הוועדה המיוחדת לזכויות הילד, כנסת 20, פרוטוקול מספר 178, 2017-11-20 13:00

יפעת שאשא ביטון: שלום רב, אני מתכבדת לפתוח את הישיבה.

יפעת שאשא ביטון: ברוכים הבאים.

יפעת שאשא ביטון: ברוכות הבאות.

יפעת שאשא ביטון: על סדר-היום: בית הספר של העתיד 2035.

יפעת שאשא ביטון: זה דיון חגיגי – נאמר לא רק על-ידי אלא גם על-ידי מי שליווה אתכם.

יפעת שאשא ביטון: קודם כל, זה שבכלל סביב השולחן יושבים כל כך הרבה בני נוער, זו כבר חגיגה כשלעצמה, ועוד המחשבה שישבתם יחד, וניסיתם לעצב את הסביבה הלימודית חינוכית כפי שאתם תופסים אותה, כדי שהילדים שלכם יוכלו ללמוד בסביבה כזו – אומר לכם במאמר מוסגר – גם בני הנוער היום יכולים ללמוד בסביבה דומה.

יפעת שאשא ביטון: זה בכלל מרגש כשלעצמו.

יפעת שאשא ביטון: נפתח עם טובה בן-ארי, מי שאחראית על זכויות הילד במשרד החינוך, ויזמה, ליוותה את התהליך, ואחר כך עם המפקחת שהיתה אמונה על זה.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, טובה.

<טובה בן ארי: ראשית, אני רוצה להודות לך מאוד, חברת הכנסת, כי לנו זה כבוד גדול, לבוא להציג את פרי החלומות של הילדים שלנו.

<טובה בן ארי: מאחר שהיינו לא מזמן יחד בגני תקווה, ואת דיברת על הרצונות ועל החלומות של הילדים, הנה החלומות יכולים להתגשם.

<טובה בן ארי: כשאנחנו מדברים על האמנה לזכויות הילד, אחד המדדים הבסיסיים שאני בודקת, כשאני מבקרת בבתי ספר או כשאני משוחחת עם ילדים, זה עד כמה ילדים באמת שותפים בקבלת החלטות – האם זה מן הפה אל החוץ, אם זה ועדת קישוט, או זה ועדות הרבה יותר מהותיות, שחשובות לגורל העתידי של ילדים.

<טובה בן ארי: ופה זו ההוכחה.

<טובה בן ארי: יחד עם עינת קריצמן, המפמ"ר לאומנויות העיצוב, חלמנו גם אנחנו כילדות בפועל, ליזום משהו שילדים ישתתפו בקבלת ההחלטות – איך ייראה בית הספר לילדים שלהם.

<טובה בן ארי: אשמח מאוד שגם המורות ידברו פה.

<טובה בן ארי: מה שחשוב היה בנושא של השיתוף, זה שאנחנו בכלל כינסנו את המורים בחודש אוגוסט, החופש הגדול, והם רצו.

<טובה בן ארי: כל מורה הגיעה עם שניים-שלושה ילדים לישיבת הפתיחה, כלומר גם המורים וגם הילדים הפעילו ביחד בתוך כל בית ספר את התוכנית הזו, וזה מה שמיוחד, שמורים וילדים מובילים יחד.

<טובה בן ארי: זה השיתוף האמתי.

<טובה בן ארי: כך גם התכנסנו בחופשת חנוכה.

<טובה בן ארי: זה עוד מדד.

<טובה בן ארי: אנחנו נמדדים גם על החופשות.

<טובה בן ארי: אבל העבודה הקשה שלהם – עוד מעט נראה.

<טובה בן ארי: אני מודה גם לחברת הכנסת וגם לתמי, וגם לכם התלמידים, כי אילולא אתם, אנחנו לא היינו פה.

<טובה בן ארי: זו החובה המינימלית שלנו, שתאפשר לכם דברים שרק מבוגרים יכולים לאפשר לילדים.

<טובה בן ארי: תודה.

יפעת שאשא ביטון: תודה לך, טובה בן-ארי.

יפעת שאשא ביטון: הזדמנות מצוינת לומר שאנחנו נמצאים ביום זכויות הילד הבין-לאומי.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו בכנסת נציין אותו בחגיגיות גם בשבוע הבא.

יפעת שאשא ביטון: אגב, בשבילי כל יום הוא יום הילד.

יפעת שאשא ביטון: באמת, לפגוש אתכם כאן בדיון הוועדה לזכויות הילד ביום שהוא כל-כולו שלכם, ולאפשר לכם את הזכות ליצור עבורכם את העתיד, ולא רק שאנחנו כל הזמן נבוא ממקום פטרוני ונגיד לכם מה טוב בשבילכם, אני חושבת שכפי שאמרת, טובה – זה מה שמרגש, זה מה שחגיגי.

יפעת שאשא ביטון: זה מה שמיוחד בתהליך הזה, שהיה כאן, שכל-כולו היה עם התלמידים, ובהחלט היה מקום לברך גם אתכם.

יפעת שאשא ביטון: עינת, בבקשה.

<עינת קריצמן: קודם כל, אני רוצה להודות לוועדה שמארחת אותנו – את המורים, אותי, כמובן את התלמידים, ואת כל הצוות שעבד אתנו לאורך השנה וחצי האחרונות.

<עינת קריצמן: משרד החינוך בשנים האחרונות יוצא לכיוון חדש של הוראה למידה.

<עינת קריצמן: אחת אבני הדרך היא הוראה משמעותית לעולמו של התלמיד.

<עינת קריצמן: אני צוחקת ואומרת שיש בדיחה שאומרת שאי-אפשר ללמד שחייה בהתכתבות.

<עינת קריצמן: אנחנו למעשה מחפשים את הדרך הנכונה ללמד את התלמידים, כך שהם ירצו ללמוד.

<עינת קריצמן: אני חושבת שבשנים האחרונות יש פריחה בנושא שבו אני מובילה במשרד החינוך, בנושא של העיצוב, מכיוון שביסודו מטרתו היא לעבוד עם קהל מטרה מסוים.

<עינת קריצמן: הסיסמה של ללמד למידה משמעותית לתלמיד, לצאת למקומות שמעניינים את התלמיד, זה בדיוק מה שאנחנו עושים במגמה.

<עינת קריצמן: ועכשיו יש לנו גם ההזדמנות לעגן את זה בבחינות בגרות, בתהליכי מחקר, בעבודות שהן גם מאפשרות לתלמידים לקבל הערכה.

<עינת קריצמן: הפרויקט הזה הוא סוג של שיא מבחינתנו, כי לא רק שנתנו להם לצאת החוצה מחוץ לגבולות הכיתה – אלא הצענו להם לחקור את עולמם שלהם בתוך בית הספר.

<עינת קריצמן: מבחינתי, זה היה תהליך מאוד מוצלח ומאוד מעניין.

יפעת שאשא ביטון: רק אמשיך את דבריך – זו אמנם נקודת שיא, אבל אנחנו לא אמורים לרדת ממנה אלא להמשיך אותה קדימה, כי אם לא ניתן לזה תוקף וביטוי בהמשך, זה יהיה עוד תוכנית או עוד פרויקט, ולא לשם אנחנו מכוונים, לטעמי.

<טובה בן ארי: רציתי להגיד תודה לאמדוקס, שאירחו אותנו וליוו אותנו בחשיבה היצירתית, את המורים והתלמידים, שנמצאו פה.

יפעת שאשא ביטון: נשמע גם אותם.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

<נועה קופמן: נעים מאוד.

<נועה קופמן: תודה רבה.

<נועה קופמן: אני נועה, ואני מנהלת קשרי הקהילה באמדוקס ישראל.

<נועה קופמן: היה לנו עונג ללמוד מהצוות החינוכי ומהתלמידים.

<נועה קופמן: אנחנו באמצעות חטיבת החדשנות שלנו באמדוקס לימדנו את המורים והתלמידים צורת חשיבה חדשה.

<נועה קופמן: הם למדו אותה בשקיקה, לקחו אותה למשרד החינוך, ולראיה – השפה קצת השתנתה היום במשרד החינוך, ועינת יכולה להעיד על כך.

<נועה קופמן: התוצרים מדברים בעד עצמם.

<נועה קופמן: שמחנו ללמוד מהתלמידים.

<נועה קופמן: שמחנו לראות איך הם מסתכלים על העתיד, איך הם רוצים לפתח את עצמם, וגם אנחנו כעובדי אמדוקס התחלנו להסתכל אחרת על עולם החינוך ועל הילדים ומה טוב לילדים.

<נועה קופמן: אני שמחה מאוד להיות חלק מהתהליך הזה.

<נועה קופמן: זכינו.

יפעת שאשא ביטון: אמדוקס זה נחמד, נוצץ, אבל אין כמו מערכת החינוך.

<נועה קופמן: אז תודה רבה לטובה בן-ארי, שרתמה אותנו לתוך התהליך הזה, לעינת שהובילה, ליוסי, ליוניס"ף שהיו שותפים לתהליך, לגילה, שהובילה את הפרויקט המהמם הזה, להלן שלא נמצאת אתנו כרגע, לכל המנהלים, התלמידים.

<נועה קופמן: תראי את התוצרים – הם מדהימים בפני עצמם.

<נועה קופמן: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: תודה לכם.

יפעת שאשא ביטון: נעבור לתוצרים.

יפעת שאשא ביטון: נשמע אתכם, ואחר כך אם נרצה דברי סיכום, המבוגרים שוב יוכלו להתייחס.

יפעת שאשא ביטון: הדס טל, תיכון העמק המערבי.

יפעת שאשא ביטון: רק אומר בזמן שאתם מכינים את זה – עינת, אמרת שרצו להחזיר להם את הרצון ללמוד.

יפעת שאשא ביטון: הילדים נולדים סקרנים, עם הרבה רצון ללמידה, באופן טבעי.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו צריכים רק לא להרוג את זה ולדעת לשמור את זה בתוך המערכת, ואני שמחה שנגעתם בדיוק בנקודה הזאת.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, הדס.

<הדס טל: שמי הדס טל.

<הדס טל: אני בוגרת תיכון עמק המערבי.

<הדס טל: עשיתי את הפרויקט הזה במגמת עיצוב.

<הדס טל: כשהגעתי באוגוסט, אחרי שבחרתי לעסוק בנושא הזה של בתי הספר העתידניים, הגעתי לזה כשלא ידעתי על זה כלום, חוץ מאשר הנושא.

<הדס טל: זה היה מספיק כדי לעניין אותי, וגם אחרי המפגש, למרות שלמדתי כל כך הרבה – יצאתי עם יותר שאלות מתשובות.

יפעת שאשא ביטון: זה אומר שבאמת היית בתהליך למידה, אם את יוצאת עם שאלות.

<הדס טל: כן.

<הדס טל: חלק גדול מהתהליך היה להבין, בתוך כל הנושא המורחב של בתי ספר עתידניים לעיצוב, איך אני מוצאת את המקום שלי, ליצור רעיון ואת המוצר הסופי.

<הדס טל: עשיתי את הפרויקט יחד עם דניאל, שלא הגיע היום.

<הדס טל: בסופו של דבר החלטנו יחד, שאנחנו רוצים להתעסק באיך אנחנו לומדים, ואיך אנחנו לוקחים את הסקרנות הטבעית ואת החדשנות של התלמידים, ובעצם גורמים לבתי ספר לאפשר אותם בצורה מיטבית, עם כמה שפחות חסימות, כי כיום, גם כשיש פרויקטים הכי חדשניים והכי יצירתיים, עדיין מרגיש מאוד מוגבל למה שמכתיבים משרד החינוך והמורים.

יפעת שאשא ביטון: זה תלמידים אמרו.

יפעת שאשא ביטון: שלא יאשימו אותי...

יפעת שאשא ביטון: התכוונתי גם לומר את זה בסיכום.

יפעת שאשא ביטון: מפעים לשמוע אותך.

<הדס טל: בעצם בגלל שהכול בא מלמעלה, זה נורא תלוי זמנים – לא כל שנה תהיה ועדה שתוכל להקים את עצמה כל הזמן לטכנולוגיות משתנות, לרעיונות החדשים.

<הדס טל: הגענו למסקנה שזה צריך לבוא מלמטה, מהרעיונות של התלמידים.

<הדס טל: גם ידענו מעצמנו ומהחברים שלנו ומהסביבה שלנו, שזה דבר שהוא בסך הכול מאוד פשוט.

<הדס טל: אפילו במהלך העבודה הזאת נעזרנו בהרבה מאוד מהחברים שלנו שלמדו כל מיני מקצועות שבכלל לא קשורים לעיצוב – אפילו את הסרטון שנראה בסוף.

<הדס טל: בגלל שלא למדתי עריכת סרטונים בבית ספר, נעזרתי בתלמיד מרוסיה שהכרתי במחנה קיץ.

<הדס טל: שיתופי פעולה ממש חוצי גבולות, כך שאת הרעיון של הפרויקט מימשתי בעזרת הפרויקט.

<הדס טל: בעצם התמקדנו בדבר נוסף, שגם הוא מאוד מהותי – הכישורים החברתיים בבתי הספר.

<הדס טל: אמנם קצת נדוש לדבר על זה, על הטכנולוגיה, אז אנחנו פחות מדברים אחד עם השני, אבל אני חושבת שזה הרבה מעבר לזה.

<הדס טל: אני חושבת שהדרך שבה אנחנו לומדים כיום לא מאפשרת לתלמידים להכיר אחד את השני,לעבוד אחד עם השני כמו שצריך.

<הדס טל: התהליך שבו עובדים עם עוד תלמידים שהם לא מהכיתה שלך ואפילו לא מהעיר שלך, זה תורם יותר מכל מוצר סופי או ציון סופי.

<הדס טל: זה בסופו של דבר מקדם ומרחיב אופקים בצורה מאוד משמעותית.

<הדס טל: לשנינו הרבה מאוד מהרעיונות, מהתפישות שהכרנו, שהבאנו אחד לשני, זה היה בעזרת שיחות עם אנשים אחרים – אם זה מורים, תלמידים.

<הדס טל: כלומר שיחות ויחסים עם תלמידים ומורים אחרים זה מעבר ללדבר על העבודה; זה ממש תהליך.

יפעת שאשא ביטון: כלומר הטכנולוגיה היא כלי שיכול לפתח אינטראקציה שהיא הרבה מעבר לממד הפיזי שבו אנחנו נמצאים – רק צריך לדעת להשתמש בה נכון.

<הדס טל: כן.

<הדס טל: אז בעצם הרעיון שלנו הוא לממשק.

<הדס טל: לא התעסקנו בפן הטכנולוגי – זה פחות התחום שרלוונטי לנו; התעסקנו בתחום הרעיוני, שזה ממשק פרויקטים משפטיים.

<הדס טל: זה אומר שתלמידים מכל רחבי העולם יכולים להיכנס לתוך הממשק וליצור פרויקטים שהם גם מעשיים, שהם אלה שממציאים אותם.

<הדס טל: הם לא צריכים פרויקטים בנושא אנגלית, בנושא עיצוב או בנושא מחשבים, ליצור אפליקציות כזו או כזו, או ליצור מעבדה בנושא זה או אחר, כי הם בעצמם חושבים על רעיונות משל עצמם, וכך זה תמיד רלוונטי, כי הרעיונות שלנו תמיד רלוונטיים לתקופה – זה לא בא מתוכנית שנוצרה לפני שלוש, ארבע או חמש או עשר שנים.

יפעת שאשא ביטון: או עשרים שנה.

<הדס טל: כן.

<הדס טל: יצרנו פרסונה שמייצגת דמות כלשהי שלומדת בבית ספר בעתיד.

<הדס טל: גם עשינו מחקר על כיצד עבודה בצוות מגוון תורמת לעשייה.

<הדס טל: יש על זה לא מעט מחקרים.

<הדס טל: הגענו לכל מיני מסקנות, שהדיבור אחד עם השני, במיוחד כשזה עם אנשים ששונים ממך, זה משהו שתורם גם לפרויקט עצמו וגם לאדם עצמו.

<הדס טל: כאשר אנחנו כחברה מדברים עם אנשים ששונים מאתנו, שגרים בעיר אחרת או ממעמד סוציו אקונומי אחר, אנחנו נתרמים בעצמנו, ואנחנו גם יכולים לעשות עבודות הרבה יותר טובות.

<הדס טל: אנחנו יכולים להיות מעסיקים ומועסקים הרבה יותר טובים.

<הדס טל: בעצם הכול מגיע ללהבין אחד את השני.

יפעת שאשא ביטון: מה אנחנו רואים פה?

<הדס טל: זה מסביר את הרעיון של הפרויקט.

<הדס טל: יצרנו כרזה.

יפעת שאשא ביטון: מצד ימין למטה.

<הדס טל: בגלל שיצרנו פרסונה, שמייצגת אשה אחת שיכולה ללמוד בעתיד, יצרנו ממש דוגמה לפרויקט שהיא יכולה ליצור עם אנשים ממדינות אחרות, מתחומי עניין אחרים, להראות באופן ויזואלי ומוחשי איך זה עובד.

<הדס טל: התעסקנו בפן הרעיוני, אבל כדי להציג את זה באופן ויזואלי, כדי שזה לא הכול יהיה דיבורים באוויר, יצרנו הדמיה, של איך מכשיר כזה יכול להיראות, ואיך הוא יכול לעזור לאנשים לתקשר אחד עם השני למרות חסמים גיאוגרפיים.

<הדס טל: נראה סרטון.

יפעת שאשא ביטון: מקסים.

יפעת שאשא ביטון: כל הכבוד.

יפעת שאשא ביטון: יישר כוח.

יפעת שאשא ביטון: מי שליוותה אותה רוצה לומר כמה מילים?

<אנה שגלוב: שמי אנה שגלוב.

<אנה שגלוב: אני מורה בבית הספר הרבה שנים, והרבה שנים אני מלווה תלמידים בפרויקטים בתחום העיצוב.

<אנה שגלוב: מאוד חשוב לראות איך העולם משתנה ואיך הילדים משתנים, והדרישות שלהם.

<אנה שגלוב: התלמידים האלה זקוקים לשינוי, והוא בא מהשטח.

<אנה שגלוב: רק אמרתי להם שיש פרויקט חדש – בית ספר עתידי, 2035, ואז היא היתה הראשונה שקפצה.

<אנה שגלוב: היו לה רעיונות, וזה מאוד מעניין.

<אנה שגלוב: זה הגיע משם, שזה באמת בוער בהם.

<אנה שגלוב: זה חשוב להם.

<אנה שגלוב: השינוי צריך לבוא, וכמה שאוכל לעזור, אעזור.

<אנה שגלוב: גם לי זה היה מאוד מעניין.

<אנה שגלוב: גם לי לקח זמן להבין מה היא רוצה, כי במפגש הראשון באמדוקס גם אנחנו לא הבנו.

יפעת שאשא ביטון: מקסים.

<עינת קריצמן: הייתי רוצה להוסיף משהו לגבי בית הספר שממנו הן מגיעות.

<עינת קריצמן: בית הספר הזה בקיבוץ יפעת, נכנס לפרויקט שנקרא ניסוי חלוץ, שבו גם תחומים אחרים נלמדים בצורה אחרת.

<עינת קריצמן: למשל, כל הנושא של ההיסטוריה ותיאוריה של המגמה שלי נלמד דרך תהליך של אוצרות ולא דרך בחינת בגרות.

<עינת קריצמן: גם אנחנו אנשי המטה מחפשים מורים כאלה נחושים לעשות שינויים כדי לעבוד אתנו.

יפעת שאשא ביטון: מקסים.

יפעת שאשא ביטון: אני מכירה את בית הספר.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, הדס.

יפעת שאשא ביטון: דניאל שפיר, תיכון טכנולוגי נעמת השרון.

<דניאל שפיר: שלום, אני דניאל שפיר, בוגרת תיכון טכנולוגי נעמת השרון.

<דניאל שפיר: סיימתי שנה שעברה י"ב.

<דניאל שפיר: אני מציגה פרויקט 5 יחידות בעיצוב.

<דניאל שפיר: הפרויקט הוא איך בית הספר ייראה עוד עשרים שנה.

<דניאל שפיר: הנושא שלנו הוא מעבר מילדות לבגרות, פיתוח קונספט משמעותי, עתידי, והכנו לו תוצרים נלווים.

<דניאל שפיר: התחלנו ממפת חשיבה, וראינו שהנושא שהכי מעניין אותנו בתור בוגרות לעתיד הוא נשף סיום י"ב.

<דניאל שפיר: היום הנשף הוא אירוע ראוותני וחסר תוכן.

<דניאל שפיר: רצינו להפוך אותו לאירוע שתהיה לו משמעות.

יפעת שאשא ביטון: איך תגיעו לשם?

יפעת שאשא ביטון: בחללית?

יפעת שאשא ביטון: כי היום הם מגיעים בלימוזינות.

יפעת שאשא ביטון: ..

<דניאל שפיר: בהמשך למה שאמרתי, החזון שלנו היה לעשות אירוע חווייתי, שיסמן את המעבר בילדות לבגרות.

<דניאל שפיר: האירוע יכלול מספר מבחנים שיבדקו פרמטרים שונים בהתבגרות, הבדיקות יבוצעו בעזרת עזרים טכנולוגיים כדי לעשות אתגר שיבדוק את מסוגלות הבוגר.

<דניאל שפיר: קהל היעד של הפרויקט הוא כיתה י"ב.

<דניאל שפיר: הפרסונה שהיוותה לנו מקור השראה היא תלמידה ספורטיבית, חברותית, שהיתה מאוד רוצה לקחת חלק בפרויקט הזה עם חברותיה הקרובות.

<דניאל שפיר: האתגר שעלה בעיצוב היה תכנון החללים, שזה בעצם שמירה על אסתטיקה תוך כדי שמירה על הפרסונליזציה של התוצרים הנלווים.

<דניאל שפיר: עיצבנו ותכננו מערך חדרים שבהם התרחשו האתגרים.

<דניאל שפיר: לכל חדר נכנסת קבוצה של ששה תלמידים.

<דניאל שפיר: כל בוגר מצויד במשקפי מציאות מדומה וסיכת מצלמה כדי שיוכל להתמודד עם האתגרים הבאים – אחריות ודאגה לאחר, אומץ וידע כללי.

<דניאל שפיר: המבחנים נבנים באמצעות מידע שנאסף על כל בוגר ברשתות החברתיות, כך שהמבחן מותאם לאישיות של הבוגר.

<דניאל שפיר: בתום כל המבחנים הם מתרכזים באולם המרכזי, שהוא הנשף.

יפעת שאשא ביטון: מה קורה אם לא עוברים את המבחן?

יפעת שאשא ביטון: אין נשף?

<דניאל שפיר: זה בשביל עצמם, שיוכלו לדעת במה הם יכולים להשתפר בעתיד, וללמוד מזה.

<דניאל שפיר: התחלנו במחקר הטרוגרפי, שבודק טקסי מעבר בתרבויות שונות.

<דניאל שפיר: גילינו שהמבחנים מותאמים לערכים ולתרבות הספציפית.

<דניאל שפיר: בכל תרבות יש מבחן מעבר מילדות לבגרות כמו טקס בר המצווה, שהילד יוצא מחסות אביו ואמו, ועולה לתורה.

<דניאל שפיר: הקרוסאז' בצורת הפרח היוו מקור השראה לפרויקט.

<דניאל שפיר: צורת עלי כותרת – אפשר לראות את הצורה הגיאומטרית הזו לאורך כל הפרויקט.

<דניאל שפיר: השם של הפרויקט שלנו הוא הפריצה הגדולה, כי התלמיד יוצא מהמסגרת לעולם האמתי.

<דניאל שפיר: התוצר הראשון שעבדנו עליו הוא הלוגו, שגם נבנה מהצורניות של הפרח.

<דניאל שפיר: אפשר לראות מספר סקיצות שיצרנו עד שבחרנו בלוגו הימני.

<דניאל שפיר: בחרנו בצבעוניות עזה כמו שיש בפרחים, כי העוצמה שיש בפרח משקפת את העוצמה שבפריצה הגדולה מהילדות לבגרות.

<דניאל שפיר: התוצרים הבאים שאפשר לראות הם משקפי המציאות המדומה וסיכת המצלמה.

<דניאל שפיר: הם עשויים מיחידות מודולריות קטנות, שמתחברות באמצעות מגנטים, כך שכל משתמש בוחר לעצמו את הצורניות שהוא בוחר, וכך הוא שומר על הייחודיות שלו.

<דניאל שפיר: התוצר האחרון שעבדנו עליו הוא פיתוח המבנה, שכולל חמישה חדרים קטנים וחלל מסיבה אחד גדול.

<דניאל שפיר: משמאל אפשר לראות את הקומפוזיציות השונות שבדקנו.

<דניאל שפיר: מימין אפשר לראות את הקומפוזיציה שבחרנו.

<דניאל שפיר: פה מימין זה המבנה הסופי.

<דניאל שפיר: כל קבוצה נכנסת מדלת אחת, ויוצאת מדלת אחרת לחלל שבו מתקיים הנשף.

<דניאל שפיר: השארנו את הקירות לבנים, כי כל מבחן יוצג באמצעות משקפי מציאות מדומה.

<דניאל שפיר: משמאל אפשר לראות את ההדמיה כפי שהיתה נראית מבעד למשקפיים.

יפעת שאשא ביטון: מקסים.

יפעת שאשא ביטון: אהבתי את האמירה שיש לכם רצון להחזיר את הנשפים למקום ערכי ממה שהוא היום, שזו בשורה גדולה, מעבר לכך שהכול יפה ומעניין.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: המנהלת, בבקשה.

<עירית בז'רנו גולדין: מערכת החינוך, חלק מאוד גדול בה קשור בהיבט החברתי – בהיבט של התקשורת בין התלמידים, כלומר זה לא רק החומר הנלמד.

<עירית בז'רנו גולדין: שתי הקבוצות הללו, במקרה או שלא במקרה, בחרו דווקא את ההיבטים האלה – היבטים חברתיים.

<עירית בז'רנו גולדין: זה היבטים שבוחנים מעבר להיסטוריה או לספרות או לשיעורים הרגילים בבית הספר.

<עירית בז'רנו גולדין: אני מאוד גאה בהם.

<עירית בז'רנו גולדין: אני חושבת שהם עשו תהליך מדהים.

<עירית בז'רנו גולדין: אני חושבת שתלמידים באופן כללי, מעצם החקר, בנושאים כאלה לומדים הרבה יותר מאשר כשהם יושבים בשיעור.

יפעת שאשא ביטון: אין שאלה.

יפעת שאשא ביטון: הבוקר קיימנו דיון כזה בוועדת החינוך, והיו שם גם נציגים של מועצת התלמידים, ואמרנו – זאת הדרך ללמוד.

יפעת שאשא ביטון: שום מבחן בגרות של קולטים פולטים – שם זה נשאר.

יפעת שאשא ביטון: הצגנו את עבודות הגמר שהיום יש במערכת, או כל סוג אחר של עבודת סיכום – לצורך העניין, דוגמת מה שאתם עשיתם, מעבר למבחנים הקונבנציונליים, והאמירה שלך פשוט הדהדה שם בחדר.

יפעת שאשא ביטון: יישר כוח.

יפעת שאשא ביטון: רוני ישר, עירוני ט' תל-אביב.

<רוני ישר: שלום לכולם.

<רוני ישר: אני רוני.

<רוני ישר: את הפרויקט הזה עשיתי עם טל, שותפתי, שלא נוכחת פה כרגע.

<רוני ישר: התמקדנו בחזון של בית הספר של העתיד, 2035, והגדרנו לעצמנו כבר מההתחלה שתי זכויות שהגיעו מהעולם שלנו:

<רוני ישר: הזכות לפרטיות – הצורך במרחב פרטי ואישי בתוך המסגרת החינוכית, והזכות לנגישות של מידע ואמצעי למידה.

<רוני ישר: מתן מענה לתלמידים בעלי קשיים – בעיקר של קשב וריכוז.

<רוני ישר: אני מניחה שליותר ממחצית הנוכחים פה יש... לכולם יש.

<רוני ישר: בשנים האחרונות קיימת במערכת החינוך צעקה, זעקה לגבי הקושי בלימוד, להתרכז בתנאים הקיימים כיום בכיתות, בין אם זה במבנה הכיתה, באווירה, בתהליך הלימוד.

<רוני ישר: יצרנו פתרון שלדעתי, עונה על הצרכים הללו.

<רוני ישר: יצרנו חזון ביחד ולחוד, שכל תלמידי התיכון ילמדו בקבוצות או בנפרד במהלך הכיתה, כלומר יש להם אפשרות במהלך הלמידה להתפצל לסוג של לימוד פרטני, רק יותר רלוונטי להם.

<רוני ישר: עיקר העיסוק שלנו היה לכתוב חוויית לימודים מותאמת ומגוונת בחלל אחד לבעלי צרכים מגוונים.

<רוני ישר: זה לאו דווקא לבעלי קשב וריכוז; יכול להיות גם סביבת לימודים מותאמת עם חירשים, אילמים, אוטיסטים.

<רוני ישר: שילוב בחברה מגוונת.

<רוני ישר: קהל היעד שלנו – תלמידי תיכון י' עד י"ב – חטיבה עליונה.

<רוני ישר: המטרה: לאפשר לתלמידים בעלי צרכים מגוונים ללמוד ביחד עם כל הכיתה או לחוד.

<רוני ישר: זה מבנה ארכיטקטורי.

<רוני ישר: יצרנו אותו בהשראת השבלול של מאטיס.

<רוני ישר: יצרנו מבנה מעגלי.

<רוני ישר: יצאנו קצת מנורמות הכיתה הרגילה, שזה ארבעה קירות, לוח, שולחן, כיסא.

<רוני ישר: במרכז יש כיתת האם, שם לומדים בין 20 ל-25 תלמידים, שזה עוד קושי שעולה היום.

<רוני ישר: אני מניחה שלרוב האנשים פה היו בכיתה יותר מ-30 תלמידים.

יפעת שאשא ביטון: הקושי הוא לא במספר התלמידים אלא בהתאמת הסביבה, בדיוק מה שאת נוגעת.

יפעת שאשא ביטון: בסביבה מותאמת לא תרגישי, גם אם יהיו שם יותר.

<רוני ישר: יותר מדי תלמידים – אי-אפשר ללמוד.

<רוני ישר: חווינו את זה על בשרנו.

<רוני ישר: במרכז הכיתה יש מנחה, מורה, שעומד ומעביר לתלמידים.

<רוני ישר: סביב הכיתה יש 11 חללים, תאים.

<רוני ישר: כמות הילדים המקסימלית בכיתה: ילד אחד, בחלל.

<רוני ישר: הלמידה תתאפשר בתוך התאים על-ידי הולוגרמות, כך שמי שנמצא בתא, לא מפסיד ולא מאבד את מהלך השיעור.

<רוני ישר: הוא מעודכן במה שקורה.

<רוני ישר: יצרנו פרסונות, ולפי הפרסונות הגדרנו את הקושי ופתרנו את הבעיה.

<רוני ישר: עשינו דף השראה, מהאינטרנט.

<רוני ישר: יצרנו מחקר משתמשים.

<רוני ישר: פיזרנו את הדפים לילדים בשכבה שלנו, אפילו כיתות ז', ח', כדי שיהיה לנו רקע.

<רוני ישר: הגענו למסקנה ש-15% מרוצים ממבנה הכיתה ומהאווירה לעומת 85%, שלא מרוצים כלל.

<רוני ישר: יצרנו מחקר על עבר, הווה על מבנה הכיתות, ברחבי העולם.

<רוני ישר: אין שינוי.

<רוני ישר: בכל מקום בעולם גם לפני מאה שנים הכול נראה בדיוק אותו דבר.

<רוני ישר: עשינו סקיצות עם תוכנה מיוחדת.

<רוני ישר: הגדרנו את מבנה הכיתה, את מבנה המסדרון, איך הכיתה אמורה להיראות.

<רוני ישר: הדפסנו את זה.

<רוני ישר: יצרנו הדמיות, איך הכיתה אמורה להיראות במרחב.

<רוני ישר: היינו באמדוקס –יש לנו בעיה של מיקום במדינה, אז יצרנו את המבנה, שיהיה יותר ריאלי.

<רוני ישר: יצרנו דוגמות שונות – לתלמיד שאוהב את הים או את החול, כך תלמיד יכול ללמוד.

<רוני ישר: עשינו תהליך סקיצות.

<רוני ישר: עשינו סכימת צבעים, בעיקר צבעי פסטל, צבעים שמוכחים כרגועים לעין.

<רוני ישר: בחרנו את הלוגו הסופי, שמסמל, גם בלי לדעת על מה הפרויקט ואיך המבנה נראה.

<רוני ישר: הוא מרמז מעט על מה שהולך לבוא.

<רוני ישר: עשינו כרזה שמציגה, ויצרנו סוג של פלייר לפתיחה הגדולה ב-2 בספטמבר – בדקנו, והלימודים לא מתחילים ב-1 בספטמבר אלא ב-2 בספטמבר – כי 1 בספטמבר יוצא יום שבת.

<רוני ישר: עשינו סטיקרים.

יפעת שאשא ביטון: הריטלין לא עוד.

יפעת שאשא ביטון: כל כך נכון.

יפעת שאשא ביטון: אומר לך למה.

יפעת שאשא ביטון: קודם כל, דיברת על ילדים עם צרכים רבים ומגוונים.

יפעת שאשא ביטון: כולם עם צרכים מגוונים, גם ילדים נורמטיביים שהם לצורך העניין לא חירשים ולא קשב וריכוז.

יפעת שאשא ביטון: הרבה מבעיות הקשב וריכוז היום הם בגלל הסביבה הלימודית כפי שהיא, כי אי-אפשר שילדים יקבלו אלפי אם לא יותר מזה גירויים בשנייה, כשהם משחקים בזה, ואז נצפה מהם שיישבו בטורים מול אותה מורה באותו מקום ויהיו מרוכזים.

יפעת שאשא ביטון: אין חיה כזו.

יפעת שאשא ביטון: גם אם תנטרלי אותם.

יפעת שאשא ביטון: רוצה שאושיב אותך לבד בתוך כיתה 45 דקות מול המורה שלך, נחמדה ויפה ככל שתהיה?

יפעת שאשא ביטון: זה לא עובד.

יפעת שאשא ביטון: זה כבר לא מתאים למה שיש היום.

יפעת שאשא ביטון: אגב, את הכיתה הזו שהראית היום ולפני מאה שנה, יש לי מצגת אקדמית שאני הכנתי כדי להראות שכולם מתפתחים, ואנחנו משום מה מתעקשים להישאר באיזשהו מקום, והעניין של הריטלין לא עוד, זה כי נראה פחות בעיות של קשב וריכוז, יותר דינמיות.

יפעת שאשא ביטון: כללת הכול בתוך המצגת שלך.

יפעת שאשא ביטון: הנושא של דינמיות בלמידה, היכולת שלך לעבור ממצב אינדיבידואלי למצב של למידה בחברה, וזה גם למצבי צבירה משתנים, כי אותו אדם, יכול להיות שיש לך נטייה ללמוד בצורה אינדיבידואלית, אבל גם את צריכה לפעמים את האינטראקציה, אז תהיה לך אפשרות לעבור למצב כזה בתוך אותו מרחב לימודי – זה מה שהילדים שלנו צריכים.

יפעת שאשא ביטון: תסתכלו על גן ילדים, איך הוא בנוי, שהם עוברים ממקום למקום.

יפעת שאשא ביטון: הכול פתוח, הם פעם עם חברים ופעם לבד.

יפעת שאשא ביטון: הם סקרנים ולומדים, וזה מה שאנחנו רוצים להחזיר – את מרחב הלמידה הזה – כמובן עם ידע ועם תהליכי למידה שהם מתקיימים, אבל זה הרציונל.

יפעת שאשא ביטון: ביטאת את זה מאוד יפה במצגת שלך.

יפעת שאשא ביטון: רק אומר לכם שהרבה אנשים גדולים אומרים את זה שנים ומנסים לשקף את מה שאתם מראים, אבל כנראה שלגדולים לא כל כך מקשיבים.

יפעת שאשא ביטון: כשזה יבוא מכם, אולי החלומות האלה יתגשמו, וזה מה שאני רוצה להאמין.

יפעת שאשא ביטון: כל הכבוד.

יפעת שאשא ביטון: יישר כוח.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, נוי דבורה, עירוני ט', תל-אביב.

<נוי דבורה: שלום.

<נוי דבורה: אני נוי.

<נוי דבורה: זאת בת זוגי לצוות, עדן.

<נוי דבורה: אנחנו בחרנו להתמקד במרחב הבית-ספרי ב-2035.

<נוי דבורה: היום בית הספר הוא גדול.

<נוי דבורה: יש הרבה כיתות, אולמות ספורט, מעבדות, חברי צוות ותלמידים.

<נוי דבורה: כל תלמיד שנכנס לבית הספר – מרגיש עצמאי.

<נוי דבורה: יכול להתמצא בכוחות עצמו בלי לשאול תלמידים או מורים, וכל זאת באמצעות ממשק שנטען.

<נוי דבורה: זה מוביל אותך.

<נוי דבורה: המטרה – לאפשר להתמצא ברחבי בית הספר.

<נוי דבורה: הכנו פרסונות, גם שלי וגם של עדן.

<נוי דבורה: בחרנו בנקודה שהן מגיעות לבית הספר, והולכות לאיבוד.

<נוי דבורה: תיארנו יום בחייהן.

<נוי דבורה: מצאנו שהנקודה של הקושי – כשהן מגיעות לבית הספר, ולא יודעות לאן להגיע.

<נוי דבורה: הרעיונות.

<נוי דבורה: חקרנו את השילוב של השלט, מאז ועד היום.

<נוי דבורה: ראינו שפעם היה עם תריס, ועכשיו עבר למסכי LCD וכדומה.

<נוי דבורה: השראה – בחרנו בסגנון הפופ ארט כהשראה, כי יש בו הרבה צבעים, והצבע הוא עזר לרעיון שלנו.

<נוי דבורה: זה גרם לשפע הכלכלי ותרבות הצריכה.

<נוי דבורה: בעזרת הצמיד התלמיד יוכל להתמצא.

<נוי דבורה: התחלנו עם שילוט על הקירות.

<נוי דבורה: הגענו למסקנה שהקירות בבית הספר מאוד עמוסים.

<נוי דבורה: זה הרעיון.

<נוי דבורה: כאשר נכנסים לבית הספר, הצמיד מסתנכרן עם הרשת הבית ספרית.

<נוי דבורה: יש שלוש אופציות: ניווט, להשאיר את הצמיד על מצב שקט, וחיפוש חברים.

<נוי דבורה: כשבחרת – נאמר אתה רוצה כיתת כימייה.

<נוי דבורה: יש סביבך מרחב אישי.

<נוי דבורה: זה תואם לצבע של הכיתה, ויש מסלול שמוביל אותך, שנפתח.

<נוי דבורה: אלה הסקיצות.

<נוי דבורה: הדמיות – גם של הצמיד.

<נוי דבורה: זה כאשר התלמיד מחוץ לכיתה.

<נוי דבורה: יש לוח שמראה את מספר התלמידים בכיתה.

<נוי דבורה: נפתח לוח הולוגרמי, שמראה את מיקומי החדרים.

<נוי דבורה: בחרנו ב-TMI, באופן ציני.

<נוי דבורה: זה הלוגו הנבחר.

<נוי דבורה: זה שילוב של המרחב האישי.

<נוי דבורה: לראות את הרעיון.

<נוי דבורה: סטיקרים.

<נוי דבורה: הכנו סוג של שיווק לצמיד.

<נוי דבורה: זה נעשה בהדפסת תלת ממד.

<נוי דבורה: זה באריזות.

יפעת שאשא ביטון: הסתכלתי על זה וישר חשבתי על הוויז.

יפעת שאשא ביטון: כל הזמן אנחנו אומרים: איך חיינו לפני הוויז?

יפעת שאשא ביטון: אני מכירה את העידן שלפני הוויז.

יפעת שאשא ביטון: היו מפות, אחרי פעמיים זכרנו את הדרך.

יפעת שאשא ביטון: היום לא צריך לזכור דבר.

יפעת שאשא ביטון: אני מוטרדת מזה שהמחשבה היא שבשנת 2035 גם את הדרך בבית הספר לא נצטרך לזכור, וזה כנראה יהיה TMI, עד שנצטרך איזשהו צמיד.

יפעת שאשא ביטון: אני מקווה שלא באמת נצטרך אותו אלא אם כן בתי הספר יהיו ענקיים, כי יהיו מרחבי למידה מפותחים, וזה לא יהיה על קומות כפי שהציגה רוני, אלא זה יתפרס על גבי שטח נרחב, ונגיד: צריך צמיד.

יפעת שאשא ביטון: כל הכבוד על המחשבה, על הפרטים.

קריאה: יש הוברבורד.

יפעת שאשא ביטון: ממש לא.

יפעת שאשא ביטון: דיברנו גם על ההוברבורד בדיון לפני כן.

יפעת שאשא ביטון: מבחינתי הוא צריך להיות מחוץ לחוק, ואני מאוד מקווה שכבר בשנה הקרובה הוא לא יהיה חלק מהנוף שלנו, וזה מתוך דאגה לכם.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לנוי.

יפעת שאשא ביטון: כל הכבוד.

יפעת שאשא ביטון: עכשיו המורה הגאה רוצה לומר כמה דברים?

<גילה עשרי: אני רוצה לומר תודה על זה שאפשרו לנו את התהליך של שיתוף הפעולה עם אמדוקס וטובה, זכויות הילד, וכמובן שעינת אפשרה את זה, מבחינתנו כמגמת עיצוב, כי למדנו כלי חדש.

<גילה עשרי: שיפו אותנו בכלי שהיום אנחנו מאמצים אותו, ויש פה תלמידת י"ב שכבר חווה את זה.

<גילה עשרי: היא שאלה: מה זה הפרסונה?

<גילה עשרי: איך עובדים?

<גילה עשרי: אמרתי: אנחנו מתנסים יחד, לומדים בשיתוף פעולה.

<גילה עשרי: אנחנו בתהליך הזה, כמו שהילדים למדו מהחקר, גם אני למדתי איך ללמד אחרת.

<גילה עשרי: אני מורה ותיקה, והנה נפתחתי לדברים אחרים, כמו שהם רוצים.

<גילה עשרי: ניתנה לנו הזדמנות עם אמדוקס, שזה כלי מאוד יפה – זה נותן לנו אפשרות לעשות כוונון לרעיונות שלנו, לקלוע לקהל היעד, ואז לחדד את האתגר ואת הרעיון העיצובי, וכמובן את המוצר בהתאם.

<גילה עשרי: הפרויקטים נעשו בצוותים.

<גילה עשרי: זה היה תהליך מדהים, כי בסוף זה היה כמו חתונה קתולית, אבל בהתחלה כמעט התגרשו...

<גילה עשרי: כמורה הייתי צריכה לתפוס אותם ולהוביל כל מיני מיומנויות.

<גילה עשרי: הייתי מפשרת והייתי מגשרת והייתי בוררת, כל מיני דברים.

<גילה עשרי: עבדנו הרבה על התהליך הזה של עבודה בצוות, ואפילו באמצע הלילה דיברנו על זה לפני שנכנסנו, היינו מעבירים כל מיני רעיונות.

<גילה עשרי: נכנסו לדרייב מטורף של עבודה, וזה היה ממש כיף.

<גילה עשרי: אני חושבת שבממד הזה זה היה מאוד חווייתי.

<גילה עשרי: זה היה אחר.

<גילה עשרי: גם אם הייתי נודניקית, אני חושבת שהדרך היתה נהדרת.

<גילה עשרי: זה היה אינטנסיבי – וזה לא רע.

<גילה עשרי: זה היה חוויה לכולנו, דרך העבודה החדשה.

יפעת שאשא ביטון: מה שתזכרו מכל הלימודים – היסטוריה, ספרות וכו' – זה יהיה הפרויקט הזה, על שלל חוויותיו, מההיבט של הידע ועד ההיבטים התהליכים והחברתיים.

יפעת שאשא ביטון: ניפגש בשנת 2035, אשאל אתכם.

יפעת שאשא ביטון: אני אופטימית בגילי...

יפעת שאשא ביטון: תראו שזה החלק המשמעותי.

יפעת שאשא ביטון: אתם הגשמתם את מה שצריך להיות במערכת כבר היום, ומה שהיינו רוצים לראות בהיסטוריה ובמקצועות נוספים.

יפעת שאשא ביטון: תהליך הלמידה שחוויתם כאן – אין שאלה שזו הלמידה המשמעותית שאנחנו מכוונים אליה.

יפעת שאשא ביטון: הוא התהליך האמתי.

יפעת שאשא ביטון: אתם אלה שחושבים ויוזמים ויוצרים ומפתחים ומחפשים את הידע, ובונים בחשיבה שלכם – במקרה הספציפי הזה גם איך הייתם רוצים שהדברים יתקיימו.

יפעת שאשא ביטון: זה לא איך הייתם רוצים שזה יתקיים אי שם בשנת 2035, כי אני בטוחה שזה חלק מההוויה או מהרצונות של כל אחד מכם כתלמידים, לו זה רק היה יכול להיות כאן ועכשיו.

יפעת שאשא ביטון: אומר לכם שתי מילים על עצמי – גם ככה אנחנו בישיבה לא שגרתית – כדי שתבינו למה אני כל כך מודה לכם על זה שאתם כאן ומאפשרים לי את החוויה הזו.

יפעת שאשא ביטון: אני באה מעולם החינוך.

יפעת שאשא ביטון: אני חיה את מה שאתם עושים.

יפעת שאשא ביטון: אני רק מחפשת כל הזדמנות, שמישהו ייתן לי לבצע את כל העניין הזה של איך למידה צריכה להיות.

יפעת שאשא ביטון: התזה שלי בשנת 96' עסקה בעיצוב סביבות למידה טכנולוגיות וחדשניות – לא בהיבט שהיה אז שהמחשבים חזו הכול אלא בהבנה שזה רק כלי שעשוי לשרת אותנו כעוד כלי פדגוגי לצורך העניין.

יפעת שאשא ביטון: אז אתם דיברתם פה על אפילו לפרוץ את גבולות הכיתה.

יפעת שאשא ביטון: את בכלל פרצת את גבולות המדינה.

יפעת שאשא ביטון: זה אפשרי, כל כך זמין.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא צריכים לפחוד מהטכנולוגיה.

יפעת שאשא ביטון: היא יכולה לשרת אותנו היטב גם בתהליכים האלה.

יפעת שאשא ביטון: התפקיד האחרון שהיה לי רגע שהגעתי הנה כסגנית נשיא מכללה אקדמית – עסקנו בארבע שנים שקדמו להגעה שלי הנה בעיצוב סביבות במכללת אהלו, וקראנו לזה מתחם העתיד, כי לפני שש שנים היינו בטוחים שיהיה זה בעתיד.

יפעת שאשא ביטון: מאז הספקנו לפתח מתחם נוסף, מתוך הלמידה, ממה שקורה במתחם הראשון, והבנו שזה יכול להיות כאן ועכשיו, אם המערכת תירתם – הנושא של למידה דינמית, שיהיו כל מרחבי הלמידה, שתהיה לנו אפשרות לעבור ממצב של יחיד לזוג לצוות, של למידה פרונטלית, ללמידת חקר.

יפעת שאשא ביטון: שהכול יהיה בתוך המרחב, ונוכל לנוע בו כל פעם לפי תהליך ההתפתחות של הנושא שאנחנו לומדים.

יפעת שאשא ביטון: זה בנפשי, ואתם לא מבינים מה עשיתם לי בזה שהגעתם אליי היום לוועדה כדי לדבר בדיוק על הדברים האלה, ואני יכולה לאחל רק דבר אחד לתלמידי ישראל – שזה לא יהיה בשנת 2035; שזה יהיה כאן.

יפעת שאשא ביטון: וזה באמת לא נוגע רק בהיבטים פדגוגיים.

יפעת שאשא ביטון: אי-אפשר לעשות שום למידה משמעותית חדשנית כשאנחנו נשארים לשבת בטורים.

יפעת שאשא ביטון: שאף אחד לא יספר לנו סיפורים.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו יודעים לדבר יפה מאוד גם במשרד החינוך, איך צריכה להיראות הלמידה, ומה התפקיד של המורה ואיך אנחנו צריכים לייצר פדגוגיה חדשה, אבל כל עוד לא נשנה את המרחב הלימודי, לא באמת נייצר שינוי.

יפעת שאשא ביטון: זה בדיוק מה שאתם נוגעים בו כמגמת עיצוב – איך אנחנו מעצבים את סביבת הלמידה.

יפעת שאשא ביטון: זה המפתח כדי להכניס פנימה את כל הדברים האחרים אחר כך שאנחנו רוצים להשיג.

יפעת שאשא ביטון: ואני יכולה להבטיח לכם – זה יכול לצמצם אלימות, כי זה יוצר פחות מתח, וילדים יותר נרתמים מתוקף הסקרנות שאנחנו יוצרים והדינמיקה של הלמידה, אז מן הסתם גם נצמצם את כל המתחים והלחצים והאחרים, ובעיות קשב וריכוז שיכולות להיפתר, ותפירת חליפה אישית לכל ילד, כי המרחב מאפשר את זה.

יפעת שאשא ביטון: הוא ממילא הולך למקום שהוא רוצה וסקרן לחקור ולעוד מיומנויות אחרות.

יפעת שאשא ביטון: מעבר למה שציינו, גם היכולת של הפרזנטציה, של להציג את זה אחר כך בפני הכיתה, בפני ילדים.

יפעת שאשא ביטון: אז אולי כל אחד לומד נושא מסוים.

יפעת שאשא ביטון: שימו לב מה קרה פה היום.

יפעת שאשא ביטון: כל אחד לומד משהו, וכולנו למדנו הכול; נחשפנו לכול.

יפעת שאשא ביטון: זה מזמין הרבה מאוד.

יפעת שאשא ביטון: זה לא חלום.

יפעת שאשא ביטון: זה יכול להיות כאן.

יפעת שאשא ביטון: אז כשאנחנו חלמנו בשנות ה-90' ובשנות ה-2000, ובאו שרי חינוך ודיברו את זה יפה והכול, שמעו את זה אבל לא באמת הגשימו.

יפעת שאשא ביטון: אני מקווה שעכשיו כשזה בא מכם הילדים, גם נצליח להגשים את זה בשבילכם.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

<בתיה גלעד: שלום, אני בתיה גלעד, יושבת-ראש אגודת יאנוש קרוצ'ק העולמית וחברת המכון החינוכי הישראלי.

<בתיה גלעד: אני חושבת שמה שראינו כאן זה קורצ'אק בהתגלמותו.

יפעת שאשא ביטון: לגמרי.

<בתיה גלעד: קודם כל, תודה על הרעיון.

<בתיה גלעד: הרעיון של לחשוב יחד עם הילדים, איך ייראה חינוך ב-2035, אני חושבת שזה הגשמה של חלום, כי יש לנו מה ללמוד מהילדים, הם יודעים הכי טוב מה טוב להם, וזה מה שקורצ'אק אמר – הילדים הם העולם שילמד אותנו מה הם צריכים, ולא אנחנו נגיד להם מה הם צריכים.

<בתיה גלעד: תודה לכל העושים במלאכה, כי זו באמת עבודה אדירה.

<בתיה גלעד: תודה לטובה, לאמדוקס, לעינת ולך שאירחת אותנו.

יפעת שאשא ביטון: בשמחה.

יפעת שאשא ביטון: העונג כולו שלי.

יפעת שאשא ביטון: מישהו רוצה להוסיף התייחסות?

יפעת שאשא ביטון: הוכחת שהייטק וחינוך הכול מתחבר יחד.

יפעת שאשא ביטון: אין היסטוריה בנפרד, אין תנ"ך בנפרד, הכול מתחבר.

<טובה בן ארי: שחררתי למפגש פה גם תלמידים שכבר התגייסו ונמצאים פה גם.

יפעת שאשא ביטון: חיזרו לשלום.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

<עינת קריצמן: אני רוצה לומר תודה למורים.

<עינת קריצמן: לגילה שהובילה את כל הפרויקט הזה מראשיתו לפני שנה וחצי, ומה שאתם רואים עכשיו זה בזכות העבודה העמלנית שלה מאחורי הקלעים על כל פסיק כאן, ולאורית ולאנה וללילי, ובטח ליוסי, כי הם אלה שהגיעו בחופש הגדול לאמדוקס, ולעירית ולצוות של נעמה.

<עינת קריצמן: הם אלה - כשאנחנו החלטנו שעושים את זה לפני תחילת שנת הלימודים כדי ליצור שיח ולעשות התנעה, הם אמרו: אנחנו באים, ואני חושבת שצריך לשכפל מורים כאלה, שרוצים את השינוי.

<עינת קריצמן: אני חושבת שכולנו עם 20 פלוס ותק, ולמרות הכול כולנו אומרים: נורא כיף להשתנות ולנסות את החדש.

<עינת קריצמן: השילוב בין תלמידים לצוותים של מורים שמובילים את המערכת, זה סוד הקסם של הפרויקט הזה.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

יפעת שאשא ביטון: גילה ביטאה את זה יפה, כשאמרה: גם אני הרגשתי שאני לומדת.

יפעת שאשא ביטון: אני מוכרחה לומר משהו מההיבט של המורים.

יפעת שאשא ביטון: לא משנה היום – ותיקים, חדשים, בהיבט הזה, ואני לא מאשימה אותם שכל השיח המאוד נכון הזה שאנחנו מייצרים ברמת העל והמדיניות לא באמת מחלחל למטה כי הם לא קיבלו את הכלים.

יפעת שאשא ביטון: גם אם נסתכל היום על הכשרת המורים, אני מרשה לעצמי לתת את הביקורת הזו – אני מגיעה משם – אנחנו מכשירים אותם בדיוק כמו שהכשירו אותם לפני עשרים ושלושים שנה.

יפעת שאשא ביטון: אפילו עם אותם טקסטים, ואנחנו באמת מצפים שייעשה השינוי.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שהתהליך צריך להתחיל כבר שם – כשהמורה מתנסה בחוויה של למידה אחרת כלפי עצמו, והסטאז' או העבודה המעשית שעושים מורים, היא כבר תהיה בסגנון אחר.

יפעת שאשא ביטון: אם אנחנו נצליח לבנות את זה מלמטה – פעם אחת, המורים החדשים שייכנסו למערכת, ייכנסו עם מיומנויות ראשונות, ופעם שנייה, כבר אפשר יהיה להנחיל את זה בחדרי המורים גם, רק אם נהיה שם בשבילם.

יפעת שאשא ביטון: לא נגיד להם מה צריך לעשות ואיך, כי זה לא באמת עובד, אלא באמת ניתן להם להתנסות בחוויה.

יפעת שאשא ביטון: שיקפת את זה מאוד יפה, כשאמרת: תוך כדי למידה גם את למדת וגם את חווית.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שזה התהליך הנכון.

<גילה עשרי: מעבר ללמידה של מורה יש גם לאפשר – אני רואה שאצלנו בבית הספר יש איים של חדשנות.

<גילה עשרי: זה צומח.

<גילה עשרי: למשל, מה שפעם נקרא ספרייה נקרא היום space book.

<גילה עשרי: זה פרויקט.

<גילה עשרי: מחקו את המילה ספרייה, ונתנו פשוט לתלמידים – שאחת מהם נמצאת כאן – ולמורים, וארכיטקט שהיה מעורב, ליצור משהו חדש שהתלמידים חלמו.

<גילה עשרי: מרחבי למידה משתנים שמאפשרים אולי סוג חדש של למידה, כי זה היה חלום שלהם.

<גילה עשרי: אפשרו להם אולי מימוש קטן של חלום.

<גילה עשרי: אני חושבת שזה דבר יפה.

יפעת שאשא ביטון: הלמידה היא לא רק במרחב הכיתתי אלא גם בחוץ.

<גילה עשרי: נכון.

<גילה עשרי: זה לא היה רק שינוי פיזי אלא שינוי פדגוגי – אתה יכול לבוא אחרת, ללמוד אחרת.

<גילה עשרי: והמורים לומדים תוך כדי.

<גילה עשרי: זו לא בושה ללמוד, ואנחנו אומרים להם שכיף ללמוד, וכל הזמן אנחנו לומדים.

<טובה בן ארי: אגב, המשרד מפתח לקראת שנת הלימודים הבאה 400 מרחבי למידה חדשים.

<טובה בן ארי: אזמין אתכם לקחת חלק בצפייה ובשדרוג.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

<דורית: שמי דורית.

<דורית: אני הגעתי לכאן כאורחת אבל אני מורה.

<דורית: נכנסתי, אז אני חייבת לומר שזה היה רגע של נחת מבחינתי.

<דורית: גם אני מאמינה כמורה בלמידה אחרת, אז היה נחת לראות גם את המורות הנפלאות וגם את התלמידים האיכותיים שיש לנו פה – זה עורר את הנפש.

<דורית: הייתי גם רוצה לראות איך אפשר לקחת תהליכים כאלה ליסודי, כי אני נמצאת ביסודי, ובמקום להיות עסוקים להתקשר להורים ולומר למה הילד לא בסדר, לראות איפה אנחנו לא בסדר ואיזה שינוי אנחנו יכולים לייצר כמערכת.

<דורית: אני כמורה כל יום מוציאה את התלמידים שלי לדשא – יש לנו מרחב של דשא סינתטי.

<דורית: מקבלת עיקומי פרצוף שכל יום אנחנו בחוץ, אבל אני רואה תוצרים, ובאמת מאמינה בזה.

<דורית: אשמח לשמוע את הנערות המקסימות הללו, איך אתן חוות בדיעבד את התהליך הזה?

<דורית: אילו כלים זה נתן לכן כדי להכשיר אתכן כאדם בוגר?

<טובה בן ארי: אגב, ביסודי בפתח תקווה יש מרחבי למידה מעניינים.

<טובה בן ארי: אני יכולה לקחת אותך.

<הדס טל: בקשר ללימודים ביסודי, אני יכולה לדבר מהחוויה שלי בתור תלמידה ביסודי עד יחסית לא מזמן.

<הדס טל: אני ביסודי הרגשתי שאני סובלת, הרגשתי שהרבה מהתכנים היו מאוד מקובעים, והיתה למידה לבגרות באופן הלמידה.

<הדס טל: זה אפילו לא משהו שהכרחי מבחינת המערכת.

<הדס טל: גם אם תלמידים ילמדו חצי מהחומר ביסודי, אבל ילמדו את זה בצורה טובה, אני חושבת שגם למערכת – קודם כל, זה לא יפריע למערכת להתקיים.

<הדס טל: זה אפילו לא משהו שמצריך שינוי של המערכת.

יפעת שאשא ביטון: והילדים אפילו ילמדו יותר.

<הדס טל: כן, בסופו של דבר ילמדו יותר.

<הדס טל: בבית הספר במיוחד בשנים האחרונות לוקחים את כל הסקרנות הטבעית, את כל הרצון ללמוד, וזורקים את זה לפח, ואז תלמידים מגיעים לתיכון, אומרים להם: תהיו סקרניים, יצירתיים, תעשו פרויקטים, וכבר מגיעים כשיודעים שכשיש להם רעיון או כשעושים משהו שונה, מורידים את הציון ואוסרים את זה.

<הדס טל: בכיתה ו' או ז' עשיתי פרויקט באנגלית, רק בצורה שונה – החלפתי פסקאות; לא שינוי משמעותי, והורידו לי נקודות כי עשיתי את השינוי הזה, מהאופן המאוד מקובע.

<הדס טל: רצו שנעשה דברים רציניים, וכשאנחנו עושים דברים אחרת, מדכאים את זה.

יפעת שאשא ביטון: תלמידים סקרנים – צריך לא להרוג את זה.

יפעת שאשא ביטון: המלצה – גם למורה כאן – יש שיר סיפור שנקרא הילד הקטן.

יפעת שאשא ביטון: מלווה אותי בכל דרכי המקצועית.

יפעת שאשא ביטון: תקראו אותו.

יפעת שאשא ביטון: זה נגיש.

יפעת שאשא ביטון: אני בטוחה שבאיזה גננת או מורה אתם תבחרו, ותראו שאתם מממשים את מה שמזמין אותנו לחלום.

יפעת שאשא ביטון: אני מודה לכם.

יפעת שאשא ביטון: בסיכום הדיון – נציין את זה אחר כך לפרוטוקול – נתייחס לנקודות של החשיבות בעיצוב ומה החשיבות.

יפעת שאשא ביטון: לא אחזור על זה כאן כדי לא להלאות אתכם, אבל אתייחס בדיוק למה שאנחנו מצפים ומבקשים מהמערכת לשנות עבורנו.

יפעת שאשא ביטון: כן אחתום בבקשה מכל הלב, שזה לא יחכה לשנת 2035.

יפעת שאשא ביטון: שזה יהיה כבר כאן, ואנחנו יכולים להתחיל לעשות את השינוי.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: מי שמתגייס – תחזרו לשלום.

יפעת שאשא ביטון: גם הבן השני שלי מתגייס ביום רביעי, בעזרת השם.