף הבקרה.

<גור רוזנבלט: אנחנו בודקים כל בית ספר, כמו שאתה יודע.

<גור רוזנבלט: אחת לכמה שנים אנחנו עושים את הבדיקות האלה.

יעקב מרגי: וזה עדיין לא נעשה.

<גור רוזנבלט: אנחנו עושים את הבדיקות האלה.

<גור רוזנבלט: עוד לא הגענו למדרשה הזאת.

יעקב מרגי: למרות שהמדינה מזרימה תקציב תוספתי.

<גור רוזנבלט: פה ספציפית אני לא יודע אם להיכנס, כי יש גם בדיקה של החשב הכללי ואין טעם לבדוק פעמיים.

יעקב מרגי: החשב הכללי הורה לכם להפסיק את התשלום?

<גור רוזנבלט: אני לא יודע בדיוק.

יעקב מרגי: מישהו צריך לדעת.

<עירית בירן: כן.

<עירית בירן: כן.

<עירית בירן: ההוראה הייתה שאם לא תהיה תכנית הבראה מוסכמת, לפחות מתווה כללי, לא לחדש את ההתקשרות.

<עירית בירן: אנחנו כרגע מנסים לחדש כדי שהתכנית תרוץ בשנת - - -

יעקב מרגי: מול מי אתם עומדים לגבש תכנית הבראה?

<עירית בירן: מול מנכ"ל המדרשה והצוות שלו.

<עירית בירן: אנחנו היינו בדיון השבוע אצל חשב המשרד, אצל יוסי שטראוס, יחד עם החשב של החינוך ההתיישבותי.

יעקב מרגי: אדוני המנכ"ל, אתה מבין שאתה צריך תכנית הבראה כדי לקבל כסף?

<אורי דיסטניק: אני אתייחס לכמה דברים, ברשותך.

יעקב מרגי: לא, שאלתי שאלה.

יעקב מרגי: אתה מבין?

<אורי דיסטניק: לא רק שאני מבין, אנחנו נמצאים ביישום שנמשך כבר שלוש שנים של תכנית קשוחה מאוד מאוד.

<אורי דיסטניק: אולי נתון אחד – אם בעבר המדינה מימנה למעלה מ-50% מתקציב המדרשה, כתוצאה מהעובדה שהמדרשה מתייעלת גם פנימה וגם עושה הרבה מאוד פעולות שיש להן משמעות כלכלית, היום החלק של המדינה יורד כבר מתחת ל-25%.

יעקב מרגי: בטח, ככל שהמשוואה של ההורים תגדל - - -

<אורי דיסטניק: לא, לא, לא.

<קובי בר: - - -

יעקב מרגי: מי אמר לך?

יעקב מרגי: נהיית גם כלכלן חוץ?

יעקב מרגי: תקשיבו לי, תנו לנו את הניירת 48 שעות.

<אורי דיסטניק: קודם כל, אתה מוזמן ותקבל את כל הניירת.

יעקב מרגי: 48 שעות.

<אורי דיסטניק: לכן אני אומר, הפעולות האלה נעשות.

<אורי דיסטניק: אנחנו יודעים בדיוק מה המטרה, וגם החברים שיושבים מסביב לשולחן פה יודעים.

יעקב מרגי: אני החשב הכללי לצורך העניין.

יעקב מרגי: כמה זמן אתה צריך להתנתק מהעטינים של המדינה?

<אורי דיסטניק: 20 שנה.

יעקב מרגי: 20 שנה?

יעקב מרגי: יותר קל להעביר חוק לפרק אתכם מאשר 20 שנה.

<אורי דיסטניק: שוב, אפשר לעשות הכול.

<אורי דיסטניק: אבל אם אנחנו רוצים לעשות את התכנית רב שנתית, לשמור על הייחודיות של מה שיש היום, להמשיך את מה שסיגלה דיברה עליו - - -

יעקב מרגי: אני אתן לך עצה.

יעקב מרגי: אף אחד לא רוצה לפרק אתכם.

יעקב מרגי: אף אחד לא רוצה לשנות לכם את ה-DNA, ואני מרגיע את הגברת סיגלה.

יעקב מרגי: אבל כשיש חרב כזו מונפת על העתיד שלכם בגלל שהמדינה – ולחשב הכללי עומדת הזכות.

יעקב מרגי: אני מאמין שבני פישר יכול למצוא לכם מיליון שקל ולהזרים.

יעקב מרגי: לחשב הכללי יש מילה במדינה, וטוב שכך.

יעקב מרגי: הוא לא מאפשר להם להעביר את זה.

יעקב מרגי: תיכנסו לראש כלכלי, אין מה לעשות.

יעקב מרגי: יש לכם משאבים שאין לאחרים.

<אורי דיסטניק: אנחנו לגמרי שם.

יעקב מרגי: 20 שנה – אין לך ראש כלכלי.

יעקב מרגי: סדרי גודל כאלה, 20 שנה לייצר מיליון שקל בשנה כדי לעמוד על הרגליים, אין לך ראש כלכלי עם המשאב הזה שיש לך.

יעקב מרגי: זה או קיבעון מחשבתי, או שיותר קל ללכת לבטן הרכה של ההורים ושל המדינה, נקודה.

<אורי דיסטניק: ממש לא.

<אורי דיסטניק: ממש לא.

יעקב מרגי: יש לי ניסיון של חודש וחצי בניהול.

<אורי דיסטניק: שלוש שנים - - -

<גור רוזנבלט: הפסקת אותי באמצע.

<גור רוזנבלט: אני רוצה לומר, אני מתלבט כרגע – לא רציתי לעשות את זה לפני הדיון בוועדה, לבטל את האישור שנתתי.

<קריאה: זה מה שצריך לעשות.

<גור רוזנבלט: האישור שנתתי היה מותנה בתנאים.

יעקב מרגי: במה?

<גור רוזנבלט: כתבתי לו במפורש בהחלטה שהגבייה מותנית בהודעה להורים שמדובר בגבייה חריגה שאושרה לשנה זו בלבד, מותנית בשקיפות להורים לגבי התמורה שניתנת לסכום הזה.

<גור רוזנבלט: כתבתי לו שבמסגרת השקיפות יש לפרט להורים מהן כל הפעילויות שבגינן נעשתה הגבייה, לרבות הבחנה בין פעילות שמתקיימת בתקופת הפגרות מבית הספר.

<גור רוזנבלט: העבירו לי ההורים את המכתב שהוא הוציא להם.

<גור רוזנבלט: הוא סותר לגמרי את כל מה שכתבתי לו.

<אורי דיסטניק: הוא לא קשור לפעילות שלך.

יעקב מרגי: אדוני, אני אסדר לכם חדר צדדי, תשבו ביניכם אחר-כך.

יעקב מרגי: לא בדיון.

<אורי דיסטניק: כי למה שגור אמר אנחנו נתייחס.

<אורי דיסטניק: אנחנו נתייחס לזה בצורה מפורשת.

יעקב מרגי: אתה מפריע לי.

יעקב מרגי: ככה לא מנהלים דיון.

<גור רוזנבלט: במצבים כאלה, כשיוצא כזה מכתב, שהוא מנוגד לכל מה שאנחנו - - -

יעקב מרגי: מתי ראית את המכתב הזה, גור?

<גור רוזנבלט: לא זוכר, השבוע מתישהו.

<גור רוזנבלט: אבל ערב דיון בוועדה אני לא מוציא החלטות כאלה מהירות.

יעקב מרגי: אני לא רוצה שתוציא החלטה מהירה.

<גור רוזנבלט: זה לא נראה לי רלוונטי.

<גור רוזנבלט: אבל אני אומר עוד פעם, גם האישור החריג שוועדת החריגים שבראשותי נתנה היה מותנה בתנאים.

<גור רוזנבלט: זאת אומרת, זה אישור חריג, הוא רק לשנה הזאת, הוא מותנה בשקיפות.

<גור רוזנבלט: ההורה צריך לדעת מה התוספות שהוא קיבל בגין הסכום שהוא שילם.

<גור רוזנבלט: וצריך לזכור מאיפה התחלנו את התהליך אתם – בשנה שעברה, דרך אגב, אמרתי להם לא.

<גור רוזנבלט: הם באו עם תפיסת עולם כזאת שאומרת שכולם פנימייה, גם נאמרו לי דברים שלצערי, התבררו לאחר מכן שלא היו מדויקים, שכולם פנימייה, ויש כמה ילדים שגרים ביישוב, אז הם מקבלים כל מה שתלמיד פנימייה מקבל, בהבדל אחד קטן – הם שמים את הראש בלילה במיטה בבית במקום לשים את הראש במיטה בפנימייה.

יעקב מרגי: היום התחוור לך שלא.

<גור רוזנבלט: לא היום.

<גור רוזנבלט: לא היום.

<גור רוזנבלט: כשבדקנו את הדברים התברר שזה לא היה בדיוק כמו שזה תואר.

<גור רוזנבלט: יש ילדים שלומדים בתיכון ויש ילדים שלומדים בפנימייה.

<גור רוזנבלט: מי שלומד בפנימייה מקבל את כל - - -

יעקב מרגי: לכן יש את ההבדל בין מדרשניקים לבין - - -

<גור רוזנבלט: נכון.

<גור רוזנבלט: נכון.

<גור רוזנבלט: נכון.

<גור רוזנבלט: ומבחינתנו אין דבר כזה – הם באו אלינו עם כל מיני רעיונות יצירתיים של פנימיית יום שעליה הם יוכלו לגבות מחוץ לחוזר מנכ"ל.

<גור רוזנבלט: לא אישרנו להם את זה, אמרנו להם אין דבר כזה.

<גור רוזנבלט: מי שבפנימייה, בפנימייה, משלם מה שצריך לפנימייה, אנחנו לא נתערב בזה.

<גור רוזנבלט: אבל כל השאר הם תלמידי תיכון שישלמו לפי חוזר תשלומי הורים.

<גור רוזנבלט: השנה הם הבינו את זה, הם באו עם זה, ביקשו חריגה מסוימת מתוך תשלומי ההורים.

<גור רוזנבלט: את זה, אחרי שבדקנו - - - אכן אישרנו.

יעקב מרגי: משרד החינוך, עוד משהו להוסיף?

יעקב מרגי: היועץ המשפטי, לירן, עשה לך טוב מה שאתה שומע?

יעקב מרגי: ייעוץ משפטי – אנחנו רבים עם הלשכה שלך על זוטות לפעמים, ופה – אני אוהב לטייל.

יעקב מרגי: שני מקומות בארץ עושים לי את זה – האזור המדברי הזה והבקעה.

יעקב מרגי: אני בתחושה תנ"כית כזו.

יעקב מרגי: לכן תמיד הייתי אוהב את התרגילים שהולכים לאזור הזה.

יעקב מרגי: אבל נראה לי שזה עושה גם למשרד החינוך את זה.

יעקב מרגי: הם מרחפים שם.

יעקב מרגי: אתם בלי מצנח מעל הצוק יכולים לעבור אותו.

יעקב מרגי: זה לא ככה.

יעקב מרגי: אני אומר לך, אני משתגע.

יעקב מרגי: אני יודע עם מה אנחנו מתמודדים.

יעקב מרגי: יש פה כמה סוגיות שרק בשמיעה קלה – ובטח אתה אומר את זה: זו חריגה, זו חריגה, זו חריגה, זה לא לפי הנוהל, לא לפי חוזר מנכ"ל.

<לירן שפיגל: אני אתייחס.

<לירן שפיגל: דבר ראשון, לעניין המיונים, אני אבקש מעורכת דין סופי אורטשקנזי להתייחס.

<לירן שפיגל: לגבי הנושא של תשלומי הורים – יש כאן חריגה שלא מקובלת עלינו כמשרד.

<לירן שפיגל: יש חוזר מנכ"ל שמגדיר בדיוק מה הם תחומי הגזרה שבמסגרתם מותר לגבות.

<לירן שפיגל: אנחנו מדי פעם נתקלים במסגרות חינוך שאנחנו רודפים אחריהם שהם יבואו אלינו להסדרה ולא הפוך.

<לירן שפיגל: אין למשרד אינטרס לפרק בתי ספר - -

יעקב מרגי: גם לי לא.

<לירן שפיגל: - - כי יכולנו באותה מידה – ועשינו את זה לבתי ספר מסוימים, ברגע שהם לא שיתפו פעולה, הודענו להם שנעצור להם את כל התקצוב.

<לירן שפיגל: אין לנו עניין כזה.

<לירן שפיגל: כל המטרה של ועדת החריגים היא להגיע להסדרה.

<לירן שפיגל: אנחנו לא באים להחריג מישהו מהכללים.

<לירן שפיגל: יש כללים ברורים, הכללים מפורסמים, בית הספר צריך לדעת שהוא צריך להתיישר אתם, כמו כל אדם שיודע שיש לו סט של כללים שהוא צריך להתיישר אתם.

<לירן שפיגל: אז הוא צריך להתיישר אתם, ולא להתחיל לחפש מסלולים עוקפים.

<לירן שפיגל: ברגע שאנחנו מבינים שיש מסלולים עוקפים, יש לנו שתי אפשרויות – או שאנחנו הולכים לכיוון של אכיפה, נעצור את התשלומים, או שאנחנו ניתן את האפשרות – ואנחנו רוצים לתת את האפשרות, כי מגיע לבית הספר שתהיה לו זכות קיום – להגיע לוועדת חריגים, ואנחנו נדון, אנחנו נסדיר.

<לירן שפיגל: אנחנו מקשיבים, אנחנו מתחשבים ואנחנו שוקלים את כל השיקולים שיש, ויש דברים שאנחנו מאשרים, ויש דברים שאנחנו לא מאשרים.

<לירן שפיגל: אנחנו מנהלים לא מעט עימותים סביב הנושא של תשלומי הורים בתוך המשרד מול הגופים.

<לירן שפיגל: הכי זה קל לגבות.

<לירן שפיגל: הכי קל זה לקבל משאבים ואחר כך איך אתה מתנהל אתם, זה כבר סיפור אחר.

<לירן שפיגל: הטענה שלנו היא שלא תמיד כשגובים כסף מהורים הוא באמת מגיע ליעד שלו בצורה יעילה.

<לירן שפיגל: מפה הגיע הדיון לוועדת החריגים.

<לירן שפיגל: בגלל זה קיימנו את הדיון, רצינו לאפשר פתיחת שנה, רצינו לאפשר הפעלה של בית הספר.

יעקב מרגי: אמרתי, מה שיעמוד לזכותכם – בגלל צוק העתים והמציאות.

יעקב מרגי: זו הסניגוריה היחידה שאני יכול לתת לכם, לאשר סכום כזה.

<לירן שפיגל: כמו שגור הסביר, כן נעשתה בדיקה.

<לירן שפיגל: אני חייב לומר את זה.

יעקב מרגי: אני רוצה לסכם את הדיון כי אנחנו אחרי הזמן.

יעקב מרגי: אני אתן ליועצת.

<סופי אורטשקנזי: לגבי סוגית המיון, בית הספר לתיכון סביבתי קיבל הכרה כבית ספר על אזורי ייחודי ארצי.

<סופי אורטשקנזי: כלומר, הוא רשאי לקבל תלמידים מכל הארץ.

יעקב מרגי: הוא רשאי לא לקבל תלמידים מהמועצה?

<סופי אורטשקנזי: הוא רשאי לקבל מכל הארץ, כולל מהמדרשה.

יעקב מרגי: כל אחד אוהב לשמוע – כששואלים אותי מה נשמע, אני אומר ברוך ה'.

יעקב מרגי: אני יהודי מאמין.

יעקב מרגי: כששואלים אותי מה נשמע, אני אומר תלוי איפה אתה שם את האוזן.

יעקב מרגי: אני רוצה לשאול: האם באישור שנתתם לו נתתם לו גם את הפריבילגיה הזו לא לקבל תלמידים מהמועצה האזורית?

<סופי אורטשקנזי: לא.

<סופי אורטשקנזי: ממש לא.

יעקב מרגי: למה זה קורה?

<סופי אורטשקנזי: צריך לבדוק למה זה קורה.

יעקב מרגי: צריך אותי כדי לבדוק?

יעקב מרגי: אתם המדינה.

<סופי אורטשקנזי: יש החלטה מ-2016 של ועדת הייחודיים, שקבעה חד-משמעית שאין לאפשר מנגנוני מיון בשם - - -

יעקב מרגי: יש במדינה מושג שנקרא מוכש"ר.

יעקב מרגי: זה לא על-ידי הרבנות ולא על-ידי משגיחי כשרות.

יעקב מרגי: זה ראשי תיבות של מוכר שאינו רשמי במוסדות חינוך.

יעקב מרגי: להם עומדות כל מיני פריבילגיות כאלה ואחרות.

יעקב מרגי: אבל הם גם מתוקצבים – הם אומרים – ב-75%, אבל הם לא יודעים שאנחנו חזקים במספרים, כמעט ב-50% מתלמיד רגיל בגלל הפריבילגיות האלה.

יעקב מרגי: לא יתכן שנאשר גם 100% ועוד תל"נים ועוד תקציב תוספתי ועוד תיהנו מהפריבילגיה הזו לא לקבל תלמידים.

יעקב מרגי: אצלי זה קו אדום.

<סופי אורטשקנזי: הוועדה ביקשה מבית הספר להגיש עד ה-30.9.2016 מודל לקבלת התלמידים.

<סופי אורטשקנזי: במודל הזה הכוונה היא לא לערוך מבחן בתשלום, כי מבחן בתשלום הוא הפרה של ההוראות.

<סופי אורטשקנזי: התניית רישום בתשלום, זה אסור.

<סופי אורטשקנזי: אני שמעתי שהדבר נעשה, אנחנו נבדוק את זה עכשיו.

<ענת אגבר קורנמל: נעשה.

<ענת אגבר קורנמל: אנחנו שילמנו.

<דניאל קורנמל: נעשה.

<דניאל קורנמל: אנחנו יושבים פה לידך.

<סופי אורטשקנזי: זה נודע לנו עכשיו.

<סופי אורטשקנזי: אנחנו נבדוק את זה.

<דניאל קורנמל: שמונה שנים כמעט.

יעקב מרגי: אם היא אמרה את זה, סימן שהיא יודעת שזה נעשה.

<דניאל קורנמל: באיחור של שמונה שנים.

<סופי אורטשקנזי: כשנודע לנו בזמנו שמבקשים מההורים שלא לנים בפנימייה לגבות עבור פנימייה, אנחנו התערבנו בהליך המשפטי והוצאנו חוות דעת משפטית שקובעת שאסור לגבות עבור לינה.

<סופי אורטשקנזי: אז מקום שאנחנו יודעים שנגבה תשלום עבור מבחן כניסה לפני כניסתם של התלמידים לאו דווקא כדי לבדוק את ההסתגלות לאחר הכניסה ללימודים, אנחנו נטפל בזה.

<סופי אורטשקנזי: עד עכשיו לא קיבלנו את המודל המבוקש על-ידי בשנה שעברה.

<סופי אורטשקנזי: אני סיכמתי הבוקר עם רכזת הוועדה שבית הספר יוזמן לוועדה הקרובה, אם זה אפשרי, הוועדה הקרובה היא ב-19 באוקטובר.

<סופי אורטשקנזי: אנחנו נדאג להזמין את בית הספר ולבדוק מה עושים הלאה.

<אורי דיסטניק: אני מבקש להגיב על כמה דברים.

יעקב מרגי: יהיו לך עוד הרבה הזדמנויות להגיב.

יעקב מרגי: זה לא הפורום שאמור לעשות את הניתוח הכירורגי.

יעקב מרגי: מצד אחד צריך לאפשר לבית הספר להתקיים.

יעקב מרגי: לצורך העניין – תתנתקו מהרגשיות, מהציונות, מהסביבה והכול – אותי לא מעניין התאגיד.

יעקב מרגי: כרגע, זה קודם כל, במנדט שלי.

יעקב מרגי: כשאני אדון בתכנית ההבראה, זכויות עובדים, ודאי שאני אהיה חייל ראשון שם.

יעקב מרגי: אני מאלה שאומרים שברגע שהמדינה אפשרה עוולה מסוימת, היא צריכה לשלם עליה.

יעקב מרגי: כשאני עושה עוולה ואני אתבע עליה, אני אצטרך לשלם מה שבית המשפט יכריע.

יעקב מרגי: המדינה אפשרה התנהלות מסוימת, יש מצב עובדתי, המדינה יודעת לקחת אחריות ולטפל בזה.

יעקב מרגי: לכן השעטנז הזה, תסלחו לי, המצב המורכב הזה של בית ספר עם ניהול – אני לא יכול לומר מנהל בית ספר.

יעקב מרגי: ויש את התאגיד, הכול מתערבב ביחד.

יעקב מרגי: כשהכול מתערבב ביחד, זה סלט אחד גדול, ויש בעיה, יש תביעות, יש בזבוז כספים ויש דברים לא ברורים ושטחים אפורים.

יעקב מרגי: אני אסכם במשפטים קצרים – א', צריך לעשות הכול כדי שבית הספר יתקיים.

יעקב מרגי: תמצאו את הדרך.

יעקב מרגי: אני קורא לכם להיכנס להידברות על תכנית הבראה.

יעקב מרגי: אני לא יכול להכריח את משרד החינוך לפעול בניגוד להוראות החשב הכללי.

יעקב מרגי: זה כמו שאני אומר לו תצפצף על הלשכה המשפטית ותעבור על ההנחיות של היועץ המשפטי של המשרד.

יעקב מרגי: אני לא יודע לעשות את זה.

יעקב מרגי: אני יודע לקרוא לשכל הישר שלכם להתכנס סביב שולחן.

יעקב מרגי: אני דורש ממשרד החינוך – דורש – לקבל מסמך מקצועי איך אתם הולכים לטפל בבעיות ששמעתם פה.

יעקב מרגי: אני לא רציתי לקיים עוד דיון.

יעקב מרגי: 30 יום מהיום אני מקיים דיון נוסף על שדה בוקר.

יעקב מרגי: אני רוצה לקבל את המסמך הזה, שהוא מסמך כולל, מקיף בסוגיות ששמענו – סוגית התל"ן, סוגית הגירעונות, סוגית המיון.

<אורי דיסטניק: אין מיון בבית הספר.

יעקב מרגי: אם אין, אין.

יעקב מרגי: אם יש, יטופל.

יעקב מרגי: אם אין, אף אחד לא - - -

<אורי דיסטניק: אבל אומרים פה דברים.

<קריאה: גם אתה אומר פה דברים.

יעקב מרגי: הלוואי ולא.

יעקב מרגי: אתה רואה שלא הכרעתי מי צודק.

יעקב מרגי: אתה רואה שזה באמת מעורפל וצריך בחינה יסודית.

יעקב מרגי: אני לא רוצה לקחת את הדברים שלך כאבסולוטיים מוחלטים, לא את של ההורים, לא את של המועצה, לא את של משרד החינוך.

יעקב מרגי: אני רוצה לקבל תשובות ברורות ובדוקות.

יעקב מרגי: הריבון הוא משרד החינוך.

יעקב מרגי: הרגולטור הוא משרד החינוך, הוא צריך לתת לי הסברים.

יעקב מרגי: רק נעזרתי בכם כדי לצייר לי את הרקע, כדי שאני אמצא את עצמי במדבר הגדול הזה, תרתי משמע.

יעקב מרגי: אני רוצה לסיים את הסיכום.

יעקב מרגי: אני רוצה בכל הסוגיות מעמד גם מבחינה משפטית.

יעקב מרגי: לבחון משפטית את הסטטוס של בית הספר.

יעקב מרגי: הדברים צריכים להיאמר באופן ברור.

יעקב מרגי: אם סמל המוסד, הרישיון, ניתן על דעת שהוא גם בית ספר אזורי, אז שיתנהל כמו בית ספר אזורי.

יעקב מרגי: זה לא סותר.

יעקב מרגי: בית הספר יכול להגדיר את עצמו במסגרת הרישיון שלו.

יעקב מרגי: משרד החינוך לא מוציא רישיון שאתה לא יכול להתקיים בו.

יעקב מרגי: אתה רוצה פריבילגיה?

יעקב מרגי: רוצה להתנהל איך שאתה רוצה?

יעקב מרגי: עומדת לך הזכות, לך תהיה בית ספר - - -

<אורי דיסטניק: אף אחד לא ביקש דבר כזה.

יעקב מרגי: לא, אבל ההתנהלות.

יעקב מרגי: יש תחושה פה – אני לא אומר את זה עובדתית – שמישהו אוחז בחבל משני קצותיו.

יעקב מרגי: לכן אני קורא לך לשבת ב-30 יום האלה.

יעקב מרגי: בתוך 30 יום מהיום, אחרי החגים, פתיחת המושב, אני אקיים דיון על שדה בוקר אחרי שקיבלתי את המסמך.

יעקב מרגי: זה לא יכול להתנהל ככה.

<ערן דורון: הסיבה שיש פה ערפול כי השקיפות שלהם היא בערך כמו תכנית הגרעין של הצפון קוראנים.

<אורי דיסטניק: - - - של הצפון קוריאנים, אתה כנראה לא מבין שקיפות - - -

יעקב מרגי: סליחה אדוני.

יעקב מרגי: סליחה.

יעקב מרגי: זו השוואה גרועה.

יעקב מרגי: סליחה, השוואה גרועה.

<אורי דיסטניק: אי-אפשר להשמיץ.

<אורי דיסטניק: אי-אפשר להשמיץ, זה פורום מכובד.

יעקב מרגי: אדוני ראש המועצה, תחזור בך.

<ערן דורון: אני רק מציין עובדה.

יעקב מרגי: אדוני ראש המועצה, לא תהיה לך רשות דיבור אם אתה לא חוזר בך.

יעקב מרגי: עם כל הכבוד, הם לא מנסים להשמיד עמים ולא מדינות.

יעקב מרגי: אז תחזור בך מההשוואה.

<ערן דורון: אני חוזר בי.

<ערן דורון: אני רוצה לדרוש - - -

<אורי דיסטניק: אני מציע שבזה נסיים.

<אורי דיסטניק: אי-אפשר להמשיך ולהשמיץ.

<ערן דורון: אני רוצה שהם יבטלו את הדרישה החריגה הזאת.

<אורי דיסטניק: אם אדוני סגר את הדיון, הוא סגר את הדיון, אי-אפשר להשמיץ.

<אורי דיסטניק: מדובר בראש מועצה - - -

<ערן דורון: זו דרישה חריגה.

<ערן דורון: יש עדיין תלמידים שעדיין לא התקבלו.

<ערן דורון: עדיין יש תלמידים שלא התקבלו.

<ערן דורון: יש פה תלמידים שלא התקבלו, ויש פה חריגה, זה בהיעדר שקיפות.

יעקב מרגי: המינהל הפדגוגי, גברתי, תתייחסו גם בקטע הזה איך אתם פותרים את הבעיה עד הדיון.

<ערן דורון: יש תלמידים שלא התקבלו.

יעקב מרגי: עד היום איך תלמידים לא לומדים וזה לא מעניין אף אחד.

<עירית בירן: לומדים.

<עירית בירן: כולם לומדים.

<עירית בירן: הם לא התקבלו, אבל הם לומדים.

<קריאות: - - -

יעקב מרגי: איפה הם לומדים?

<ערן דורון: - - - את מבחני הקבלה האלה.

<ערן דורון: אל תשקרו.

<עירית בירן: מנהל בית הספר הבוקר אמר שהם יושבים בכיתה ולומדים.

<אורי דיסטניק: נכון.

<ערן דורון: הם קיבלו מכתבי קבלה?

<אורי דיסטניק: כל התלמידים של - - - התקבלו.

<אורי דיסטניק: במועצה הם לא יודעים מה קורה בשטח אצלם, אנחנו נטפל גם בתלמידים שלהם.

<אורי דיסטניק: בעיקר בתלמידים שלהם.

יעקב מרגי: משרד החינוך, הדברים ברורים?

יעקב מרגי: תודה רבה, הישיבה נעולה.