ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 20, פרוטוקול מספר 489, 2017-11-07 12:20

יעקב מרגי: אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת.

יעקב מרגי: היום 7 בנובמבר 2017, י"ח בחשוון תשע"ח.

יעקב מרגי: הנושא: אלימות במערכת החינוך הן נגד צוותי חינוך והן נגד תלמידים.

יעקב מרגי: רבותי, ניתן איזה חצי שנייה לתלמידים להיכנס, נקדם אותם בברכה.

יעקב מרגי: רק שאחד מהם יאמר לנו מאיפה הם, כדי שנוכל לקדם אתכם.

<קריאה: עין כרם.

יעקב מרגי: איזה בית ספר?

<קריאה: החקלאי עין כרם.

יעקב מרגי: מקדמים אתכם בברכה.

מירב בן ארי: הנה, ברושי שמע חקלאי, ישר התעורר.

מירב בן ארי: לא משנה שזה בעין כרם.

יעקב מרגי: אתם תחוו קצת.

איתן ברושי: למה לא משנה?

איתן ברושי: חשוב שזה בעין כרם.

מירב בן ארי: ברור, ברור.

יעקב מרגי: תקבלו טעימה קטנה מהחוויה הדמוקרטית, הפרלמנטארית, כחלק מהסיור שאתם עושים כאן בכנסת.

יעקב מרגי: מה לעשות, אני ממרומי גילי לא זכיתי לזה במערכת החינוך הממלכתית, אבל לא נורא.

יעקב מרגי: אנחנו קיבלנו את הכנסת בגלויות בטיול לירושלים מבחוץ.

יעקב מרגי: זה היה בכיתה ה'.

יעקב מרגי: הנושא על סדר היום כפי שאמרתי – אלימות במערכת החינוך הן נגד צוותי חינוך והן נגד תלמידים.

יעקב מרגי: הוועדה קיימה דיונים מספר פעמים בשנתיים וחצי האחרונות במהלך הקדנציה הזו, הנוכחית, שבה אני מכהן כיושב ראש, על תופעת האלימות בבתי הספר, הן בין תלמידים לתלמידים, הן בין הורים לתלמידים, הן בין הורים למורים, הן בין מורים לתלמידים.

יעקב מרגי: בכל הכיוונים, בקיצור.

יעקב מרגי: אלימות בכלל היא פסולה.

יעקב מרגי: היא אמצעי ביטוי פסול, אבל כשמדובר במערכת החינוך זה מחייב אותנו לדון ולדון ולחפש ולראות מה עושים כדי לבער את התופעה הזו מהשורש.

יעקב מרגי: זה דבר שאי אפשר לעבור עליו לסדר היום.

יעקב מרגי: תופעה כזו אסור שמערכת החינוך – ואני אומר לכם דעה עכשיו – תסלח על מעשי אלימות, למרות הפתיחות שלנו ושל מערכת החינוך בשנים האחרונות ולהיות יותר סלחניים ולא מרחיקים מיד ולא מעבירים תלמיד מבית ספר לבית ספר.

יעקב מרגי: יש אלימות מכל הסוגים.

יעקב מרגי: נדרשנו אליה.

יעקב מרגי: אני יודע שגם הצוותים החינוכיים נמצאים לפעמים במציאות בלתי אפשרית.

יעקב מרגי: כפי שאני לצערי הרב לא יודע להתמודד אם איזה ארגון פשיעה או ראש ארגון פשיעה יעמוד מולי, כנ"ל אני לא מצפה מצוות חינוכי שיידע ויהיו לו הכוחות לעמוד מול הורה ששייך לאיזו כנופיה או איזו קבוצה כזו, שמגונן על ילד אלים בבית הספר וזה קיים.

יעקב מרגי: קיימות תופעות כאלה.

יעקב מרגי: אני ארצה לשמוע את האורחים וארצה לשמוע את משרד החינוך בהמשך.

יעקב מרגי: נשמע את חברי הכנסת לגבי התופעה ונראה קודם כל האם אנחנו מחנכים לאי אלימות.

יעקב מרגי: האם אנחנו מחנכים לסובלנות.

יעקב מרגי: האם אנחנו יודעים לומר לתלמידי ישראל שאלימות זו דרך ביטוי פסולה, שלא צריכה להיות קיימת בכלל ובהוויה הבית ספרית בפרט.

יעקב מרגי: אז אני אתן קודם לחברי הכנסת.

יעקב מרגי: אני לא רשמתי את סדר הגעתכם, אבל ברשותכם לפי סדר ישיבתכם.

יעקב מרגי: כולם ידברו, אני יכול להבטיח לכם.

יעקב מרגי: אנחנו נעשה חבר כנסת – אורח, חבר כנסת – אורח, כדי שנתקדם ונשמע.

יעקב מרגי: חברת הכנסת מירב בן ארי, בבקשה.

מירב בן ארי: תודה אדוני.

מירב בן ארי: אני אדבר בקצרה ואני מתנצלת שלא אוכל להישאר כל הדיון.

מירב בן ארי: ראשית הנושא הזה, חשוב לומר, נידון פה בוועדה מספר פעמים.

מירב בן ארי: זו לא פעם ראשונה שאנחנו עוסקים בנושא של האלימות בתוך מערכת החינוך.

מירב בן ארי: להיפך, היו כאן כמה נושאים.

מירב בן ארי: אני חושבת שהנושא מה שנקרא נהיה ביתר שאת בגלל האירוע באילת עם אקדח הפלסטיק.

מירב בן ארי: אני חושבת שבאירוע הזה נחצה קו אדום בעיני, שזו פעם ראשונה שאנחנו שומעים גם וכנראה היו מקרים כאלה, אבל ברמה כזאת שאנחנו שומעים על הכנסה של כלי נשק מדומה לתוך - - -

יעקב מרגי: אקדח אוויר הוא לא כל כך מדומה.

מירב בן ארי: לא, אני אומרת לא ברמה של נשק חי.

מירב בן ארי: נשק קר.

יעקב מרגי: אני לא מקנא בעין או פנים שיחטפו כדור מזה.

מירב בן ארי: כן.

מירב בן ארי: אז זה בעיני.

מירב בן ארי: אני חושבת שהנושא הזה מתחבר לנושא של האלימות בכלל.

מירב בן ארי: אני רוצה לשים שני דגשים.

מירב בן ארי: אחד, אחריות של ההורים, כי בסופו של דבר הילד יוצא מהבית וחוזר אל הבית.

מירב בן ארי: זה מה שהוא שומע בבית ואנחנו הרבה פעמים שמענו על הורים שבעצמם מתקיפים צוותים חינוכיים.

מירב בן ארי: ובעצם איזה מודל ואיזו דוגמא הילד רואה כשהוא שומע בבית שזה בסדר וזה לגיטימי, או שלפעמים באים האם או האב ובעצם פועלים באלימות נגד ילדים.

מירב בן ארי: ברגע הזה זה מדרון חלקלק מה שנקרא, ונפתחת הדלת.

מירב בן ארי: נקודה שנייה שאני רוצה להתייחס.

מירב בן ארי: אני חושבת שאנחנו צריכים מאד מאד להיזהר כאן לא לשפוך את התינוק עם המים.

מירב בן ארי: ובסופו של דבר, כשקורה אירוע כזה כמו שקרה באילת, שבעקבותיו גם הגיע לצערנו - אני לא יודעת, הייתה שביתה או שזה הסתיים ביום בשביתה?

מירב בן ארי: הנה, יש פה את הנציג של ההסתדרות.

מירב בן ארי: בנוסף, אם אנחנו שומעים על אירוע כזה, אנחנו חייבים להבין ובכלל לעניות דעתי הדרך היא לא להעניש את כל התלמידים בבית הספר.

מירב בן ארי: אני מאד נזהרת מזה, גם בתפקיד הקודם שלי נזהרתי מעונשים קולקטיביים.

מירב בן ארי: אני חושבת שלא כולם צריכים להיענש בגלל התנהגות.

מירב בן ארי: כן צריך לטפל נקודתית באותו עניין, כמו שאמרתי ולא רק בתלמידים עצמם, אלא גם בהורים שלהם.

מירב בן ארי: ונקודה אחרונה לסיום.

מירב בן ארי: הנושא של אלימות הוא נושא שאנחנו מתמודדים איתו הרבה בכנסת.

מירב בן ארי: אנחנו רואים את זה בעיקר - - -

יעקב מרגי: אין אלימות בינינו.

יעקב מרגי: מתמודדים בסוגיה של האלימות.

מירב בן ארי: חלילה.

מירב בן ארי: נגד חסרי ישע בעיקר ולפעמים במקרה הזה נגד אנשים ונשים שנמצאים בתפקידים ציבוריים.

מירב בן ארי: אנחנו רואים את זה גם כאן בבתי הספר, גם בבתי חולים לצערי ובכל מסגרת שיש בה איזו היא דמות סמכותית.

מירב בן ארי: אני חושבת שבעיני, ואנחנו לא סתם עסקנו ואמרתי את זה בתחילת דברי ועם זה אני מסיימת, הנושא הזה בוועדה הזאת נדון, לפחות פעם בחודש, חודשיים אנחנו עוסקים בו.

מירב בן ארי: אני מאד מקווה שמשרד החינוך מגיע עם איזה שהם פתרונות; ואני מאד מקווה שהפתרונות לא רק מדברים אל התלמידים אלא גם אל ההורים עצמם.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: המועצה הלאומית לשלום הילד, בבקשה.

<ורד וינדמן: תודה אדוני.

<ורד וינדמן: קודם כל אני אומר שזכותם של מורים ועובדי הוראה להיות מוגנים, לחוש מוגנים ולא להיות קורבנות של שום סוג של אלימות, לא חשוב מאין היא באה.

<ורד וינדמן: וזה נכון, כי הזכות שלהם לעסוק במקצוע שלהם באופן רגוע, וזה נכון כי זו הזכות של התלמידים שיהיו להם מורים מוגנים ורגועים.

<ורד וינדמן: פה אני רוצה לשים נקודה, בלי אבל, בלי אולם, נקודה ולהגיד פסקה אחרת, חשובה לא פחות.

<ורד וינדמן: דיון שעוסק באלימות במערכת החינוך חייב שיעסוק גם באלימות של אנשי חינוך, של גננות, של מורים כלפי תלמידים.

<ורד וינדמן: זה נכון שרוב המורים נוהגים בכבוד כלפי התלמידים שלהם, וכך גם רוב הגננות - - -

מאיר כהן: הרוב המוחלט של המורים.

<ורד וינדמן: הרוב המוחלט, אני מקבלת את ההערה.

יוסי יונה: הרוב הגורף.

יוסי יונה: מוחלט זה 51, לכן צריך להגיד הגורף.

מאיר כהן: הגורף.

<ורד וינדמן: אז אחרי התרגום בגוף הסרט, אז הרוב הגורף.

<ורד וינדמן: ויחד עם זאת יש מיעוט והוא מיעוט לא מבוטל של מקרי אלימות בתוך מערכת החינוך כלפי תלמידים.

<ורד וינדמן: אנחנו רואים את זה ממספר מאות התיקים שנפתחים מדי שנה ביחס לאלימות של בוגרים, אנשי חינוך בתוך מערכת החינוך כלפי תלמידים.

<ורד וינדמן: אנחנו רואים את זה מדיווחים עצמיים של תלמידים בבחינות המיצ"ב, שאמנם לכאורה האחוזים נראים בודדים, אך כשאתם הופכים את זה למספרים, מדובר במספרים של עשרות אלפים ואפילו יותר מכך, וזה עבירות האלימות.

<ורד וינדמן: כך גם לגבי עבירות מין בתוך מערכת החינוך וצריך לשים את הדברים על השולחן.

מירב בן ארי: כן, אבל עשינו על זה דיון כבר בשבוע שעבר.

מירב בן ארי: בואי נתמקד בנושא המדובר.

יפעת שאשא ביטון: דיברנו על אלימות בכלל במערכת החינוך והיא גם שותפה - - -

יעקב מרגי: אני מבקש לאפשר לדוברת לסיים.

<ורד וינדמן: הדיון הוא אלימות כלפי - - -

מירב בן ארי: אלימות נגד צוותי מורים.

יעקב מרגי: סליחה, סליחה.

מאיר כהן: עם כל הכבוד, זה לא הדיון.

מאיר כהן: אני באתי לדיון של אלימות כלפי המורים ואם אנחנו נגיד שזה רוב גורף, אנחנו לא נהיה פחות דואגים לילדים - - -

<ורד וינדמן: לא, אבל - - -

מאיר כהן: אבל אי אפשר כל פעם שאנחנו רוצים לדבר על המורים ולדרוש את כבודם, באים ושמים לנו מול הפנים את המקרים האלה שהם חשובים וכואבים ואנחנו מטפלים בהם, אבל - - -

יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת מאיר כהן, אבל כדי שתשמע את הדיון, זה לא - - -

מאיר כהן: סליחה גברתי, אני באתי לדיון על אלימות כנגד צוותי הוראה - - -

יפעת שאשא ביטון: כן, אבל אני הגשתי את הדיון המהיר והוא גם כלפי הצוות וגם כלפי ילדים.

אמיר אוחנה: אבל הם המועצה לשלום הילד, יש להם את הפרספקטיבה שלהם וזה בסדר.

מאיר כהן: בסדר גמור.

<ורד וינדמן: סליחה, אני רוצה להשלים את הדברים שלי ולהגיד שזה לא משחק סכום אפס וזה לא זה נגד זה וזה לא - - -

יעקב מרגי: סליחה רגע - - -

<ורד וינדמן: אני רוצה - - -

יעקב מרגי: אני אתן לך.

יעקב מרגי: אני רוצה להגן עלייך.

<ורד וינדמן: אני מסתדרת.

יעקב מרגי: רבותי, בוועדת החינוך - - -

מאיר כהן: היא בסדר.

מירב בן ארי: רק שבוע שעבר עסקנו בנושא.

<ורד וינדמן: אבל הכותרת של הדיון היא לא - - -

מאיר כהן: הכותרת של הדיון היא אלימות כנגד מורים, אני מצטער.

מאיר כהן: ככה אמרו לי.

יעקב מרגי: תנו לי רגע, עזוב מה אמרו לך.

יעקב מרגי: רבותי, הנושא על סדר היום - - -

מירב בן ארי: זה לא הדיון המהיר.

יעקב מרגי: לא, זה לא דיון מהיר.

יעקב מרגי: הנושא על סדר היום – אלימות במערכת החינוך הן נגד צוותי חינוך והן נגד תלמידים.

יעקב מרגי: והנה אני אומר לכם רבותי, אפשר לדבר.

יעקב מרגי: אפשר לדבר גם אם לא מסכימים, גם אם זה לא התחום וכל אחד בוער לו מכיוון אחר, כל אחד מדבר מאיפה שכואב לו, אבל אני מבקש לאפשר לעורכת הדין ורד וינדמן, מנכ"לית המועצה לשלום הילד לסיים את דבריה בצורה מכובדת.

יעקב מרגי: אני חושב שיש לה מה לומר בנושא הזה וגם אם זה לא ממוקד, אני חושב שכשמדברים על אלימות, אפשר קצת.

יעקב מרגי: בבקשה.

<ורד וינדמן: תודה.

<ורד וינדמן: אני חוזרת על איך שהתחלתי, הדברים ברורים.

<ורד וינדמן: אני רוצה להגיד משהו שיש לו היבטים מאד מעשיים ואני אומרת שאלה דווקא תלונות שלא מגיעות רק מתלמידים ומהורים של תלמידים.

<ורד וינדמן: ואני אומרת לכם שאין שבוע שלא מגיעות אלינו פניות של מורים ותלמידים ביחס לאלימות או יחס משפיל שהם חווים במסגרות חינוכיות.

<ורד וינדמן: ואני אומרת שמדובר אלף במיעוט, מיעוט לא מבוטל שצריך לטפל בו.

<ורד וינדמן: עכשיו תראו, הרבה פעמים קורה שמי שפונה אלינו זה דווקא מנהלים ומפקחים, שאומרים ידינו כבולות.

יפעת שאשא ביטון: תעזרו לנו להוציא אותם, נכון.

<ורד וינדמן: תעזרו לנו להוציא את אותו מיעוט - - -

יעקב מרגי: אמרתי בפתיח.

<ורד וינדמן: נכון.

<ורד וינדמן: ותעזרו לנו להוציא את המיעוט הזה מתוך המערכת החינוכית.

<ורד וינדמן: עכשיו מה אנחנו רואים?

<ורד וינדמן: מה המגבלות?

<ורד וינדמן: הדיון הזה בכל זאת, שיהיו לו היבטים אפקטיביים וזה משהו שהוא לאורך שנים והפנייה שלי היא לאו דווקא, זה לא נגד משרד החינוך, זה יחד עם משרד החינוך שמעוניין שאותם מורים, של מקרים או של השפלות בהיבטים פדגוגיים, שאין מישהו שחושב שההיבטים הפדגוגיים האלה מצדיקים הישארות בתוך מערכת החינוך, כי אף אחד לא רוצה שמורה שמשפיל תלמידים או גננת שמשפילה תלמידים תישאר במערכת; בוודאי לא מקרים של אלימות.

<ורד וינדמן: עכשיו תראו, אם מסתכלים על מקרים שמגיעים לבית הדין למשמעת, שהם המקרים החמורים ביותר והם מועטים מכיוון שזה רק כאלה שהגיעו להליך פלילי.

<ורד וינדמן: תסתכלו אפילו מה קורה בבית הדין במקרים החמורים ביותר.

<ורד וינדמן: הרוב של המקרים האלה אלה הם מורים או מנהלים או אנשי חינוך אחרים שנשארים בתוך המערכת, למרות התנהגות של סטירות, של קריעת עור התוף.

<ורד וינדמן: לא דברים שאתם תתווכחו על החומרה שלהם, שקשה להתווכח על החומרה שלהם.

<ורד וינדמן: יש סמכות מוגבלת למשרד החינוך, למנכ"ל.

<ורד וינדמן: יש ועדת משמעת שלא קיימת, שלא מתפקדת.

<ורד וינדמן: למשרד החינוך יש מעט מאד כלים כדי לבצע מדיניות שהיא של עצמו, של הוצאת אנשי חינוך שהם או אלימים או נוהגים בהשפלה כלפי תלמידים ולא מעוניינים שהם יהיו שם.

<ורד וינדמן: ולכן אני קוראת לוועדה אלף לאפשר את הכלים המשפטיים הראויים למשרד החינוך כדי שהוא יוכל להתמודד עם התופעה הזאת, שאני בטוחה שהוא מעוניין להתמודד עם התופעה הזו; וגם הייתי רוצה לשמוע גינויים גם כלפי מקרים של אלימות של איש חינוך כלפי תלמידים.

יפעת שאשא ביטון: חד משמעית.

<ורד וינדמן: חשוב לי להעביר את המסר הזה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: פרופסור יוסי יונה, בבקשה.

יוסי יונה: טוב, אדוני יושב הראש, ככה.

יוסי יונה: הבעיה של האלימות במערכת החינוך היא בעצם בוא נאמר, ואני אגיד מילים קצרות כמילות רקע, בסופו של דבר פעם חשבו שבית הספר יכול לתפקד כאילו הוא איזו שהוא אי בתוך המציאות החוץ בית ספרית.

יוסי יונה: אנחנו יודעים שבית הספר פחות או יותר משקף את המציאות שבתוכה הוא פועל.

יוסי יונה: והמציאות שבה הוא פועל היא לא כזו, בוא נאמר שלא מעודדת אלימות, אלא יכול מאד להיות שהיא גם מעודדת וגם ידינו במעל.

יוסי יונה: כנסת ישראל לא מצטיינת כאכסניה שבה אנחנו מעודדים סבלנות ופתיחות וקבלה של האחר.

יוסי יונה: ולפחות באמת האלימות המילולית, שאנחנו עדים לה לעתים מאד קרובות בין כותלי הבית הזה, ולכן גם לנו יש אחריות ואנחנו צריכים להפנות מבט כלפי - - -

יעקב מרגי: הנה יש לי ערובה שבדיון הזה לא תהיה אלימות מילולית בין חברים.

יוסי יונה: חד משמעית, כן.

יוסי יונה: כי זה בכל זאת ועדת חינוך, אדוני יושב הראש ואנחנו אות ומופת לאופן שבו הדברים צריכים להתנהל בבית הזה.

יעקב מרגי: זה לא ציני.

יעקב מרגי: הוא אמר את זה ברצינות.

יעקב מרגי: אין התפרצויות בוועדת החינוך.

יוסי יונה: כשאנחנו חושבים על אלימות בתוך מערכת החינוך, בוודאי יש לנו שלוש קטגוריות ילד למול ילד, מורה למול ילד וילד למול מורה.

אמיר אוחנה: יש גם הורה מול מורה, זה גם.

יעקב מרגי: כן, בוודאי.

יפעת שאשא ביטון: שזה הדבר - - - הגדול.

מירב בן ארי: הוא לא חוזר על דבריי פשוט.

יוסי יונה: נכון.

יוסי יונה: יש לנו הסכם לא כתוב.

יוסי יונה: אז אני חושב ומה שאני הייתי רוצה להביא לכאן ואני מקבל גם את תוקפם, בין אם המוגבל או הנרחב של הדברים שאת אומרת, אבל אני רוצה להביא בדיון הזה דווקא את כאבם של המורים ושל המורות במובן הבא.

יוסי יונה: תראו, מה קורה כאשר ילד תוקף מורַה או מורה.

יוסי יונה: אין שום מנגנון שמסייע למורַה או למורה.

יוסי יונה: מנגנון שמשרד החינוך או מערכת החינוך תעמוד אחריו.

יוסי יונה: זאת אומרת המקרים הללו שאני שמעתי עליהם, בין אם זה במקרה אילת או במקרים אחרים, המורה אמורה להתמודד לבד.

יוסי יונה: ללכת, להגיש תלונה במשטרה נגד הילד או הוריו וכו', ללא שום קבלת סיוע מטעם מערכת החינוך.

יוסי יונה: לכן אדוני יושב הראש, אפשר שתהיינה לכן הצעות אופרטיביות בקטגוריות האחרות של ילד מול ילד ומורים למול ילדים, אבל במקרה הזה, אדוני יושב הראש, אני חושב שאנחנו צריכים לחשוב גם אופרטיבית.

יוסי יונה: לקרוא לקיומו של מנגנון, מעבר לגיבוי, שהוא גיבוי ערכי של מערכת החינוך למורַה או למורה הנפגע.

יוסי יונה: מה צריך להיות טבעו של המנגנון הזה, שכאשר מורה נפגעת על ידי תלמידים, שהיא יכולה לגשת והמנגנון הזה יסייע לה למצות הליכים נגד אלה שפגעו בה.

יוסי יונה: היום המורים והמורות נמצאים חשופים כאשר הדבר הזה קורה, והם צריכים להתמודד עם זה לבד, כאילו - - -

יעקב מרגי: או שההורה אומר לה תדעי לך אני יודע איפה את גרה ואיפה הילדים שלך לומדים.

יוסי יונה: בוודאי .

יוסי יונה: לכן במקרים כאלה, מעבר לכך שהיא יכולה או הוא יכול ללכת למשטרה ולהתלונן, חייב להיות מצב שבו מערכת החינוך מיד מתגייסת והופכת להיות הגורם המרכזי שנותן לה את ההגנה ופועל בשמה.

יוסי יונה: זה הדבר שחסר ואני קורא לנו, לחברות, חברי ועדת החינוך של הכנסת, להתחיל לחשוב ברצינות ואולי אפילו באמצעות של איזו חקיקה שתחייב את המדינה ליצור את המנגנון הזה, שמעניק את ההגנה האוטומטית – מורַה, מורה נפגעים – הם לא הולכים למשטרה בלבד, אלא הולכים גם למנגנון - - -

מירב בן ארי: סיוע משפטי.

יוסי יונה: סיוע כזה שיכול להגן עליהם.

יוסי יונה: ואני בטוח שאנחנו נוכל לעשות עבודה משמעותית ולא אלימה בתחום הזה.

יוסי יונה: תודה, אדוני יושב הראש.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: חבר הכנסת מאיר כהן.

מאיר כהן: אדוני יושב הראש ושאר הנוכחים.

מאיר כהן: אני רוצה להגיד כמה דברים.

מאיר כהן: האחד, לצערי הגדול בתי הספר מזמן הפסיקו להיות מרחבים מוגנים לא לתלמידים ולא למורים.

מאיר כהן: חד וחלק.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

מאיר כהן: ובמיוחד ככל שאני מגיע – ואני ניהלתי בית ספר 25 שנים – ככל שאני מגיע לבתי ספר שהם בתי ספר גדולים, בתי ספר לא הומוגניים, לא וולונטריים, אלא בתי ספר ציבוריים, גדולים ואנחנו מגלים שם תופעות שהן תופעות שצריכות להדאיג בראש ובראשונה את משרד החינוך.

מאיר כהן: אני אומר אדוני יושב הראש, בפסקנות שלא משתמעת לשני פנים – אי אפשר לעשות שום שיח פדגוגי במקום שהוא אלים ולצערי הגדול, כבודם של המורים במדינת ישראל מחול.

מאיר כהן: נכנסו זוג פרחחים לבית ספר, ירו במורה, לא בדמה.

מאיר כהן: זה עבר לנו מעל לראש.

מאיר כהן: לבית המשפט זה עבר מעל הראש, כי הם שחררו את הילדים בניגוד להמלצת המשטרה.

מאיר כהן: אני לא ראיתי - ונדמה לי שראיתי את יפה מארגון המורים - אני לא ראיתי את ארגוני המורים - - -

<יפה בן דוד: הסתדרות המורים.

מאיר כהן: הסתדרות המורים, סליחה יפה.

מאיר כהן: ברוכה הבאה.

מאיר כהן: אבל אני גם לא ראיתי את ארגון המורים עם רן, שיש לי כבוד אליו - - -

מירב בן ארי: הוא לא בא אף פעם, זה בסדר.

מאיר כהן: מרעיד את המדינה באותו יום.

מירב בן ארי: אנחנו שנתיים וחצי פה, הוא אף פעם לא בא.

מאיר כהן: חבריה, כשבבית הספר שלי ואצל עוד הרבה מאד מנהלים טובים ממני, כשהיה מקרה של אלימות אנחנו עצרנו את נשמתנו כל היום, לא תפקדנו.

מאיר כהן: כל היום לא תפקדנו, כי הבנו שאנחנו יכולים לחנך לחמש יחידות כמה שאנחנו רוצים.

מאיר כהן: אנחנו יכולים לדבר על סובלנות כמה שאנחנו רוצים, אבל במקום שמתרחשים אירועים כמו בסרטון האיום ונורא, שילד מגיע – ובוודאי ראיתם את הסרטון באחד מבתי הספר – ילד מגיע ומטיח אגרוף שגורם לילדה הזאת להגיע לבית החולים.

מאיר כהן: ובמקום כזה אני שומע אחרי זה את התגובה של משרד החינוך, הילד הושעה מבית הספר לשלושה ימים.

מאיר כהן: אנחנו לוקחים את האלימות כחלק מהחיים שלנו.

מאיר כהן: החברה הישראלית, משרד החינוך, ההורים שחושבים - ויש לי הערכה להורים - אבל זה המקצוע היחיד שהורה שלא למד כלום ולא יודע כלום, יכול להיכנס אליך לחדר מורים ולהגיד לך תשמע, אתה מורה גרוע.

מאיר כהן: אני אדאג שיוציאו אותך מפה.

יעקב מרגי: אל מול הכיתה בעצמה.

מאיר כהן: אני מאד מקווה, יושבת ראש הארגון, שאני מכיר אותה הרבה שנים.

יעקב מרגי: מזכ"לית הסתדרות המורים.

מאיר כהן: מזכ"לית הסתדרות המורים.

יעקב מרגי: הוא היה מנהל תיכון, מה את רוצה?

מאיר כהן: אני מכיר את יפה.

מאיר כהן: אני מאד מקווה שזאת הרוח שאת תביאי איתך, של לבוא ולהסביר.

מאיר כהן: תחליטי מה הדרך.

מאיר כהן: לא צריך להשבית מערכת בכדי לעצור את נשמתנו.

מאיר כהן: לבוא ולהסביר שהתופעה הזאת חייבת להיפסק.

יעקב מרגי: תודה.

מאיר כהן: חייבת להיפסק.

מאיר כהן: אני רוצה להוסיף רק עוד משהו ברשותך.

יעקב מרגי: בבקשה.

מאיר כהן: כל מי שמנהל בית ספר ומורה בבית ספר, גברתי יושבת הראש, יודע שמקבלים את התוצאות של המיצ"ב.

מאיר כהן: ובמיצ"ב יש כלי יוצא מן הכלל שנקרא האקלים הבית ספרי.

מאיר כהן: עכשיו שימו לב, המדינה נרעדת, אדוני יושב הראש, אם בית ספר יש בו 41 במדעים.

מאיר כהן: שר החינוך וכל העולם מדבר כמה חשובים המדעים.

מאיר כהן: באותו בית ספר – 61% מהתלמידים אומרים שהם חוו אלימות מהסוג שאת דיברת, מהסוג שאני דיברתי.

מאיר כהן: שום דבר לא קורה.

מאיר כהן: המפקחת לא באה להגיד להם נו, נו, נו.

מאיר כהן: יש ארבע מפקחות שמטיילות, אבל יש 40 מפקחים שמדברים על הוראת המדעים.

מאיר כהן: לא נצליח בהוראת המדעים במקום שיש אלימות.

מאיר כהן: תודה רבה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: אני אתן לחבר הכנסת יואל רזבוזוב ולאחר מכן אני רוצה לשמוע את אחד התלמידים האורחים שלנו.

יפעת שאשא ביטון: זה חשוב.

יואל רזבוזוב: תודה כבוד יושב הראש על הדיון, חברי הכנסת, חברות הכנסת, אורחים נכבדים.

יואל רזבוזוב: אני חושב שכשכולנו ראינו את הסרטון הזה ואני מסכים כאן עם חברי, חבר הכנסת מאיר כהן, לא הייתה רעידת אדמה.

יואל רזבוזוב: אני מבחינתי זה לא מעשה קונדס.

יואל רזבוזוב: מה זה שחררו אותם, הביאו אותם, המשטרה המליצה, שחררו אותם הביתה.

יואל רזבוזוב: אלה עבריינים לכל דבר.

יואל רזבוזוב: אמא שלי מורה, מחנכת 25 שנים רק בארץ, 40 שנה סך הכל.

יואל רזבוזוב: אשתי מורה, רכזת שכבה.

יואל רזבוזוב: אני ראיתי את זה אישית.

יואל רזבוזוב: אם מישהו היה ניגש לאמא שלי או לאשתי עם אקדח והשני היה מצלם, אני לא יודע אם הייתי מצליח לעצור את עצמי.

יואל רזבוזוב: הוועדה היא נגד אלימות ואני אומר לכם, מצב כזה לא יכול לקרות במדינה מתוקנת.

יואל רזבוזוב: לא יכול להיות שלמורים אין שום מעמד, שאף אחד לא מגן ואותם החוליגנים, פושטקים, אני לא יודע באיזו מילה גנאי לקרוא להם, הם יושבים בבית ומתפנקים ושום עונש ושום דבר; ואנחנו עוברים על זה בשתיקה.

יואל רזבוזוב: אני חושב שכאן צריכה לצאת קריאה.

יואל רזבוזוב: הדבר אחד.

יואל רזבוזוב: דבר השני, שאני גם באותו יום כבר הייתי בטלפון עם יושב ראש ארגון המורים, עם רן ארז ואנחנו החלטנו, כל סיעת יש עתיד עם יושב ראש המפלגה, יאיר לפיד, חבר הכנסת מאיר כהן חתום על החוק, חוק להסדיר את המעמד של מורה כעובד ציבור בחוק העונשין.

יואל רזבוזוב: היום הוא בכלל לא בחוק העונשין.

יואל רזבוזוב: בחוק העונשין יש עובדי ציבור, יש עובדי מדינה, עובדי סוכנות.

יואל רזבוזוב: מורה לא שם, אז אנחנו מכניסים - - -

יעקב מרגי: למרות שלאחרונה היה פסק דין מאד בעייתי של בית המשפט, בהגדרה שעובד ציבור זה לא מה שהיה פעם.

יואל רזבוזוב: אני חושב ששר החינוך, משרד החינוך חייבים לתמוך בחוק הזה.

יואל רזבוזוב: ארגון המורים תומכים בחוק.

יואל רזבוזוב: אני בטוח שגם הסתדרות המורים.

יואל רזבוזוב: החוק נותן מעמד למורים ואני בטוח שהוא חייב לעבור ואנחנו צריכים לתת איזו שהיא הגנה לאותם המורים ולהעניש בחומרה את אותם החוליגנים.

יואל רזבוזוב: תודה.

יעקב מרגי: תודה רבה.

יעקב מרגי: רום לוי.

אמיר אוחנה: אדוני יושב הראש, אם אפשר הערה לסדר.

יעקב מרגי: בקשה.

אמיר אוחנה: לפני שאנחנו ממשיכים, אם יהיה אפשר לפני שאנחנו מדברים לשמוע קצת נתונים על היקף התופעות.

יעקב מרגי: ודאי, ודאי.

אמיר אוחנה: שנדע על מה אנחנו מדברים.

יעקב מרגי: ודאי.

יעקב מרגי: בכוונה נתתי לחברי הכנסת להציג את הנושא.

יעקב מרגי: עוד לא התחיל הדיון.

יפעת שאשא ביטון: גם מקרה או שניים הם מספיק חמורים.

אמיר אוחנה: מקרה או שניים הם לא מספיק חמורים כדי לכנס את ועדת החינוך של הכנסת בשנה.

אמיר אוחנה: חשוב לשמוע איזה היקף.

יעקב מרגי: רום לוי, תלמיד שכבת י"ב בבית הספר החקלאי עין כרם, בבקשה.

<רום אברהם לוי: שלום לכולם.

יעקב מרגי: אלף תודה שהתנדבת.

<רום אברהם לוי: בכיף.

<רום אברהם לוי: כיף לנו להיות פה, דבר ראשון.

יעקב מרגי: תודה.

<רום אברהם לוי: שמנו לב שאנחנו מדברים פה קצת על היחס בין מורה לתלמיד.

<רום אברהם לוי: אז כאילו חשבתי על זה לרגע.

<רום אברהם לוי: אמרתי נגיד ואני באמת נפגע ממורה, הוא פונה אלי בצורה לא נעימה, הוא יוצר מצב – ולא קרה לי עדיין – ברוך השם – אבל אם קורה מצב כזה, אני לא יודע לאן לפנות.

<רום אברהם לוי: אין לי מנהל שאני אפנה אליו ואגיד וואלה, יש לי הגנה עכשיו.

<רום אברהם לוי: אין לי.

<קריאה: - - -

יעקב מרגי: רגע, רגע, אני מבקש לא לסייע בידו.

יעקב מרגי: חופשי, דבר.

<רום אברהם לוי: אני יכול לדבר - - -

יעקב מרגי: חסינות פרלמנטארית לרגע יש לך.

<רום אברהם לוי: אז כאילו אני רואה את עצמי חושב על זה רגע ואומר - - -

יעקב מרגי: במילים אחרות אתה אומר רבותי, אם אתה תלמיד שכבה י"ב, ואני מעריך שמכיתה א' אתה במערכת הממלכתית ואתה אומר לעצמך בסיטואציה כזו אם תלמיד חווה חוויה פוגענית ממורה, אין לו למי לפנות, אתה לא יודע מה הנוהל, איך פונים ולמי פונים.

<רום אברהם לוי: נכון.

יעקב מרגי: בסדר, זו שאלה שנתייחס אליה בהתאם.

יעקב מרגי: מעבר לזה, אלימות בית ספרית – אתה מכיר את הסוגיה הזו?

<רום אברהם לוי: יש.

יעקב מרגי: ראית אותה?

יעקב מרגי: חווית?

<רום אברהם לוי: כן.

<רום אברהם לוי: חוויתי.

<רום אברהם לוי: כאילו, מה זה חוויתי?

<רום אברהם לוי: קרו דברים, קורים דברים בבית הספר כל הזמן.

<רום אברהם לוי: זה לא סוד.

<רום אברהם לוי: אנחנו תלמידים ויש לפעמים טקלים בין תלמידים וזה קורה.

<רום אברהם לוי: בדרך כלל זה מתחת לרדאר של בית הספר.

<רום אברהם לוי: כאילו פחות שומעים על זה, המורים לא תמיד שמים לב.

יעקב מרגי: ומקרה שכן התגלה על ידי הרדאר?

יעקב מרגי: הטיפול היה - - -

<רום אברהם לוי: בין תלמידים בדרך כלל יש טיפול.

<רום אברהם לוי: בין מורה לתלמיד - - -

יפעת שאשא ביטון: אין.

<רום אברהם לוי: כאילו אין איזה משהו מיוחד.

יעקב מרגי: הבנתי.

יעקב מרגי: תודה רבה לך.

יעקב מרגי: בהצלחה.

<רום אברהם לוי: תודה לכם.

מאיר כהן: תגיד לי, כשיש אלימות ואתם רואים בהפסקה – תגיד לי בכנות – אתם הולכים להשתנקר?

מאיר כהן: תגיד את האמת.

יעקב מרגי: הוא אמר, זה מסתדר בין התלמידים.

<רום אברהם לוי: כמעט ולא.

<רום אברהם לוי: זה מסתדר בינינו.

איתן ברושי: לפי הנהלים צריכים להיות מורים בהפסקות בחוץ.

מאיר כהן: אם אז לא היו מצלמים את האירוע הזה, זה היה נסגר בכיתה?

<רום אברהם לוי: הרבה פעמים כן.

מאיר כהן: תודה.

מירב בן ארי: ברור.

יעקב מרגי: איתן ברושי, בבקשה.

איתן ברושי: אדוני יושב הראש, חברי הכנסת, חברים ותלמידים.

איתן ברושי: אין ספק שהדיון הזה מעיד על בעיה קודם כל של החברה הישראלית.

איתן ברושי: אדוני יושב הראש, אתה כבר ותיק פה, אנחנו לא מצליחים להשתחרר מתופעת האלימות והדיונים האלה לא פעם ראשונה.

איתן ברושי: היטיב לדבר פה גם חברי מימין, שבא מניסיון בהוראה.

איתן ברושי: ונשאלת השאלה מדוע באמת - - -

יוסי יונה: הוא מרכז.

איתן ברושי: מימיני, הוא בא מרחוק.

איתן ברושי: אני חושב שהדיון הזה הוא קודם כל אומר משהו על החברה הישראלית.

איתן ברושי: 22 שנה אחרי רצח רבין, לא מזמן ציינו, הדגשנו את תופעת האלימות, שעל זה אין ויכוח פוליטי.

איתן ברושי: בסופו של דבר הדיון החוזר הזה מראה שאנחנו לא משתחררים מהבעיה ונשאלת השאלה מדוע זה חוזר על עצמו.

איתן ברושי: אני לא יודע מי פה ממשרד החינוך, אבל לא פעם הערתי גם על סגנון הדיבור של שר החינוך, שיש לו גם התבטאויות שלא תמיד – גם אם הן נאמרות בין שר חינוך לשר אחר או לראש ממשלה – הוא שר חינוך.

איתן ברושי: ואין ספק שהכנסת – ואני בא עכשיו מדיון שהתפוצץ על קרן קיימת לישראל – הכנסת היא לא הדוגמא הטובה - - -

יעקב מרגי: יש עוד היבט לאלימות, של שרים עם המערכת.

איתן ברושי: הכנסת היא לא דוגמא טובה לתרבות הדיון ואני חושב שהתגובה לאירוע של אילת הייתה מתונה מדי.

מאיר כהן: סליחה, אני שמעתי את נציג המשטרה.

מאיר כהן: המשטרה רצו הפעם באמת ללכת בכל הכוח ועומד נציג המשטרה, ביום ראשון הביאו אותו בפני שופט, הביאו את הילדים והשופט שחרר אותם הביתה.

איתן ברושי: אני רוצה להגיד על זה.

יעקב מרגי: נשמע התייחסות.

איתן ברושי: יש רגעים ויש אירועים בצירוף של מקום וזמן, שיכולים ליצור איזו שהיא דרמה והיא לא נוצלה.

איתן ברושי: הסרטון, גם אני ראיתי, לא האמנתי למראה עיני שיש דבר הזה.

איתן ברושי: אני לא מכיר את הסוג הזה של האמצעים, אבל נדמה לי, ואני לא יודע מי פה ממשרד החינוך – המדינה לא הזדעזעה ולא - - -

יעקב מרגי: רבותי.

איתן ברושי: סליחה, הנה דוגמא - - -

יפעת שאשא ביטון: חברה, אנחנו מדברים על זה.

יעקב מרגי: לא משנה.

איתן ברושי: זו דוגמא של תרבות.

איתן ברושי: המדינה לא הזדעזעה מהאירוע באילת ומשרד החינוך לא ניצל את האירוע הזה להפוך אותו לדוגמא, כמו שבמידה מסוימת נוצר האירוע בבית החולים איכילוב, שידעו להפוך את האלימות בבית החולים לדוגמא וסמל למדינה כולה, כולל עם כל מי שהסתובב שם, עם השמות הנוצצים.

איתן ברושי: ולכן אדוני יושב הראש, למי שצריך לתת פה עכשיו איזו שהיא הערה, זה קודם כל למשרד החינוך, לא למשטרה, שגם אני כמי שנלחם בפשיעה החקלאית אומר לכם שהמדינה לא מבינה מה קורה פה.

איתן ברושי: ואולי בגלל שזה היה באילת - אין לי תשובה - למה זה לא הפך להיות אירוע מעצב בחברה הישראלית.

איתן ברושי: למה לא - - -

יעקב מרגי: תודה.

איתן ברושי: רגע, תן לי להמשיך עוד משפט.

איתן ברושי: אני רוצה לומר לך ואני אומר לוועדת החינוך ואני אומר גם לראשי משרד החינוך וארגוני המורים, אתם לא עושים מספיק כדי לשמור על המורים ולחזק אותם.

איתן ברושי: בין היתר, בסוגריים, המציאות שקראתי בעיתונים – כי הייתי שותף לדיונים בשנה שעברה – שחזרה התופעה של שיבושי השכר של המורים – הם גם ביטוי למה הממשלה חושבת על המורים.

איתן ברושי: מי שיכול שנה אחי שנה לא לשלם את המשכורות בזמן, יש בזה אמירה מה הוא חושב על המורים.

יעקב מרגי: תודה.

איתן ברושי: עוד משפט אחרון.

איתן ברושי: אני הגשתי הצעת חוק, היא תדון בקרוב, שתבחן מחדש ותציע השלמות ותיקונים על הסמכת מורים.

איתן ברושי: הערות על אלימות של מורים או על התנהגות של פדופילים, אדוני יושב הראש, היא נובעת מזה שמערכת החינוך לא השכילה למצוא דרכים למנוע כניסת אנשים שלא ראויים למערכת ההוראה.

איתן ברושי: חייבים לחזק את הסינון ואת הבקרה, כדי למנוע כניסה של מי שלא ראוי להיות מחנך בישראל.

איתן ברושי: תודה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: חבר הכנסת אמיר אוחנה.

אמיר אוחנה: תודה אדוני.

אמיר אוחנה: קודם כל אני פותח בזה שבאמת הייתי רוצה לשמוע נתונים השוואתיים לגבי האלימות במערכת החינוך, כדי להבין כמה דברים.

אמיר אוחנה: אלף, איפה אנחנו ביחס לזמן.

אמיר אוחנה: כלומר האם התופעה הולכת ומתגברת, או להיפך – הולכת ופוחתת.

אמיר אוחנה: אחד.

אמיר אוחנה: שניים, איפה אנחנו ביחס לעולם.

אמיר אוחנה: האם ישראל במקום רע, במקום טוב.

מאיר כהן: לא טוב.

אמיר אוחנה: או, אז אני רוצה לשמוע את הנתונים, אני רוצה לראות את המספרים.

יעקב מרגי: רק להגיד לך משהו, אמיר.

יעקב מרגי: גם אם אנחנו במקום טוב ויש אלימות, אנחנו לא טוב.

אמיר אוחנה: לא, לא - - -

יעקב מרגי: אבל אני מבין אותך.

יעקב מרגי: מבין אותך.

אמיר אוחנה: אני חושב שחברת הכנסת שאשא ביטון אמרה דבר נכון.

אמיר אוחנה: היא אמרה כל מקרה אלימות הוא חמור.

אמיר אוחנה: אין ספק.

אמיר אוחנה: אבל אם הייתי שומע שיש מקרה אחד בשנה, וואלה, אתה יודע, הייתי רגוע.

אמיר אוחנה: בסדר?

אמיר אוחנה: נכון?

אמיר אוחנה: זה כנראה לא המצב.

אמיר אוחנה: אז אני רוצה לשמוע.

אמיר אוחנה: דווקא איגי עשו עבודה יפה, קראתי את נייר העמדה שלהם.

אמיר אוחנה: הם כן מדברים על כמה נתונים, אז נשמע אותם גם בהמשך.

יעקב מרגי: ביקשתם רשות דיבור?

<נעה גולני: עכשיו ניסיתי להעביר פתק ושלחנו מייל אתמול.

יעקב מרגי: לא, מייל זה לא קשור.

יעקב מרגי: תנו לי עכשיו פתק, בבקשה.

<נעה גולני: אז הנה, הפתק מוכן.

אמיר אוחנה: אבל המסר שיוצא מכאן הוא מסר של ימין ושמאל, קואליציה, אופוזיציה, מסר אחיד של לא לאלימות.

אמיר אוחנה: מערכת החינוך צריכה לטפל בזה.

אמיר אוחנה: אי אפשר לבוא בטענות למשטרה אם במקרה הספציפי הזה המשטרה מבקשת לעצור ובית המשפט משחרר, אבל כן צריך שתהיה קריאה למערכת המשפט לאכוף ביחד חזקה, ביד קשה, את נושא האלימות וספציפית במערכת החינוך.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: חברת הכנסת יפעת שאשא-ביטון ולאחר מכן נשמע את מזכ"לית הסתדרות המורים, הגברת יפה בן דוד.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה אדוני יושב הראש.

יפעת שאשא ביטון: אני מוכרחה לשתף אותך שאני יושבת כאן ואני מודה שהלב שלי בוכה, ואני אסביר לך גם למה.

יפעת שאשא ביטון: קודם כל אין שאלה שהמורים במדינת ישראל לא צריכים – חייבים – להיות מוגנים.

יפעת שאשא ביטון: אם אנחנו רוצים שהילדים שלנו יהיו מוגנים במערכת, אין שאלה שהמורים שלנו צריכים להיות מוגנים.

יפעת שאשא ביטון: יחד עם זאת, למה התחושה שלי היא קשה?

יפעת שאשא ביטון: גם מהשיח שהיה כאן בשולחן, כשורד, יושבת ראש המועצה לשלום הילד דיברה וככה ניסו להגיד זה לא השיח, למרות שזה נושא הדיון.

יפעת שאשא ביטון: את אותו הלהט שהיה כשתקפו את המורה באילת, עם ההשבתה ועם השיח וכל הפינג פונג של הארגון היציג של המורים וההסתדרות והארגונים.

יפעת שאשא ביטון: כולם הוציאו ונזעקו.

יפעת שאשא ביטון: הייתי רוצה לראות כשילדים בתוך המערכת נפגעים.

יפעת שאשא ביטון: ואני אומרת לכם, אנחנו מטפלים בעשרות פניות מתוך מאות של מקרים.

יפעת שאשא ביטון: אני רק בחודש האחרון טיפלתי בשלושה מקרים, אחד אגב של ילדה בכיתה י"ב, שהוכתה על ידי המורה.

יפעת שאשא ביטון: זה מצולם.

יפעת שאשא ביטון: זה מתועד.

יפעת שאשא ביטון: הם מנסים להגיד שהוא לא התכוון להרביץ לה, אבל זה קרה.

יפעת שאשא ביטון: זה קרה.

יפעת שאשא ביטון: רואים את זה.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת זה לא איזו שהיא ספקולציה.

יפעת שאשא ביטון: והמערכת בחרה שהוא יישאר בתוך בית הספר, אבל הוא לא ילמד את הילדה הזו יותר, אוקיי?

יפעת שאשא ביטון: המשטרה סגרה את התיק, כי זה לא מספיק פלילי.

יפעת שאשא ביטון: זה רק כמה חבלות ביד, סימנים אדומים – זה לא מספיק פלילי.

יפעת שאשא ביטון: אבל השאלה היא אם גם כשזה לא מספיק פלילי, אם האדם הזה ראוי להישאר כאיש חינוך בתוך המערכת.

יפעת שאשא ביטון: הייתה לנו סיטואציה של גננת באחד היישובים בארץ, שכולם ידעו שהיא לא יכולה להישאר בגן הילדים והייתה התמסחרות – סליחה על הביטוי, אבל הייתה התמסחרות בין משרד החינוך לבין הארגונים, כדי להזיז אותה מהגן.

יפעת שאשא ביטון: לא להוציא אותה מהמערכת, כי הבינו שזה בלתי אפשרי, להזיז אותה מהגן.

יפעת שאשא ביטון: וההסתדרות ידעה שהיא לא יכולה להישאר במערכת ויתחילו התהליכים שצריך לעשות ויודעים שזה לוקח זמן.

יפעת שאשא ביטון: אבל אני אומרת לכם, בדרישה שלי – ויש מקרים נוספים, אני לא אלאה אתכם וזה גם מספיק כואב בשביל לדבר על זה – באותם המקרים שבהם אנחנו נטפל בעשבים השוטים האלה ונוציא אותם מהמערכת, אנחנו לא רק נגן על הילדים, אנחנו נגן גם על הרוב הגורף – פרופסור יונה – על הרוב הגורף של מערכת החינוך, של אותם מורים שמגיעים מדי בוקר ועושים עבודת קודש.

יפעת שאשא ביטון: והעשבים השוטים האלה, שאנחנו כל כך טורחים להגן עליהם, מאפילים על כל המערכת.

יפעת שאשא ביטון: אז אני יוצאת כאן בקריאה נואשת לארגונים, באמת נואשת.

יפעת שאשא ביטון: טיפלתי במספיק מקרים בשנה האחרונה.

יפעת שאשא ביטון: תעזרו לנו, בלי כל הפרוצדורות ובלי כל הפוליטיקות של להגן, כי יש פה בחירות כאלה ואחרות.

יפעת שאשא ביטון: תעזרו לנו להוציא מהמערכת את מי שלא מתאים להיות בה, כדי שאנחנו נגן עם על המערכת וגם על הילדים שלנו.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יעקב מרגי: תודה רבה.

יעקב מרגי: גברת יפה בן דוד, מזכ"לית הסתדרות המורים.

<יפה בן דוד: טוב, אז קודם כל אני אתחיל בתודות.

יעקב מרגי: את המיקרופון יש להטות אלייך.

יעקב מרגי: תרימי ותצעקי עלינו קצת.

<יפה בן דוד: צעקתי מספיק במשרד.

יעקב מרגי: או, הנה, את יודעת לצעוק.

<יפה בן דוד: כשצריך.

<יפה בן דוד: אז קודם כל אני מודה לך, אדוני יושב הראש, על הדיון.

<יפה בן דוד: אני חושבת שהדיון הוא טוב וכמובן אם נגיע לתוצאות, אז אדרבה ואדרבה הוא יהיה אפקטיבי.

<יפה בן דוד: אני רוצה להודות באמת לחבר הכנסת יוסי יונה, שבאמת משתף פעולה ועושה מאמצים כבירים להגן על עובדי הוראה וגם על מעמדם.

<יפה בן דוד: רק מי שהיה במערכת ומכיר את המערכת, יודע את העבודה הקשה ובאמת השליחות הגדולה.

<יפה בן דוד: אם יש מקצוע שהוא באמת שליחות, זה מקצוע ההוראה.

<יפה בן דוד: אני מצרה על המקרים, שהם באמת בודדים שפה אני שומעת ומנסים להשליך את זה ולהפוך את הדיון למקום אחר.

<יפה בן דוד: אני לא אתייחס לנאמר, כי אני רוצה למקד את הבעיה הקשה ביותר שנמצאת במערכת החינוך.

<יפה בן דוד: אין יום, יום כן ויום לא, שאני מקבלת ללשכה שלי מקרים קשים ביותר, מקרי אלימות קשים של תלמידים כלפי עובדי הוראה והורים כלפי עובדי הוראה.

<יפה בן דוד: לתלמידים יש למי לפנות.

<יפה בן דוד: חד וחלק אני אומרת את זה.

<יפה בן דוד: התלמידים מטופלים, יש להם את הזכויות והזכויות מעוגנות בחוק.

<יפה בן דוד: למי שאין את הזכויות - - -

<קריאה: הם לא מכירים אותן.

יעקב מרגי: לא, אני אומר למה התכוון רום.

יעקב מרגי: בואי תקשיבי, התקיים פה דיון ויש את 'דע זכויותיך' שתקוע בלוח וביקשתי שיחליפו את הצבעים שלו, למה הוא לא ידידותי בכלל, לא מושך לקרוא אותו בכלל.

יעקב מרגי: מעבר לטקסט של דע זכויות וחוק זכויות התלמיד וכל זה, את הפונקציה.

<יפה בן דוד: יש - - -

יעקב מרגי: רגע, רגע.

יעקב מרגי: את יודעת.

יעקב מרגי: תקשיבי, כשאזרח מן השורה - - -

יפעת שאשא ביטון: אבל גם כשרואים שלא קורה - - -

יעקב מרגי: רבותי, רבותי, אני רק רוצה לומר, את הכושר שצברתי ב-15 שנים אחרונות, קצת לנסות להסביר אותו.

יעקב מרגי: זה כשאזרח פונה אלי כאיש ציבור, לפניית ציבור מסוימת, שהוא דבר שהוא קיים בחברה, לא דבר שהוא לא.

יעקב מרגי: ניקח הורה לילד עם צרכים מיוחדים שלא מקבל מענה מהרשות המקומית או ממשרד החינוך, פונה אלי, אני מבין או שהוא לא יודע והוא בא אלי בשאלה מה עושים, אני מבין שהמידע לא מונגש.

יעקב מרגי: אני קודם כל יוצא מתוך הנחה שהמידע לא מונגש.

יעקב מרגי: ואני אומר לכם, לא כולם יודעים.

יעקב מרגי: יש לו את ההיררכיה הבית ספרית והוא נכנס לאיזה מגננה עצמית כזו.

יעקב מרגי: לזה הוא התכוון.

יעקב מרגי: זה לא שאין.

יעקב מרגי: יפה, בבקשה.

<יפה בן דוד: ולכן מה שאני רוצה לומר ואני אתן גם ספציפית אולי את המקרה הקשה ביותר שהיה באילת.

<יפה בן דוד: אני הלכתי וביקרתי גם את צוות המורים, גם את המורה.

<יפה בן דוד: תראו איזה תעצומות נפש צריכות להיות למורה, שמיד חזרה לעבודה.

<יפה בן דוד: זה מורה שהייתה בכיתה, הילדים יצאו מהכיתה.

<יפה בן דוד: שני תלמידים בני 17, שהם לא מבית הספר, נכנסו בדרך לא דרך.

<יפה בן דוד: בהתחלה לא נתנו להם להיכנס, אבל הם מצאו את הדרך ונכנסו .

<יפה בן דוד: פגשו ילד, תלמיד בכיתה ז', שהוא ראה את האקדח והם אמרו לו את תדבר, תלך מפה מהר.

<יפה בן דוד: רק בחקירה הוא גם אמר את זה.

<יפה בן דוד: המורה שמעה פתיחה של אקדח והיא לא הספיקה להסתובב והם ירו בגבה.

<יפה בן דוד: ואז היא קמה ופשוט פנתה לאחת המורות כדי שתראה פשוט את האלימות וממה זה נגרם.

<יפה בן דוד: אבל מעבר לאלימות הפיזית, יש את מה שנקרא נושא הפגיעה הנפשית.

<יפה בן דוד: אני גם מצרה ואני אמרתי את זה גם בתקשורת, זה לא מעשה קונדס.

<יפה בן דוד: ילדים הגיעו בכוונת מכוון לפגוע.

<יפה בן דוד: הם יכלו לפגוע באותה מידה בתלמיד - - -

יעקב מרגי: בני כמה היו התלמידים הפוגעים?

<יפה בן דוד: בני 17.

<יפה בן דוד: הם הגיעו באמת בכוונת מכוון.

<יפה בן דוד: אם לא היו פוגעים במורה, אז הם היו פוגעים בתלמיד.

אמיר אוחנה: הם חיפשו אותה ספציפית, אגב?

<יפה בן דוד: לא.

<יפה בן דוד: הם לא מכירים אותה.

<יפה בן דוד: הם פשוט ראו אותה יושבת בכיתה ואז הם ניצלו את ההזדמנות, דרכו מיד את האקדח.

<יפה בן דוד: וזה מקרה אחד ויש לנו עוד הרבה מקרים כאלה.

<יפה בן דוד: לכן אני פניתי לרן ואמרתי לו תקשיב, בוא נעשה מעשה לפחות שיזעזע קצת את המערכת.

<יפה בן דוד: שמישהו יקשיב למה שקורה.

<יפה בן דוד: והשבתנו את המערכת העל יסודית, כאשר נעשו מאמצים כבירים למנוע גם את ההשבתה הזאת, אבל לא צלח בידם, כי היינו איתנים בדעתנו לעשות זאת.

<יפה בן דוד: תראו, השבתה היא לא הפתרון.

<יפה בן דוד: השבתה היא לא פיתרון.

<קריאה: וכשזה נגד תלמיד זה גם השבתה?

<יפה בן דוד: סליחה, השבתה היא לא פיתרון.

יעקב מרגי: זו שאלה שלה, היא תענה תשובה.

<יפה בן דוד: השבתה היא לא פיתרון.

<יפה בן דוד: הפיתרון חייב להיות קודם כל מניעה.

<יפה בן דוד: והסברה ללא ענישה, ללא אכיפה, לא תפתור את הבעיה וזה מה שאנחנו דורשים.

<יפה בן דוד: אני אומרת לכם שיש גם מקרים רבים שמורה ניגשת למשטרה.

<יפה בן דוד: מורה צריכה לגשת למשטרה להגיש תלונה וגם כאשר היא מגישה תלונה במשטרה, אחרי חקירה סוגרים את התיק ואומרים שאין עניין לציבור.

<יפה בן דוד: זאת אומרת אני לא מדברת על כך שהמורה צריכה גם להתייצב בפני אותו תלמיד שאותו היא מלמדת, כאשר היא הגישה תלונה במשטרה.

<יפה בן דוד: ואני לא מדברת גם על הלחץ שההורים מפעילים.

<יפה בן דוד: לכן לא יעלה על הדעת שתלמיד מתנהג באלימות וחוזר לכיתה, חוזר לאותו בית ספר.

<יפה בן דוד: אותו דבר ההורה.

<יפה בן דוד: לא יעלה על הדעת שהורה מתנהג באלימות, אם זה פיזית או מילולית כלפי עובד הוראה, והם דורשים ממנו ללכת ולהוציא צו הרחקה מבית הספר.

<יפה בן דוד: סליחה, יש מעסיק.

<יפה בן דוד: המעסיק צריך לדאוג לדברים הללו.

<יפה בן דוד: ולכן כן בכוונתנו גם להביא את זה ולעגן את הזכויות של עובדי ההוראה בחקיקה, שדמם לא יהיה הפקר.

<יפה בן דוד: אני רוצה לומר לכם, אם המצב ילך – והוא מצב הולך ומחמיר, כי אין מה לעשות.

<יפה בן דוד: זה פני החברה.

<יפה בן דוד: החברה לצערנו נעשתה אלימה והאלימות מגיעה גם לתוך בית הספר.

<יפה בן דוד: והיום בית ספר הוא לא מקום מוגן לא בשביל התלמידים וגם לא בשביל המורים.

<יפה בן דוד: מורים מגיעים היום לבית הספר בחשש גדול.

<יפה בן דוד: זה דבר שלא צריך להיות ואני חוזרת ואומרת אנחנו חייבים לחוקק – ושוב אני אומרת – זה לא רק משרד החינוך.

<יפה בן דוד: זה כלל המערכת.

<יפה בן דוד: זה לאגם משאבים ופשוט שגם התלמידים וגם ההורים יידעו מה הזכויות, אבל הם יידעו גם מה החובות.

<יפה בן דוד: לא יכול להיות ואנחנו לא ניתן שהמורים יהיו הפקר שאפשר לחבוט בהם.

יעקב מרגי: תודה.

אמיר אוחנה: יפה, כשאת אומרת שהתופעה הולכת ומתגברת - - -

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה שתגידו שגם הילדים לא יהיו הפקר.

יפעת שאשא ביטון: זה חשוב לי, שגם הילדים לא יהיו הפקר.

יעקב מרגי: יפעת, אבל הוא שואל שאלה, לא שומעים אותו.

<יפה בן דוד: הילדים הם לא הפקר, סליחה.

יעקב מרגי: רגע, יפה, לא בוועדת החינוך.

אמיר אוחנה: יפה, כשאת אומרת שהתופעה הולכת ומתגברת והחברה נהיית יותר אלימה וכו', זה מבוסס על נתונים?

<יפה בן דוד: אני מבססת את זה על כך שכמעט יום כן יום לא מגיעים אלי מקרים.

<יפה בן דוד: לא עשינו סקרים.

אמיר אוחנה: התשובה היא לא.

<יפה בן דוד: לא עשינו סקרים.

<יפה בן דוד: אנחנו רואים את המקרים.

יעקב מרגי: אולי משרד החינוך.

יפעת שאשא ביטון: אבל יש נתונים לגבי ילדים שנפגעו במערכת ואנחנו מדברים על מאות מקרים, כשאנחנו יודעים בוודאות שב-90% מהמקרים הפרקליטות סוגרת את התיק מכל מיני סיבות.

אמיר אוחנה: אני אשמח לשמוע את הנתונים.

יפעת שאשא ביטון: מערכת החינוך צריכה להבין - - -

יעקב מרגי: נדרוש את הנתונים.

יעקב מרגי: הנה אני א ומר לכם, אם אין נותנים, אם הם לא קיימים, אנחנו נדרוש אותם.

יפעת שאשא ביטון: אבל גם חשוב שלמערכת החינוך יהיו כלים להוציא לא רק את מי שהורשע בפלילים, שגם במקרה הזה הם לא מוציאים אותו, אלא גם מי שלא מתאים למערכת.

יעקב מרגי: תודה.

<יפה בן דוד: חבל שלא אספתם מקרים של מורים שנפגעו מאלימות.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא כופרים בזה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נהיה פה כדי להגן גם על המורים, אבל אני רוצה גם מכם לשמוע אמירה שאתם תגנו גם על הילדים.

יעקב מרגי: זה לא פינג פונג.

<יפה בן דוד: אנחנו מגנים על הילדים.

<יפה בן דוד: אנחנו לא צריכים, עם כל הכבוד, שפה יגידו לנו להגן על הילדים.

יפעת שאשא ביטון: בסדר, אז הנה, הוא ממשיך ללמד שם.

יעקב מרגי: גברת יפה, עם כל הכבוד, בזה שאנחנו דורשים הגנה לתלמיד, אנחנו לא פוגעים בערך הגנת המורה.

<יפה בן דוד: בוודאי.

יעקב מרגי: לא ככה זה נשמע, אז בואי, אני מבקש.

יעקב מרגי: חברת הכנסת לאה פדידה ולאחר מכן ד"ר דליה אלוני.

לאה פדידה: צר לי שלאחר דבריה של חברת הכנסת, חברתי יפעת, את באה ומציגה מין עמדה רק של המורים.

לאה פדידה: אלימות היא אלימות, נקודה.

לאה פדידה: אלימות היא נגע רע.

לאה פדידה: אנחנו לא נמצאים פה משני צדי המתרס.

לאה פדידה: ואמרה חברתי בכבוד ועם המון כבוד למקצוע ההוראה ויש כבוד, אם יש אלימות זה אותם כללים.

לאה פדידה: כמו שדרשת בזה הרגע שהורה או תלמיד יקבל את חומרת העונש, כך גם מורה, על אחת כמה וכמה מורה בישראל, כמו כל תפקיד אחר.

לאה פדידה: כמו שאנחנו נסלח לתושב פשוט ולא לחבר כנסת, גם מורה צריכה להראות דוגמא ולשמש.

לאה פדידה: לכן אין פני משני צדי המתרס ולו מילה אחת.

לאה פדידה: מהסתדרות המורים כן הייתי רוצה לשמוע את זה, להגיד שדין אלימות כנגד מורה הוא דין אלימות כנגד ילד או ילדה.

לאה פדידה: ולכן צריך להתנהג באופן שווה.

לאה פדידה: אנחנו בחברה שלנו צריכים לגלות אפס סבלנות לאלימות והתכנסנו כאן בגלל שכן יש מקרים כאלה, שמורה אחת או שתיים, אין לי מושג כמה.

לאה פדידה: אני מאד מעריצה ומעריכה את סגל המורים שכן עושה עבודה נאמנה וטובה, אבל להיכן אותו ילד יכול לפנות?

לאה פדידה: ואותו דבר גם לגבי המורַה או המורה, אותו דין.

לאה פדידה: אנחנו חייבים לעשות מנגנון שיגלה אפס סבלנות כלפי אלימות.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: רבותי, אני חייב לומר שלוקחים את הדיון לכיוונים לא נכונים.

יעקב מרגי: ביום יום, בשעה שעה, ברגעים אלה, סגל המורים וצוות המורים מגן על הילדים שלנו.

יעקב מרגי: מתמודדים עם תופעות קשות.

יעקב מרגי: אני אומר לכם לפעמים אני, אני כהורה הולך לבית הספר, אני לא הייתי עומד בסיטואציה הזו של המורה, של המחנך של הבן שלי או של מורה בית הספר.

יפעת שאשא ביטון: נכון, חינוך זה מקצוע קשה.

יעקב מרגי: סליחה.

יעקב מרגי: ביום יום, הגב, המגן האנושי של התלמידים אלה המורים.

יעקב מרגי: יש יוצאים מן הכלל.

יעקב מרגי: מורה שסרח ופועל בניגוד, צריך לטפל בו.

יפעת שאשא ביטון: מקומו לא שם, זה הסיפור.

יעקב מרגי: גם יפה תסכים.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

יעקב מרגי: הורה שפעל צריך להיות מטופל, אבל צריך לומר, הפתיחות שלנו, וטוב שכך, אם פעם הייתה לנו יד - ואנחנו מדברים על אקדח אוויר באילת, אז נמשיך עם המושג המושאל.

יעקב מרגי: הייתה לנו אצבע רקה, קלה על ההדק בלהרחיק תלמידים או שהקשנו קצת על מערכת החינוך, בצדק.

יעקב מרגי: אבל אי אפשר יחד עם זאת לאבד כל ערך ולהפקיר.

יעקב מרגי: הילדים חייבים להיות מוגנים, חד משמעית.

יעקב מרגי: בין אם זה ילד מול ילד ובין אם הורה מול ילד ובין אם זה מורה מול ילד וכנ"ל הפוך, לכל הכיוונים.

יעקב מרגי: בית הספר חייב להיות מרחב מוגן, עם אוויר צח ללא אלימות.

יעקב מרגי: אני חייב לשים את זה ואני מבקש להחזיר את הדיון ולמקד.

יעקב מרגי: יפה, בהמשך תהיינה לך עוד התייחסויות.

יעקב מרגי: ד"ר דליה אלוני, בבקשה.

<דליה אלוני: אני ד"ר דליה אלוני, נציגה של הסתדרות הפסיכולוגים בישראל.

<דליה אלוני: אני מאד מודה לך על רשות הדיבור.

<דליה אלוני: אני מאד מסכימה עם מה שנאמר פה.

<דליה אלוני: כפי שאנחנו מצפים מילדים שירגישו מוגנות, ביטחון ושייכות לבית הספר על מנת שתתרחש למידה, כך אנחנו מחויבים גם לביטחון ולמוגנות של צוות המורים.

<דליה אלוני: אני רוצה להגיד שבכל זאת מה שקודם לאלימות הפיזית זה קודם כל תרבות השיח.

<דליה אלוני: קודם כל האלימות המילולית.

<דליה אלוני: קודם כל התקשורת שיש בין המורים להורים, בין מורים לילדים.

<דליה אלוני: והרבה מהתכניות צריכות להיות מכוונות קודם כל לשיח שמכבד ולשיפור התקשורת ולגייס את ההורים, כדי שבאמת הם יוכלו אחר כך לתת גיבוי לצוות המורים.

יעקב מרגי: כן, אבל אני רק משתתף בדיון ואומר לך שאחרי שנעשה את כל מה שאת ממליצה, ויש תופעת אלימות, איך מטפלים בה?

יעקב מרגי: איזה סמכויות יש גם למשרד החינוך וגם למורים, למנהל בית הספר וגם להורים כנגד.

יעקב מרגי: כל הדברים האלה הולכים על הגדרה של ה-ליד.

יעקב מרגי: כשמנהל בית ספר מקבל ילד לבית הספר ואומר לו אצלנו לא משאירים תלמידים מאחור, אנחנו נעשה הכל כדי שכל תלמיד וכו', אבל מה, אפס סובלנות לאלימות.

יעקב מרגי: וכשקורית תופעת אלימות, הוא מקסימום יכול לנזוף בו או לשלוח אותה להרחקה של יומיים או שלושה.

יעקב מרגי: בזה לא עקרת את התופעה.

יעקב מרגי: ברגע שילד מגיב באלימות הוא צריך טיפול.

<דליה אלוני: נכון.

יעקב מרגי: לכן אנחנו רוצים מעבר להפריח פה סיסמאות, השאלה אם אנחנו עושים זאת לא רק ברמת המקרו אלא ברמת המיקרו.

יעקב מרגי: אני יודע שיש תכניות, אני יודע שנעשים דברים, אבל השאלה אם אנחנו יודעים להוריד את זה ברמה הכמותית הזו לשטח.

יעקב מרגי: אני אתן לך לסיים.

<דליה אלוני: אז אני רק רוצה לסיים ולהגיד שבאמת התשתית הראשונה היא באמת של החינוך וההסברה, אבל בהחלט אני מסכימה שבסופו של דבר, כשקורים המקרים האלה, אנחנו מחויבים באמת לתת גיבוי לכל הרשויות ולכל הגופים שאמונים למצות את הדין.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: מתן מלך, שב סביב השולחן.

יעקב מרגי: כל מי שנרשם ולא יושב סביב השולחן, יחסוך לנו את הזמן ויישב סביב השולחן.

יעקב מרגי: בבקשה.

<מתן מלך: אדוני יושב הראש, חברי כנסת נכבדים.

<מתן מלך: שמי מתן ועד לפני שנה עבדתי כמדריך בכפר הנוער קדמה.

<מתן מלך: לפני שאספר לכם את מה שארע לי במהלך עבודתי בקדמה, חשוב לי להדגיש כי אני רואה חשיבות בקיומם של כפרי הנוער והפנימיות בישראל וברור שאלו מסגרות שסייעות ולפעמים אף מצילות נער או נערה הזקוקים להזדמנות נוספת.

<מתן מלך: עד לפני שנה הייתי חלק מקדמה כמדריך וזאת עד שהותקפתי באגרופים על ידי חניך ולתקיפה הזו קדמו לא מעט איומים על חיי.

<מתן מלך: בכל ערב הייתי מגיע עם סיום המשמרת דו"ח על כל החניכים ובדו"חות אלה, בעשרת הימים אם לא יותר, שקדמו לתקיפה, כתבתי שאני מאוים על ידי אותו הנער התוקף.

<מתן מלך: אני מאוכזב וכועס על הנהלת קדמה שבחרה ובוחרת להתעלם מהמקרה שלי ולא לקחה אחריות על התקיפה שעברתי במהלך עבודתי.

<מתן מלך: ההנהלה הקיימת בקדמה התעלמה מהדיווחים שלי ואותם הדו"חות אף נעלמו - - -

יעקב מרגי: מתן, בוא תן לי, אני מבין את סערת הרגשות, תן לי לעזור לך, שנייה.

יעקב מרגי: אני מוכן לדון באופן כללי על התופעה.

יעקב מרגי: זה מקרה פרטי.

יעקב מרגי: לא הזמנו לפה את קדמה כדי לקבל תגובה.

<מתן מלך: יש פה נציג גם במקרה.

יעקב מרגי: יש?

יעקב מרגי: אני לא יודע אם הוא מוסמך.

<מתן מלך: כן, הוא מוסמך.

יעקב מרגי: אבל תשתדל, בוא תציג את המקרה באופן כללי, למרות סערת הרגשות.

יעקב מרגי: כי בכל זאת באת לכנסת לתרום לדיון.

<מתן מלך: ברור.

יעקב מרגי: אז אני מודה לך ומעריך זאת, כי זה לא פשוט, לא מובן מאליו, אבל תנסה להתמקד.

יעקב מרגי: בבקשה.

<מתן מלך: אני עדיין מבקש להציג את זה, כי יש לזה חשיבות.

<מתן מלך: בערב שאני הותקפתי, היה לי חשד שהנערים השתמשו בסמים.

<מתן מלך: אני דיווחתי על זה להנהלה לפני, דיווחתי על זה קודם ועם תחילת המשמרת, באותו יום שהותקפתי, כבר היו איומים כלפי עוד פעם.

<מתן מלך: במהלך כיבוי האורות הייתה המולה ענקית, אני הוקפתי על ידי מספר חניכים ואותו נער שאיים עלי, פשוט חבט בי באגרופים.

<מתן מלך: אני סבלתי משטפי דם ומזעזוע מוח ובהמשך אני סובל היום מפוסט טראומה.

<מתן מלך: אני חי את המקרה הזה כל יום וכל לילה ואני לא זוכר מה זה לישון בלי להתעורר בלילה.

<מתן מלך: מה שאני רוצה לומר פה והאזנתי לדיון שלכם, לי לא היה אף אחד שיגן עלי ולא היה מנגנון שבאמת אכפת לו ממני, כי יום אחרי שהגשתי את התלונה החלה מסכת של לחץ, של תגיש מכתב התפטרות ועד היום לא רק שהכפר לא לקח אחריות, אני עברתי חקירה באזהרה במשטרת ישראל, בגלל שעמדתי בהפגנת יחיד עם שלטים שקראתי לעזרה.

<מתן מלך: קראתי שצריך להעמיד את ההנהלה הזו לדין.

יעקב מרגי: תודה.

<מתן מלך: בבקשה, עוד 30 שניות.

<מתן מלך: אני רק מבקש לומר שאני מקווה שהוועדה הזאת תעשה את כל מה שהיא יכולה לטפל בהנהלת הכפר, על מנת למנוע שמקרים כאלה לא יהיו לא רק בקדמה, אלא במערכת החינוך.

<מתן מלך: תודה רבה.

יעקב מרגי: קדמה זה בקריית מלאכי ובקריית גת, אם אני לא טועה, נכון?

<מתן מלך: כן.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: אני אתייחס בקצרה, למרות שהפתעת אותנו עם מקרה פרטי, אבל אני אומר לך בצורה חד משמעית.

יעקב מרגי: אני אכנס לסוגיה הזו של מה שקרה, אבל זה לא חדש.

יעקב מרגי: היינו עדים לתלונות על תלמיד שחווה אלימות מתלמיד ודווקא התלמיד שחווה את האלימות נאלץ להחליף בית ספר.

יעקב מרגי: לא פעם ולא פעמיים.

יעקב מרגי: הכי קל לפתור את הבעיה ולשחרר את מתן, לפטר את מתן והוא פטר את הבעיה.

יעקב מרגי: כי מה לעשות?

יעקב מרגי: כי בכפרי הנוער מטפלים בתלמידים מהסוג הזה.

יעקב מרגי: אבל הוא לא צריך לשלם את המחיר.

יעקב מרגי: אם מדברים על לתת באמת תחושה של ביטחון לסגל ההוראה, לצוות, אני חושב שהדוגמא שהבאת פה היא דוגמא חיה, שאסור שזה יקרה.

יעקב מרגי: איך אומרים, כשיש דוגמא חיובית אומרים ממך יראו וילמדו.

יעקב מרגי: אני מקווה שמהמקרה שלך לא יראו ולא ילמדו, אלא הפוך.

יעקב מרגי: ההיפך הוא הנכון, צריך לתת את הגיבוי המלא.

יעקב מרגי: אני לא רוצה את כל הפרטים.

יעקב מרגי: אני מוכן לקבל פנייה ממך.

<מתן מלך: אני אעביר לך.

יעקב מרגי: אם צריך דיון, נעשה דיון.

יעקב מרגי: אם צריך לעשות בירור, נעשה בירור.

יעקב מרגי: נתמודד עם הסוגיה הזאת.

<מתן מלך: תודה רבה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: איגי, בבקשה.

<נעה גולני: שלום.

<נעה גולני: תודה אדוני יושב הראש.

<נעה גולני: לפני שאני אכנס לדברים אני רק אגיד שאלימות כלפי מורים היא כמובן דבר שהוא לא מקובל בשום צורה שהיא.

יעקב מרגי: תציגי את עצמך לפרוטוקול.

<נעה גולני: אני אציג.

<נעה גולני: שמי נועה, אני מייצגת היום את איגי – ארגון הנוער הגאה.

<נעה גולני: אני פה לדבר על העניין של התלמידים, אבל חשוב לי להגיד שאלימות כלפי מורים, כמו כל אלימות, היא אלימות שהיא לא מקובלת.

<נעה גולני: אנחנו ארגון נוער חינוכי, לכן אלימות כדבר, היא דבר שהוא לא מקובל.

<נעה גולני: אני שמחה להיות כאן ולדבר בפניכם בשם הארגון.

<נעה גולני: הארגון שלנו מפעיל כ-70 קבוצות על בסיס שבועי, ביותר מ-40 רשויות ברחבי הארץ.

<נעה גולני: בכל שבוע נפגשים יותר מ-2,500 חניכים וחניכות במסגרת הארגון.

<נעה גולני: למי שלא יודע, ארגון הנוער הגאה הוא בעיקרון הארגון הרשמי היחידי לנוער.

<נעה גולני: יש עוד ארגונים, אבל הוא הארגון הרשמי.

יעקב מרגי: ועכשיו תרומת

יעקב מרגי: כם לדיון בנושא האלימות.

<נעה גולני: אז מכון החקר של הארגון שלנו עורך מזה 12 שנים סקר אקלים בקרב תלמידי מערכת החינוך.

<נעה גולני: אני רוצה לשתף אתכם בממצאי הסקר של שנת 2016, בו השתתפו 1,100 חניכות וחניכים שלנו.

<נעה גולני: 80% מהמשיבים בסדר דיווחו כי הם חשופים לאלימות מילולית בבית הספר, כאשר כ-35% מהערות מגיעות מצוות ההוראה.

<נעה גולני: כ-25% מהמשיבים דיווחו כי בשנה החולפת הוטרדו מינית בשל נטייתם המינית או המגדרית.

<נעה גולני: כ-8% נפלו קורבן לאלימות פיזית בשל נטייתם המינית או המגדרית.

<נעה גולני: כפי שכבר ציינתי, הערות מילוליות מגיעות גם מצוותי ההוראה ונשאלים בסקר מעידים כי מחצית מצוותי ההוראה כלל לא מעירים כאשר הם נחשפים לאלימות מילולית מצד התלמידים.

<נעה גולני: איגי שם לעצמו מטרה לייצר סביבה חברתית בטוחה יותר לחניכות ולחניכים שלנו.

<נעה גולני: סביבה בטוחה יותר צריכה וחייבת להתקיים בבתי הספר.

<נעה גולני: אנו קוראים לוועדה לתמוך בבקשתנו לאמץ חוזר מנכ"ל המנחה את צוותי ההוראה לדרכי התנהלות בכל הקשור לתלמידות ותלמידים מהקהילה הגאה.

<נעה גולני: אני אוסיף ואגיד שאם אנחנו מדברים פה על אלימות כלפי מורים ואלימות כלפי תלמידים, כל עוד אני יכולה לבוא ולהגיד שחצי מהנשאלים בסקר – שזה חצי מהחניכים שלנו בעצם, אפילו יותר – מעידים על זה שיש התעלמות באלימות מילולית כזו או אחרת, אז אלימות גם תבוא כלפי מורים ואלימות תבוא כלפי תלמידים, כל עוד יש התעלמות מאלימות.

<נעה גולני: והתעלמות היא גם כשצועקים לילד – הומו – שהיום נחשבת עדיין לאחת הקללות שהכי אומרים לילדים – ומתעלמים ממנה באופן עקבי.

<נעה גולני: כי איך שהוא באיזו שהיא צורה היא לא נתפסת כקללה.

<נעה גולני: אז נכון, גם בעיני הומו היא לא קללה, אבל היא נעשית בצורה שהיא מעליבה ולכן ההתייחסות לא יכולה להיות של התעלמות.

<נעה גולני: וזאת לצערי הסיטואציה שבה החניכות והחניכים שלנו בנמצאים בה, כשמסגרת החינוך של בית הספר הוא המקום הבטוח שאמור להיות להם בסביבת היום וכיום לפחות 80% מהם אינם מרגישים בטוחים או אינם בטוחים בעצם במסגרת בתי הספר.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: התייחסנו לסוגיית עובדי הציבור.

יעקב מרגי: נציגת משרד המשפטים, בבקשה.

יעקב מרגי: תציגי את עצמך.

<ליאנה בלומנפלד-מגד: עורך הדין ליאנה בלומנפלד מגד, ייעוץ וחקיקה (פלילי), משרד המשפטים.

<ליאנה בלומנפלד-מגד: אחד הדברים ששמענו כאן קודם היה לגבי ההתייחסות לעובדי הוראה כעובד ציבור בחוק העונשין ואני רוצה להתייחס לעניין הזה.

<ליאנה בלומנפלד-מגד: אני מניחה שיכול להיות שזה יעלה מכיוונים נוספים.

<ליאנה בלומנפלד-מגד: קודם כל ברור שמדובר בנושא חשוב ואנחנו מצטרפים לכל האמירות שיש כאן.

<ליאנה בלומנפלד-מגד: אין מחלוקת שמדובר בעניין שצריך לטפל בו.

יעקב מרגי: יש חוק ספציפי לגבי נותני שירותים בשירות הציבורי?

<ליאנה בלומנפלד-מגד: אני רוצה להתייחס דווקא לעבירה הספציפית שנמצאת בחוק העונשין, שהיא רלבנטית בדיוק למקרים האלה.

יעקב מרגי: זאת אומרת שהחקיקה מתייתרת.

<ליאנה בלומנפלד-מגד: אני לא יודעת.

<ליאנה בלומנפלד-מגד: אני מדברת על עבירות פליליות.

<ליאנה בלומנפלד-מגד: יכול להיות שבעניין של סנקציות מנהליות, שיכול לנקוט בית הספר וכו', זה דבר - - -

יעקב מרגי: לא, זה סוגיה אחרת.

יעקב מרגי: זה לא הנושא.

יעקב מרגי: במישור הפלילי.

<ליאנה בלומנפלד-מגד: אני מדברת כרגע על העמדה לדין פלילי, האם ניתן להעמיד לדין והאם יש מענה בחוק הקיים.

<ליאנה בלומנפלד-מגד: אז קודם כל אני אומר שכשאנחנו בוחנים, בכלל כשאנחנו באים לבדוק מקרים שבהם יש קושי או נראה שאין אכיפה, אז אנחנו בודקים את זה בדרך כלל בשני מישורים.

<ליאנה בלומנפלד-מגד: אחד השאלה האם יש בעיה בחוק הקיים, כלומר אין מענה, או האם יש בעיה באכיפת החוק.

<ליאנה בלומנפלד-מגד: אלו שתי שאלות שונות וכך אנחנו צריכים לבחון אותן.

<ליאנה בלומנפלד-מגד: אני גם מקדימה ואומרת שאני לא מכירה מספיק נתונים על היקף התופעה, גם כפי שהעלה כאן חבר הכנסת אוחנה ובכלל ויכול להיות שעל זה צריך להתקיים דיון נפרד לעניין הזה.

<ליאנה בלומנפלד-מגד: אני מתייחסת למה שקיים בחוק.

<ליאנה בלומנפלד-מגד: קודם כל אני רוצה לומר שיש עבירה ייעודית בחוק העונשין, בסעיף 382 א' לחוק העונשין, זו עבירה שקוראים לי תקיפת עובד ציבור.

<ליאנה בלומנפלד-מגד: משום שהיא חשובה כאן לדיון, אני רוצה להקריא אותה: סעיף קטן (א) אומר – התוקף עובד ציבור או מי שממלא חובה או תפקיד המוטלים עליו על פי דין, או מי שנותן שירות לציבור מטעם גוף המספק שירות לציבור והתקיפה קשורה למילוי חובתו או תפקידו של המותקף, דינו מאסר שלוש שנים.

<ליאנה בלומנפלד-מגד: זה סעיף קטן (א).

<ליאנה בלומנפלד-מגד: סעיף קטן (ב) קובע עבירה של נסיבות מחמירות.

יעקב מרגי: ואני לא פרשן משפטי, יכול לומר לך שהבנתי ממך שמורה נכלל בהגדרה הזאת.

<ליאנה בלומנפלד-מגד: נכון, נכון.

יפעת שאשא ביטון: חבל שאין אכיפה.

יעקב מרגי: לא, אבל זו בעיה שנוגעת להרבה תחומים.

יעקב מרגי: אבל קודם כל בדין הפלילי יש לה התייחסות.

<ליאנה בלומנפלד-מגד: אז אני רוצה להתייחס.

יפעת שאשא ביטון: כשהמערכת "תיתן בראש" וסליחה שאני אומרת את זה ככה, אז אולי מישהו יתעורר פה ויבין שאנחנו באמת מתכוונים כשאנחנו אומרים שאנחנו לא מרשים את האלימות הזאת.

<ליאנה בלומנפלד-מגד: אז אני רוצה להתייחס לזה.

<ליאנה בלומנפלד-מגד: אז קודם כל חשוב לי גם להתייחס לנסיבות המחמירות.

<ליאנה בלומנפלד-מגד: אחת מהנסיבות המחמירות היא אם מבצעים את התקיפה לצורך הכשלה בתפקיד, שזה בהחלט יכול להיות, בסיטואציות מסוימות לעלות בקנה אחד; או אם זה תקיפה בצוותא למשל, או באמצעות שימוש באיזה שהוא נשק חם או קר, אז העונש שבצד העבירה הוא כבר 5 שנים.

<ליאנה בלומנפלד-מגד: אני מזכירה שיש גם את הסעיף הכללי וגם את הסעיף המיוחד של נסיבות מחמירות.

<ליאנה בלומנפלד-מגד: עכשיו חשוב לדעת שהסעיף הזה הוא סעיף שמרחיב את התכולה שלו לא רק על עובד ציבור, כפי שהוא מוגדר בהגדרות הכלליות בחוק העונשין, אלא כפי שאמרתי גם על מי שממלא חובה וכו', נותן שירות ציבורי.

<ליאנה בלומנפלד-מגד: לכן להבנתנו הוא חל גם על עובדי הוראה גם במוסד שאינו מוכר רשמי.

<ליאנה בלומנפלד-מגד: לכן חשוב לי להגיד בהמשך לדברים שאמר יושב הראש לגבי הגדרת עובד ציבור, זה רחב יותר הסעיף הזה, משום שהוא לא כבול להגדרה של עובד ציבור בהוראות הכלליות, אלא קובע שהוא חל על בעלי תפקידים נוספים.

<ליאנה בלומנפלד-מגד: עובדי הוראה של מוסדות שאינם מוכרים וכו', הם בהחלט נכנסים בתוך הסעיף הזה להבנתנו.

יעקב מרגי: גם.

<ליאנה בלומנפלד-מגד: גם.

<ליאנה בלומנפלד-מגד: עכשיו אני כמובן מזכירה, זה לא מוקד הדיון, אבל אני רוצה שזה יהיה על השולחן.

<ליאנה בלומנפלד-מגד: יש עוד עבירות רלבנטיות בחוק העונשין לפי מקרים ספציפיים, שיכולות להיות מתאימות.

<ליאנה בלומנפלד-מגד: יש עבירות של איומים, עבירה של תקיפה, עבירה של תקיפה חבלנית וכו', שלהן אין גורם ספציפי שמולו אתה מבצע.

<ליאנה בלומנפלד-מגד: הן עבירות פליליות, זה חל כלפי כל אדם, אבל הן גם יכולות רלבנטיות אם למשל זה לא תקיפה וזה איום.

יעקב מרגי: בנוסף.

<ליאנה בלומנפלד-מגד: לכן אני רוצה להגיד שבאמת יש מענה כבר במצב הקיים.

<ליאנה בלומנפלד-מגד: כששמענו על הקשיים שעולים סביב הדבר הזה, אנחנו הצענו ואנחנו מזמינים כמובן גם את הוועדה, אם הוועדה תרצה לבדוק או אפשר לקיים גם דיון במש/רד המשפטים וכו', מול גורמי האכיפה, משטרה, פרקליטות, באמת עם נתונים קונקרטיים על מספר התלונות שמוגשות, מספר כתבי האישום שמוגשים.

<ליאנה בלומנפלד-מגד: מה בתי המשפט אומרים בעבירות האלה.

<ליאנה בלומנפלד-מגד: האם גזרי הדין מספיקים.

<ליאנה בלומנפלד-מגד: על זה, זה דיון נפרד, אבל נראה לנו שכרגע יש מענה שלם בחוק העונשין, באמת - - -

לאה פדידה: אבל ילד לא נקרא עובד ציבורי.

יעקב מרגי: לא, דיברנו על המורים.

<ליאנה בלומנפלד-מגד: לא, לא, לא, אני מדברת רק על תקיפה - - -

יפעת שאשא ביטון: ילדים זה עוד פי כמה מורכב.

<ליאנה בלומנפלד-מגד: אני מדברת על תקיפה נגד צוות הוראה.

<ליאנה בלומנפלד-מגד: זאת הייתה ההברה שרציתי להוסיף.

<ליאנה בלומנפלד-מגד: תודה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: משרד החינוך.

<עינב לוק: שמי עינב לוק מהשירות הפסיכולוגי ייעוצי, מנהלת אגף תכניות סיוע ומניעה ואני אנסה להתייחס לכל הדברים שעלו.

<עינב לוק: בתחילת דברי אני רוצה להגיד שכשאנחנו באים לדיון כזה, אנחנו באים עם עמדה שאנחנו תפקידנו לקדם קודם כל אקלים חינוכי מיטבי בתוך בתי הספר ולהגן וליצור תחושת מוגנות לכל באי בית הספר - תלמידים, הורים ומורים, ומבחינתנו אנחנו לא חושבים שמישהו נמצא בצד השני של המתרס, אלא יש לנו מדיניות אחת ברורה לייצר בתי ספר ככל הניתן מוגנים ושאנשים שמגיעים לבית הספר ולומדים בבית הספר ומלמדים בבית הספר, ירגישו מוגנים בתוך המוסד החינוכי.

<עינב לוק: ואנחנו מחויבים לדבר הזה לתלמידים, למורים ולהורים כאחד.

<עינב לוק: אז זה בפתיח של הדברים שלי.

<עינב לוק: אני גם חושבת ובאמת עלה כאן

<עינב לוק: גם מקרה קשה ששמענו ואנחנו מודעים למקרים קשים גם של ילדים שנפגעים, גם של מורים ואנחנו נתייחס למה אנחנו עושים, אבל המדיניות שלנו היא באמת לטפל בכל מקרה לגופו ובכל החומרה הנדרשת, כדי לייצר תחושת מוגנות עבור כולם.

<עינב לוק: אז אני רוצה גם להביע שאני חושבת שילדים לא צריכים להיפגע במערכת ומורים לא צריכים להיפגע והמוגנות של המורים קשורה במוגנות של התלמידים והמוגנות של התלמידים קשורה במוגנות של המורים.

<עינב לוק: לכן אני חושבת שאנחנו צריכים לעשות ככל הניתן, כולנו יחד, כדי לדאוג לאותה מוגנות.

<עינב לוק: אני יכולה להתייחס לתכניות בכלל בנושא של אקלים בית ספרי וצמצום אלימות ועל הנתונים שחשוב לציין ולהגיד שמערכת החינוך לאורך שנים בונה תכניות התערבות בנושא של קידום אקלים בית ספרי, מנגישה אותם לבתי הספר.

<עינב לוק: יש לנו מדריכים מומחים שמגיעים לבתי הספר ומלווים בתי ספר, ובעיקר בתי ספר שנמצאים במיקוד אקלים.

<עינב לוק: זאת אומרת ששם אנחנו רואים שרמת האלימות גבוהה יותר, וכשאנחנו בודקים את האקלים - - -

יעקב מרגי: יש לכם נתונים?

<עינב לוק: על אקלים בית ספרי?

יעקב מרגי: בכלל, על מספר בתי הספר שהם מסומנים כ - - -

<עינב לוק: יש לנו נתונים.

יעקב מרגי: ומספר מקרי האלימות שדווחו.

<עינב לוק: אז ככה, הנתונים שיש לנו לגבי בתי ספר הם נתונים שניתנים על ידי המיצ"ב ובאמצעות המיצ"ב אנחנו מאתרים את בתי הספר שבהם רמת האלימות גבוהה ולשם אנחנו שולחים מפקחים, מדריכים, שילוו את מוסדות החינוך ומלווים במעקב.

<עינב לוק: כחלק מהאקלים הבית ספרי נבדקת שם האלימות בין התלמידים, אלימות של מורים כלפי תלמידים, אלימות של תלמידים כלפי מורים.

<עינב לוק: כל ההיבטים האלה נמצאים במיצ"ב ועל פי זה המפקחים והמדריכים מגיעים לבתי הספר ומלווים אותם.

<עינב לוק: אם אני אתייחס לדיון שעוסק בפגיעה בעובדי ציבור, אני אגיד שהוא כמובן חלק - - -

יפעת שאשא ביטון: אלימות בכלל.

<עינב לוק: סליחה?

יפעת שאשא ביטון: אני אומרת צריך לדבר בכלל על האלימות.

יעקב מרגי: על כל גווניה.

<עינב לוק: אוקיי, אז אני אדבר על כל הגוונים ואני אגיד שכמו שאמרתי התכנית היא תכנית לכל הדברים.

<עינב לוק: מכיוון שעלתה כאן הסוגיה הזו, אני אתייחס לזה ואני אתייחס בהמשך לכל הסוגיות שעלו.

<עינב לוק: אם נדבר על נושא של פגיעת תלמידים בעובדי הוראה, אז חשוב לי להגיד שאנחנו נמצאים באיזה שהוא תהליך, שאנחנו גם מעדכנים כרגע גם את התכנית המערכתית לתחום האקלים וגם את חוזר המנכ"ל על כל רבדיו, כשהמטרה היא גם לצאת באיזו שהיא אמירה מאד ברורה, שוב עם המדיניות שמדברת גם על מניעה, על תכניות, על הסברה וגם על הרתעה.

יפעת שאשא ביטון: חוץ מאמירה, מה בפרקטיקה?

יפעת שאשא ביטון: מה תכלס?

יפעת שאשא ביטון: עכשיו יש אלימות כלפי מורה, מה קורה במערכת?

<עינב לוק: אז אני אגיד.

יפעת שאשא ביטון: יש אלימות כלפי תלמיד, מה קורה?

<עינב לוק: אז אני אתייחס.

<עינב לוק: התכנית שאנחנו כרגע מגבשים, יש לה מספר מרכיבים.

<עינב לוק: מרכיב אחד הוא באמת קשור בעדכון מדרג התגובה בחוזר מנכ"ל.

<עינב לוק: זה אומר שאם כרגע קיים מדרג תגובה מסוים בנוגע לאלימות כלפי מורים, אנחנו יושבים על התהליך הזה ואנחנו מתדיינים ונמשיך להתדיין עם כל השותפים לגבי מדרג התגובה, שזה אומר ואני רוצה להגיד שנאמרו כאן אמירות כלליות לגבי מה צריכה להיות הסנקציה כשתלמיד פוגע בעובד הוראה.

<עינב לוק: אני חושבת שלא דומה מקרה אחד למקרה שני.

<עינב לוק: המקרה של אילת הוא בהחלט מקרה מאד קשה וגם כאן יש מדרג של מקרים.

<עינב לוק: הגיל של התלמיד, מאפייני המקרה ובמדרג התגובה אנחנו נתייחס - - -

יעקב מרגי: את יודעת לומר לוועדה שתופעת האלימות בבתי הספר היא במגמת עלייה?

יעקב מרגי: שמירה על מצב קיים?

יעקב מרגי: נסיגה?

<עינב לוק: אני אגיד.

<עינב לוק: אם הייתה לי אפשרות הייתי מציגה את הנתונים.

<עינב לוק: אני יושבת כאן עם המצגת ואני יכולה להגיד שלאורך השנים ראינו ירידה במספר מקרי האלימות ובשנים האחרונות - - -

יפעת שאשא ביטון: אבל עלייה בחומרה.

<עינב לוק: רגע, רגע.

<עינב לוק: ירידה במספר המקרים שתלמידים מדווחים על אלימות.

<עינב לוק: בשלוש השנים האחרונות אנחנו רואים יציבות בנתונים, אנחנו לא רואים המשך מגמת ירידה, אלא יציבות.

<עינב לוק: אנחנו רואים החמרה בבתי ספר על יסודיים בחברה הערבית.

<עינב לוק: אלה הנתונים שיש לנו לגבי אלימות של תלמידים.

יפעת שאשא ביטון: יש גם החמרה במקרים.

יפעת שאשא ביטון: יש עלייה בחומרה של המקרים.

יפעת שאשא ביטון: המקרים נהיו קשים יותר.

<עינב לוק: רק שנייה.

<עינב לוק: אני רוצה להגיד שהרבה פעמים האירועים שאנחנו נתקלים בהם בזמן האחרון, או בשנה שנתיים האחרונות, נוסף להם היבט נוסף של הפצה ברשתות חברתיות.

<עינב לוק: הרבה פעמים שאירוע היה אירוע מקומי והיה אפשר לטפל בו ולהתייחס אליו כאירוע מקומי, ברגע שהוא מופץ ברשתות החברתיות זה הופך אותו לאירוע הרבה יותר קשה, עם תפוצה יותר גדולה.

<עינב לוק: הפגיעה הרבה יותר גדולה וזה נכון לגבי כל מי שנפגע – מורה, תלמיד וכו'.

<עינב לוק: אז לפעמים האפקט של האירועים הוא הרבה יותר חמור ונדרשת התערבות של מספר מערכות כדי לטפל בהם; אבל לגבי מספר התלמידים שמדווחים על אירועים, אנחנו רואים בגדול יציבות בנתונים.

יעקב מרגי: אני רוצה לשמוע לגבי ההיבט של הכלים שעומדים – וזה כנראה הצד המשפטי – בידי מנהל בית הספר.

<עינב לוק: בנוגע לאלימות בכלל?

יעקב מרגי: אנחנו בסוגיית האלימות עכשיו.

<עינב לוק: אוקיי, בסדר גמור.

יעקב מרגי: בסוגיית האלימות, מה הם הכלים שעומדים למנהל בית הספר במקרים של אלימות או בין תלמיד לתלמיד או בין תלמיד למורה, או בין מורה לתלמיד.

<עינב לוק: אז בגדול אני אגיד שכשאנחנו מדברים על כלים, אנחנו קודם כל מדברים על תהליכים – ואני חייבת להגדיש את זה לפני שאנחנו נגיע לאירוע עצמו – תהליכים של מניעה, של הסברה, של אקלים בית ספרי.

<עינב לוק: הניסיון שלנו מראה שככל ש - - -

יעקב מרגי: גברת לוק, אנחנו יודעים שיש תכניות.

<עינב לוק: אני אתייחס גם לזה.

יעקב מרגי: אנחנו כרגע רוצים בפרקטיקה.

יפעת שאשא ביטון: תכלס.

יפעת שאשא ביטון: קרה האירוע, מה קורה.

יעקב מרגי: בפרקטיקה, כי הזמן דוחק.

יעקב מרגי: זה לא יום עיון, זה דיון.

<עינב לוק: בסדר, אז אם ככה אני אגיד שבפרקטיקה ההנחיות שלנו לגבי אלימות כלפי מורים – ואני מתייחסת לכל הרבדים – זה מה שיש לנו בתוך חוזר מנכ"ל ואנחנו הולכים להרחיב את זה וזה אומר אם זה טיפול משמעתי, אם זה טיפול חינוכי, אם זה טיפול - - -

יעקב מרגי: רגע, כשאת אומרת טיפול משמעתי, טיפול חינוכי, תפרטי.

יעקב מרגי: לא כולם מנהלים.

<עינב לוק: אני אפרט.

<עינב לוק: כשאנחנו מדברים על טיפול משמעתי, אנחנו מדברים בשלבים הראשונים כמובן קודם כל על בירור, על הזמנת הורים, על עדכון, על בדיקה.

<עינב לוק: והיה ואנחנו מוצאים - - -

יפעת שאשא ביטון: מה יש לברר?

יפעת שאשא ביטון: מוצאים אקדח - - -

<עינב לוק: רגע, רגע.

יעקב מרגי: רגע, רגע.

יפעת שאשא ביטון: לא, אני בכוונה מחדדת את זה, כי בסוף המערכת הולכת לאיבוד.

יפעת שאשא ביטון: בואו נגיד את זה.

יפעת שאשא ביטון: המערכת לא באמת יודעת להתמודד.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו הולכים לאיבוד בניסיונות שלנו להסביר.

יעקב מרגי: אבל אני מבקש לתת - - -

יפעת שאשא ביטון: נכנסו תלמידים עם אקדח – מה קורה בדקה שאחרי, לא ביום שאחרי.

יעקב מרגי: יפעת, תני לה להתייחס.

יפעת שאשא ביטון: אני עוזרת לה, ברשותך.

יעקב מרגי: בבקשה.

<עינב לוק: אז ברשותכם, בסופו של דבר מה שמנהל בית הספר יכול לעשות בטיפול משמעתי זה או העברת התלמיד לכיתה אחרת.

<עינב לוק: במקרים מאד מאד חמורים וקיצוניים הרחקה לצמיתות.

<עינב לוק: זה אומר להעביר למוסד אחר, שכמובן גם כאן צריך להגיד - - -

יעקב מרגי: רגע, מה זה מקרה קיצוני שיש סמכות להעביר – וזה לרשות המקומית, זה לא למנהל – מבית ספר לבית ספר.

<עינב לוק: אז כשאנחנו אומרים מקרה קיצוני, אני חושבת שצריך לבדוק את כל ההיבטים.

<עינב לוק: יש היבט של חומרת הפגיעה, יש היבט של גיל, יש היבט של מה קרה שם בסיטואציה עצמה.

<עינב לוק: אני חושבת שמאד קשה לדייק, אבל כולנו יודעים בסופו של דבר מה זה אירוע חמור.

<עינב לוק: ללא ספק פגיעה פיזית חמורה של תלמיד במורה, או פיזית חמורה של ילד, שיש שם חבלה של ממש, היא אירוע מאד חמור.

<עינב לוק: עדיין, גם במקרה הזה, חייב להתכנס ועדה שבודקת את הפגיעה, את המוסד הפדגוגי.

<עינב לוק: צריכה להתכנס הוועדה, לזהות מה היה באירוע ובמידת הצורך לקבל החלטה, כשגם כאן אתה יודע ואנחנו בדיון אחר מדברים על הרחקה לצמיתות - - -

יעקב מרגי: בדיון אחר עלו מספר ההרחקות והדיווחים ש - - -

<עינב לוק: בדיוק.

<עינב לוק: אנחנו מדברים גם שם שאנחנו לא מרחיקים באופן גורף ואוטומטי ואנחנו מקיימים שיקול דעת באופן מסודר.

<עינב לוק: אני רוצה אבל לחזור להיבטים של תכנית ההתערבות שאנחנו מגבשים כרגע בנוגע לפגיעת תלמיד בעובד הוראה.

<עינב לוק: אז אחד הדברים שאמרתי זה מדרגה התגובה, שכן תהיינה יותר אפשרויות, אם זה יותר מספר השעיה.

<עינב לוק: גם למשל אני אתן דוגמאות, במקרים מאד חמורים יהיה אפשר להשעות יותר.

<עינב לוק: כן להעביר כיתה, הרבה פעמים זה גם היבט משמעתי לא פשוט.

<עינב לוק: גם לתלמיד שהוא חלק מכיתה, זה תהליך מורכב.

<עינב לוק: ושוב, כמו שאני אומרת, הרחקה לצמיתות במקרה הזה.

<עינב לוק: הדבר השני שאנחנו מתייחסים במה שאנחנו מגבשים עכשיו, זה הנושא של ליווי המורה במצב של פגיעה.

<עינב לוק: עלתה כאן לא מעט הסוגיה הזאת ולנושא של ליווי יש כמה היבטים.

<עינב לוק: אנחנו רוצים להגיד, אנחנו אומרים את זה ונצא עם זה בצורה יותר פומבית, על הנושא של ייעוץ משפטי מטעם המשרד, שהמורה שנפגע יוכל לקבל ייעוץ משפטי וליווי רגשי, כי חשוב לי להגיד שמורה שנפגע, אז יש כאן גם פגיעה פיזית, גם פגיעה רגשית, גם פגיעה בסמכות שלו וגם פגיעה בכל חדר המורים ובתחושת המוגנות שלהם.

<עינב לוק: הדבר הנוסף זה ליווי משפטי ובלה תתייחס.

יעקב מרגי: הבנתי.

יעקב מרגי: עלתה פה הסוגיה של צו ההרחקה.

יעקב מרגי: עכשיו אני שואל שאלה, למה המורה שחווה אלימות צריך הוא להתמודד עם כל הפרוצדורות - - -

<עינב לוק: בלה תענה על זה.

יעקב מרגי: אני אומר לכם, אם אני הייתי מורה והייתי חווה תופעת אלימות והייתי צריך אני לטפל ולהגיש תביעה לצו הרחקה, הייתי מוותר.

יפעת שאשא ביטון: גם המערכת צריכה לקחת אחריות.

<בלה רדונסקי: אז יש לנו מענה.

יעקב מרגי: בבקשה.

<בלה רדונסקי: עורכת הדין בלה רדונסקי, לשכה משפטית, משרד החינוך.

<בלה רדונסקי: אנחנו בהסדרה ביחד עם משרד המשפטים כבר לפני שלוש או ארבע שנים, מלווים מורים.

<בלה רדונסקי: ברגע שמגיעה אלינו ידיעה על מורה שהותקף או מורה שחווה אלימות או מורה מאוים וזה מגיע לידיעתנו, עומדת לנו האופציה – ואני מדברת עכשיו על עובדי מדינה – שמדינת ישראל, הפרקליטות, תייצג בצווי הרחקה.

יעקב מרגי: מה זה עובדי מדינה?

<בלה רדונסקי: אז אני תיכף - - -

יעקב מרגי: רגע, רגע.

יעקב מרגי: כשמדברים על מורים ואת בורחת לי לעובדי מדינה, אז קיבלתי פתרון חלקי.

<בלה רדונסקי: לא, לא, לא.

<בלה רדונסקי: אז רגע, התשובה שלי לא הושלמה.

<בלה רדונסקי: כשמדובר בעובדי המדינה, אז פרקליטות המדינה תייצג אותם בצווי הרחקה.

<בלה רדונסקי: הם לא הולכים לבד, הם מלווים גם על ידי הפיקוח וגם על ידי פרקליטות המדינה.

<בלה רדונסקי: כשמדובר בעובדי בעלות, מי - - -

<קריאה: זה לא קורה.

<קריאה: זה ממש לא קורה.

<בלה רדונסקי: כן, אני יכולה להגיד - - -

יעקב מרגי: זה קורה ביום יום?

<קריאה: זה לא קורה.

<בלה רדונסקי: רק בשנה האחרונה - - -

יפעת שאשא ביטון: עם עובדי בעלות?

יפעת שאשא ביטון: זה רק אם מורה הוא מורה.

<בלה רדונסקי: אני בשנה האחרונה ליוויתי 28 צווי הרחקה.

יעקב מרגי: וכשזה עובדי בעלות, מה?

<בלה רדונסקי: כשזה עובדי בעלות, הבעלות מלווה.

<בלה רדונסקי: אם זה רשות חינוך מקומית, אז זה רשות החינוך המקומית ויש לנו שיתוף פעולה עם השלטון המקומי.

<בלה רדונסקי: אני בקשר עם הרבה יועצים משפטיים בשלטון המקומי.

<בלה רדונסקי: אנחנו בהחלט מלווים ועוזרים גם לרשויות המקומיות.

יפעת שאשא ביטון: מלווים מתוקף נוהל או מתוקף וולונטרי?

<בלה רדונסקי: לא, מתוקף העובדה שהם כבעלות, כמעסיקים, מוציאים את צו ההרחקה ומלווים את העובד, שיש להם יחסי עובד מעביד עם אותו עובד הוראה.

<בלה רדונסקי: אז אנחנו את כל עובדי המדינה והרשויות המקומיות את כל אלה שהם ברשויות ויש שיתוף פעולה.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לשאול ברשותך שאלה.

יפעת שאשא ביטון: אני נתתי פשוט לדבר בלי להפריע.

יפעת שאשא ביטון: ראשית אני מוכרחה לומר שהסוגיה של התמודדות עם בני נוער או ילדים שהם אלימים צריכה להיות בשני מישורים.

יפעת שאשא ביטון: האחד סנקציה מרתיעה.

יפעת שאשא ביטון: אם אנחנו רוצים שיראו שזה באמת לא נהוג בבית ספרנו, אז אנחנו צריכים מאד מאד להרתיע ולצד זה תהליך חינוכי, כי אנחנו לא מוותרים על הילדים.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו בסופו של דבר נמצאים במערכת חינוך וזה התפקיד שלנו.

יפעת שאשא ביטון: וכמובן תלוי במדרגה החומרה.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לשאול מהצד ההפוך וטענו לי ישירות.

יפעת שאשא ביטון: לא תכניות וכאלה.

יפעת שאשא ביטון: כשיש מקרה של אלימות מוכח, לא מדברת על מקרים שמוטלים בספק, בסדר?

יפעת שאשא ביטון: אני בכוונה לוקחת את זה לחלק מהמקרים.

יפעת שאשא ביטון: כשיש מקרה מוכח של אלימות, של איש צוות כלפי תלמיד, יש לכם את הכלים להוציא את איש הצוות הזה, בלי אישור של הארגונים?

יפעת שאשא ביטון: אני יודעת את התשובה.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה שפעם אחת אנחנו נשים אותה על השולחן.

<קריאה: שולחים את ההורים למשטרה.

יעקב מרגי: רגע, בואו נשמע.

יפעת שאשא ביטון: אני לא רוצה שההורים ילכו למשטרה, כמו שאנחנו לא רוצים שהמורה תלך ותייצג את עצמה, אני רוצה שהמערכת תטפל.

יפעת שאשא ביטון: כאשר יש מקרה של אלימות, מה עושים עם איש הצוות?

<בלה רדונסקי: בנושא הזה היו דיונים גם אצלך מספר פעמים - - -

יפעת שאשא ביטון: נכון.

<בלה רדונסקי: ששם הועלו בעצם גם הפתרונות שקיימים במערכת החינוך.

<בלה רדונסקי: זה נכון שיש עוד כלים שניתן וצריך לעבוד עליהם ואכן אנחנו עושים יחד עם כוח אדם בהוראה, הסדרה בכל מיני כיוונים בנושאים האלה ומקדמים כל מיני אפשרויות.

<בלה רדונסקי: אבל צריך להבין שיש לנו גם את נציבות שירות המדינה, יש לנו גם את מערכת החינוך בכלים שיש לה, אם זה הרחקה מטעמים פדגוגיים, אי התאמה - - -

יפעת שאשא ביטון: איפה הורחקו?

יפעת שאשא ביטון: תגידי לי כמה הורחקו.

יפעת שאשא ביטון: באמת, רק במקרים שטיפלנו בהם באחרונה.

<בלה רדונסקי: רגע, אני לא יודעת מספרים.

יעקב מרגי: תודה.

יפעת שאשא ביטון: טוב, כבוד יושב הראש, בוא אני אגיד לך.

יפעת שאשא ביטון: אין כלים למשרד החינוך להרחיק מורה או גננת או איש הוראה, בלי שהארגונים מאשרים את זה ולרוב מה שעושים זה חלוקת נטל, פשוט מזיזים אותו ממקום למקום, כדי לווסת את הפגיעה.

יפעת שאשא ביטון: נורא קשה להוציא עובד הוראה שלא מתאים למערכת.

<בלה רדונסקי: אני מסכימה שנורא קשה, רק שלפעמים ההליך הזה לוקח זמן, אבל זה לא שאין כלים.

<בלה רדונסקי: זה הבדל עצום.

<קריאה: את מסיטה את הדיון.

יפעת שאשא ביטון: אני לא מסיטה את הדיון.

יפעת שאשא ביטון: בואו נעשה סדר.

יעקב מרגי: סליחה, למה את עונה לו, יפעת?

יעקב מרגי: את מפריעה לי.

יפעת שאשא ביטון: לא, כי כל פעם שמדברים על ילדים אז מסיטים את הדיון.

יפעת שאשא ביטון: ריבונו של עולם, אנחנו כאן גם בשביל הילדים.

יעקב מרגי: אני מבקש.

יעקב מרגי: קריאת ביניים כזאת תגרור הוצאה מהאולם, תודה.

יעקב מרגי: נתנו רשות דיבור לכל מי שביקש.

יעקב מרגי: תקשיבו, בוא אני אומר לכם מה הקושי של הדיון הזה.

יעקב מרגי: יש פער עצום בין המציאות בשטח לבין העשייה של המשרד, שהיא רבה, אמרתי, במקרו.

יעקב מרגי: יש תורה כתובה, יש נהלים, יש תכניות יפיפיות.

יעקב מרגי: בתופעת אלימות של מורה כלפי תלמיד, של תלמיד כלפי מורה או הורה כלפי מורה – התגובה חייבת להיות מיידית, כי אם האירוע קרה בשעה 12, המוסד ממשיך להתקיים, אז בסדר, אז אי אפשר באותו יום, אבל למחרת בבוקר התלמיד מגיע או ההורה מגיע עם התלמיד או המורה מגיע לבית הספר.

יעקב מרגי: אי אפשר לחכות לוועדות, לבירורים.

יעקב מרגי: קודם כל צריכה להיות איזו משנה כתובה בסוגיה הזו, או ברמה העירונית, רמת הפיקוח העירונית.

יעקב מרגי: לא יודע.

יעקב מרגי: אתם צריכים להחליט שזה יהיה משהו במיידי כשיש תלונה על אלימות.

יעקב מרגי: זה לא משנה עכשיו, תפסיקו לנוע לי בין העניין.

יעקב מרגי: כולנו בחדה מחטה – כולנו בסיר אחד והאווירה הבית ספרית היא אחת, לא משנה מאיזה כיוון האלימות באה.

יעקב מרגי: ואני אומר שצריך להיות איזה נוהל מהיר שעושה זאת.

יעקב מרגי: ילד שחווה אלימות מתלמיד אחר, אם הוא התלונן, אני אומר לכם, או שהוא – סליחה על הביטוי – לא מכיר את המציאות.

יעקב מרגי: רציתי לומר מילה קשה.

יעקב מרגי: לא מכיר את המציאות סביבו או שהוא אמיץ באמת, אבל מרגע שהוא התלונן הוא הופך להיות יעד.

יעקב מרגי: כנ"ל מורה כלפי תלמיד אלים.

יעקב מרגי: רבותי, כשמדברים על אלימות, אני אומר לכם, אם פעם בתקופות שלנו האלימות הייתה איזו התחצפות כזו או אחרת, היום זו אלימות שהיא ברמה פלילית, אם דיני הראיות שלנו היו יותר קלים.

יעקב מרגי: אם ממש זה איום או שזו השפלה קשה, או שזה חרם שהוא בעייתי, זה דברים שחייבים להיות בנוהל עבודה מיידי.

יעקב מרגי: לא אומר שכל דבר זה חדר טראומה.

יעקב מרגי: לא כל מי שמגיע למיון הולך לחדר טראומה, אבל יש את הבירור הראשוני.

יעקב מרגי: חייב להיות הבירור הראשוני ופה זו התחושה.

יעקב מרגי: אם אני מוציא משהו מהדיון הזה היום, אני רוצה לייצר את המנגנון המהיר הזה, קודם כל ששמים על השולחן.

יעקב מרגי: זו תופעה שתתברר בבירור משמעתי.

יעקב מרגי: זו תופעה במישור הפלילי משפטי.

יעקב מרגי: נכון שנוהל הרחקה הוא מסובך, אבל מישהו שיאמר לי במיידי שזה מקרה שבסופו של סיכוי, יש סבירות גבוהה שהוא הולך להרחקה.

יעקב מרגי: אנחנו צריכים את ההליך הזה, הסביבה הבית ספרית, המורה חייב את זה, ההורה חייב את זה, התלמיד חייב את זה וזה לא קיים.

יפעת שאשא ביטון: לשני המעורבים.

<עינב לוק: ברשותך אני רק רוצה להגיד שקודם כל אני מסכימה שההליך צריך להיות מיידי ומידתי.

<עינב לוק: אני אגיד את שתי המילים האלה - - -

יעקב מרגי: אין ספק, אמרתי.

יעקב מרגי: לא כל מי שמגיע לחדר מיון נכנס לחדר טראומה.

<עינב לוק: נכון, ואני רוצה להגיד שבנוסף להרחקה לצמיתות, שהיא לוקחת זמן וקיימת ועדה, יש גם דבר שנקרא הרחקה לאלתר.

<עינב לוק: כשהרחקה לאלתר זה באמת במקרים שגם הילד מהווה סיכון וסכנה לעצמו ולסביבה.

יעקב מרגי: מוכרים לנו.

<עינב לוק: אז חשוב להגיד שגם את זה יש, אופציה שמיידית הילד לא יכול ל - - -

יעקב מרגי: סליחה, חברות הכנסת.

יעקב מרגי: רבותי אם אני רוצה מעבר לתכניות הסברה שנעשות וצריך שייעשו, והנה אני אומר לכם, אני לא יודע איפה תכניסו את זה, באיזו שעה.

יעקב מרגי: כבר נמאס לי לדבר על שעת כישורי חיים כגב הגמל.

יפעת שאשא ביטון: כן, הכל נכנס בה.

יעקב מרגי: לא רוצה לומר את זה, כולבויניק.

יעקב מרגי: לא רוצה, אבל תאמינו לי, כל מי שמכיר את מערכת החינוך יודע את שעות הפחת.

יעקב מרגי: בשעות פחת האלה, במקום שתבואו מחר בתשע, המורה בחופשת לידה, עוד לא הבאנו מחליפה, אז שייקחו וינצלו את השעה הזו למשהו שבית הספר לוקה בו או משהו כזה או שתתנו איזה סל, תחייבו מנהלי בתי ספר שכל רבעון, כל שלשון, כל חציון יסמנו V, שעשו זאת.

יעקב מרגי: תפתחו ראש גדול בקטע הזה.

יעקב מרגי: אני אומר לכם, אני אדרוש את זה.

יעקב מרגי: אני בסיכום שלי אדרוש לייצר את המנגנון הזה, המהיר, את הבירור הראשוני.

יעקב מרגי: כשבבירור הראשוני תהיינה סמכויות, כשזה בקיצון, עד למסקנה סופית.

יעקב מרגי: יהיו כלים.

יעקב מרגי: תהיה הרתעה.

יעקב מרגי: אני לא מקנא במורה שחווה אלימות ולמחרת התלמיד מחייך לו בבית הספר.

יעקב מרגי: אני לא מקנא.

יפעת שאשא ביטון: נכון, נכון.

יפעת שאשא ביטון: זה בלתי נסבל.

יעקב מרגי: אני לא מקנא במנהלת בית ספר.

יעקב מרגי: רגע, מה אמרו לכם שאני עכשיו ירדתי מאיזה חוצן?

יעקב מרגי: מה?

יפעת שאשא ביטון: אבל זה אומר שזה מחייב התנהגות ופעולה.

יפעת שאשא ביטון: הפעולה תרתיע, לא השיח בכיתות.

יפעת שאשא ביטון: אם אנחנו נדע להתנהג נכון כשזה קורה, זה לבד כבר יעשה את העבודה.

יעקב מרגי: רבותי, האלימות יש לה גוונים רבים והאלימות של היום, אני אומר להם בכנות, כהורה היום, אבל את יודעת, לכולנו יש את התלמיד, הוא לא נעלם לנו.

יעקב מרגי: בקופסא האחורית כולנו תלמידים.

יפעת שאשא ביטון: גם את התלמיד, גם את המורה.

יעקב מרגי: אני אומר לך כהורה, שהיום ילד שהולך לבית הספר, ההורה צריך להיות בחרדות.

יעקב מרגי: החברה שלנו, הסגנון.

יעקב מרגי: בכל מקרה אני לא רוצה לפתח את כל הרשימה של האפשרויות.

יעקב מרגי: לכן אני אומר שהמענים האלה חייבים להשתדרג ביחד.

יעקב מרגי: התחושה הזו שיפעת מדברת עליה, תחושות שהמורים מדברים עליהן ותחושות שגם ההורים מדברים עליהן.

יעקב מרגי: כי יש אלימות כזו, יש אלימות כלפי מורים, יש אלימות של מורה כלפי תלמיד ויש אלימות של הורים כלפי המערכת.

יעקב מרגי: יש אלימות בין תלמיד לתלמיד.

יעקב מרגי: צריכה להיות משנה כתובה ועם מסלול שיודע למיין את החומרות ואת הטיפול.

יעקב מרגי: אני אומר לכם כבן אדם שדורש כל הזמן שלא תהיה אצבע קלה על ההדק, אני אומר לכם במצבים שהמערכת כן חושבת שהילד הזה ביומיים שלושה לא צריך להיות בבית הספר, זה לא ביג דיל.

יעקב מרגי: כי ההורה, כשהוא רוצה לנסוע לבורגס, הוא לוקח אותו שלושה ימים.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

יעקב מרגי: זה לא ביג דיל.

יעקב מרגי: בואו, לא נהיה צבועים.

יעקב מרגי: לא נהיה צדקנים וחסדנים.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

יעקב מרגי: אבל שמישהו יכתוב את המשנה הזו.

יעקב מרגי: אני כן רוצה לבקר את המערכת, כן רוצה לבקר את ההורים, כן רוצה לבקר את המשרד.

יפעת שאשא ביטון: גם את הארגונים.

יעקב מרגי: וגם את הארגונים, ודאי.

יעקב מרגי: הכל.

יעקב מרגי: אבל אני לא יכול לבקר היום, כשיש לי תיאוריות.

יעקב מרגי: לא יכול לומר.

יעקב מרגי: אני לא יכול להצביע ואני אדרוש זאת בסיכום הדיון.

יעקב מרגי: יפה, אני רוצה לנעול את הדיון.

<יפה בן דוד: טוב.

<יפה בן דוד: קודם כל שמעתי את הצעתה של נציגת משרד המשפטים ואנחנו באמת דורשים לקיים דיון בנושא הזה, כדי לבחון דרכים להחמיר את הענישה של מקרי האלימות כלפי ציבור עובדי ההוראה.

<יפה בן דוד: אני רוצה לומר בצורה חד משמעית, אנחנו מגלים אפס סובלנות לאלימות.

<יפה בן דוד: ואם יש מקרים שהם בודדים, בסדר?

<יפה בן דוד: אני פה עכשיו לוקחת כמה שרצו לקחת את הדיון לשם – מקרים בודדים של עובדי הוראה, שכפי שאומרים שהם התנהגו באלימות, אי אפשר לקחת את היוצאים מן הכלל ולקחת אותם לכלל.

<יפה בן דוד: אבל בד בבד, כשם שדורשים ואני אומרת כמי שעומדת בהסתדרות המורים, אני בוודאי ובוודאי לא רוצה, גם אם הוא קטן, הוא מינורי, עובד הוראה אלים במערכת.

<יפה בן דוד: כשם שאני לא רוצה גם מורים לא טובים במערכת.

<יפה בן דוד: וכשם שדורשים הוצאתו של עובד הוראה מהמערכת, אנחנו גם דורשים שבדיוק יתנהגו כלפי תלמיד שמגלה אלימות כלפי עובד הוראה.

יעקב מרגי: או הורים.

יעקב מרגי: אין ספק.

יעקב מרגי: אני חושב שאמרתי זאת באומץ, ביושר.

<קריאה: ניתן להורה כל יום להגיע בשעת אפס.

<יפה בן דוד: ואני רוצה להגיד עוד דבר.

<יפה בן דוד: תראו, עם כל היופי של התכניות ותכניות ותכניות, אנחנו נמצאים רק בתכניות.

<יפה בן דוד: אנחנו דורשים מעשים תכלס.

<יפה בן דוד: קצה נפשנו בתכניות.

<יפה בן דוד: באמת, בהסברה ובכל הדברים ובכל המילים היפות.

<יפה בן דוד: אני רוצה להגיד עוד דבר.

<יפה בן דוד: אין מספיק נתונים, כי רבים גם לא מתלוננים.

<יפה בן דוד: רבים גם לא ניגשים למשטרה, כי אין גיבוי לצערנו.

<יפה בן דוד: יש גם מעין השתקה.

<יפה בן דוד: למה?

<יפה בן דוד: כי ברגע שמתלוננים, יש לחץ.

<יפה בן דוד: אתם לא יודעים כמה לחץ של המערכת כלפי ציבור עובדי הוראה וכלפי מנהל בית הספר, שלא יעצימו את הנושא הזה של אלימות.

יפעת שאשא ביטון: גם על הורים.

<יפה בן דוד: אתם יודעים, וההורים.

<יפה בן דוד: אנחנו לא צריכים ל - - - על זה.

לאה פדידה: לאף אחד לא נוח לדבר על אלימות.

<יפה בן דוד: ולכן אין ספק שזה פגע רע בחברה וזה מגיע לפתחם של בתי הספר וכולנו צריכים לתת יד.

<יפה בן דוד: אני מחזקת את מה שאתה אמרת, יושב ראש הוועדה.

<יפה בן דוד: זה פשוט צריך להיות מנגנון שקאט – קורה מקרה, מיד טיפול.

<יפה בן דוד: לא לשבת עכשיו בואו נשב, בואו נדון, בוא נראה מה אנחנו עושים.

<יפה בן דוד: חייב להיות טיפול מיידי.

<יפה בן דוד: חייב להיות גם גיבוי.

<יפה בן דוד: תראו, היום יושבים פה גם מנהלים.

<יפה בן דוד: אין למנהלים כלים היום להתמודד עם מקרים של אלימות.

<יפה בן דוד: חד משמעית אני אומרת את זה.

<יפה בן דוד: אף אחד לא מגבה אותם, אף אחד לא נותן להם את הכלים.

<יפה בן דוד: להרחיק תלמיד לשלושה ימים, ארבעה ימים, זה טיפול קוסמטי.

<יפה בן דוד: אנחנו רוצים טיפול שורש בבעיה הזאת.

יעקב מרגי: תודה.

<יפה בן דוד: אני שוב חוזרת ואומרת, אנחנו כהסתדרות המורים לא נאפשר את המצב הזה כפי שהוא.

<יפה בן דוד: גם אם צריך, אנחנו נדרוש ונעגן את זה בחקיקה.

<יפה בן דוד: ואני שוב אומרת, הדבר היחידי, תראו מה אנחנו יכולים לטפל, זה רק השבתה.

<יפה בן דוד: אך השבתה לא פותרת את הבעיות, לכן אני באמת מבקשת מכבודך שתצא פה אמירה באמת חדה, כדי שפשוט נמגר את התופעה הזאת, שנמצאת בבתי הספר.

<יפה בן דוד: תודה.

יעקב מרגי: אוקיי, תודה.

יעקב מרגי: תלמידה נוספת, שחר סויסה.

<שחר סויסה: אז קוראים לי שחר סויסה.

<שחר סויסה: אני מתחנכת בפנימיית עין כרמית ואני לומדת גם בבית הספר החקלאי.

<שחר סויסה: רציתי להעלות פה נקודה שגם חוויתי באופן אישי וגם משהו שככה לא נראה לי שממש התעסקו פה.

<שחר סויסה: כל העניין הזה של ההרתעה של התלמידים.

<שחר סויסה: אני בתור תלמידה, כאילו איך אני עכשיו יודעת שתהיה לי איזו שהיא סנקציה על זה שאני ארים יד על מורה, אם אני אאיים על מורה.

<שחר סויסה: אני אישית לא חושבת שאני מרגישה עד כדי כך - - -

יעקב מרגי: את לא מורתעת.

<שחר סויסה: כן.

יעקב מרגי: כל הכבוד על הכנות.

<שחר סויסה: אני יכולה להגיד שאני מרגישה שלא יקרה לי שום דבר אם אני ארים יד על מורה.

יעקב מרגי: מאיפה את בארץ?

<שחר סויסה: מערד ואני בפנימייה בעין כרם.

יעקב מרגי: אתם רואים, רק בנגב יש אנשים כאלה.

יעקב מרגי: רק בנגב.

יעקב מרגי: כל הכבוד.

<שחר סויסה: באמת אני יכולה להגיד לך, לכולכם בעצם, שאני יודעת שגם אם עכשיו יקרה לי מקרה אלימות בבית הספר, הדבר הכי גדול שיעשו לאותו תלמיד זה בעצם להשעות אותו וגם אני לא חושבת – בואו נדבר באמת – השעיה זה מתנה.

<שחר סויסה: זה פרס.

<שחר סויסה: זה לא באמת משהו - - -

<קריאה: והוא פוגש אותך אחרי צהריים בשכונה.

<שחר סויסה: נכון.

<שחר סויסה: וגם כל העניין הזה בין מורים, בין מורה לתלמיד.

<שחר סויסה: אני לא חושבת שיקרה לי משהו עד כדי כך גדול שבגללו אני לא אאיים על מורה ובגללו אני לא אבוא וארים עליו יד.

<שחר סויסה: כאילו, סליחה שאני כזאת מוקצנת, אבל זה באמת מה שאני חושבת.

יעקב מרגי: לא, לא, חייבים.

יעקב מרגי: אני מודה לכם, בית הכרם, שישבתם כל הדיון.

<שחר סויסה: עין כרם.

יעקב מרגי: עין כרם, סליחה.

יעקב מרגי: כל הכבוד שישבתם כל הדיון.

יעקב מרגי: בדרך כלל תלמידים באים, יושבים 10 דקות, הולכים.

יעקב מרגי: עושים סיורים עם מדריכים.

יעקב מרגי: והנה, ישבת, שמעת מההתחלה וראיתי שפנו אלייך ולא רצית.

<שחר סויסה: כן, לא ממש קלטתי.

יעקב מרגי: אני לא מפספס כלום.

יעקב מרגי: קלטתי.

יעקב מרגי: אז לכן אני אומר לך זו תרומה לדיון.

יעקב מרגי: מה שהיה קשה לנו לומר, כל אחד, את באת ואמרת לנו - - -

יפעת שאשא ביטון: הילדים יודעים להגיד את הדברים.

<קריאה: את הפשטות.

יעקב מרגי: תלמידה שאומרת שהיא לא מרגישה מורתעת, כי היא יודעת שמקסימום יהיה בירור משמעתי, איזו הרחקה.

<שחר סויסה: אני בסופו של דבר עשיתי מה שעשיתי, בואו נגיד את זה ככה.

<שחר סויסה: כי אם בסופו של דבר אני ארצה להרים יד על מורה, אני עשיתי את שלי - - -

יעקב מרגי: אל תעשי את זה.

<שחר סויסה: לא, ברור.

<שחר סויסה: אבל כאילו אם אני ארצה לעשות את זה, בסופו של דבר - - -

יעקב מרגי: אם ייצא לך לעשות את זה.

<שחר סויסה: כן, אני יודעת שאם אני אעשה את זה - - -

יעקב מרגי: מה את רוצה להיות כשתהיי גדולה?

<שחר סויסה: אני לא יודעת עדיין.

יעקב מרגי: כל הכבוד לך.

יעקב מרגי: אתם ישרים, כנים.

יעקב מרגי: כן, בבקשה.

<קריאה: כל הכבוד.

יעקב מרגי: כן, בבקשה.

<גדי יברקן: תודה.

<גדי יברקן: קוראים לי גדי יברקן, פעיל חברתי.

<גדי יברקן: אני רוצה לדבר על איזו שהיא אלימות מסוג אחר כלפי מורים, שלא עלתה כאן.

<גדי יברקן: לצערי הרב יצא לי לטפל בכמה סוגיות כאלה, כפעיל חברתי שבאו אלי וביקשו את התערבותי.

<גדי יברקן: אלימות של המערכת כלפי מורים שמגנים על תלמידים.

<גדי יברקן: הכרתי מקרה לפני כמה שנים, שמורה פנתה למנהלת, משום שהמנהלת – אני אספר לכם סיפור מצמרר.

יעקב מרגי: אין לנו הרבה זמן, גדי.

יעקב מרגי: אני צריך לנעול את הדיון.

<גדי יברקן: קצר, אני מסיים.

<גדי יברקן: זה דוגמא.

<גדי יברקן: שהמנהלת החליטה להוריד לכמה תלמידים ציונים ואמרה לכל המורים להוריד להם במגן כדי שהם יכשלו.

<גדי יברקן: והמורה הזאת הלכה והתלוננה למנהלת והמנהלת התחילה להתנכל לאותה מורה ואז הצטרפה אליה עוד מורה.

<גדי יברקן: פנו אלי, הגענו למפקח.

<גדי יברקן: תוך חצי שנה המורה הזאת הייתה מחוץ לבית הספר.

<גדי יברקן: המנהלת הוציאה את המורה.

<גדי יברקן: הגענו עד לרמה של שר החינוך אישית עם אותה מורה.

<גדי יברקן: הצטרפו אלינו שתי מורות ורק אחרי שנה המורה הזאת חזרה, רק כששר החינוך הרים טלפון לאותו ראש עיר ואז המורה חזרה והעיפו את המנהלת.

יעקב מרגי: שוב, זה עוד מקרה שלא יכול להעיד על הכלל.

יעקב מרגי: זה יכול להיות פה ושם, אבל תודה.

יעקב מרגי: גם הפן הזה מוכר לנו.

יעקב מרגי: בבקשה, אחרונת הדוברים לפני הסיכום.

יפעת שאשא ביטון: התעמרות במורים זה גם נושא כואב.

יעקב מרגי: בבקשה, תציגי את עצמך.

<בליינש מקונן: קוראים לי בליינש מקונן, מפקחת בכפר הנוער קדמה וגם בעוד כפרי נוער שלנו.

<בליינש מקונן: תראו, אני ישבתי פה ובאמת אני חייבת לומר שמאד שמחתי.

<בליינש מקונן: וכשתוארו פה דברים, כיועצת חינוכית בשטח, צצו לי מקרים שהיו.

יעקב מרגי: השתתפת בדיונים פה כמה פעמים.

<בליינש מקונן: נכון.

<בליינש מקונן: יש לך זיכרון.

<בליינש מקונן: צצו לי מקרים, כולל מורות בכיתה א', שילד בכיתה א' מושך בשיער של הילדה, משפיל אותה ולמחרת היא צריכה להגיע לבית הספר והורה בגאווה גדולה, תופס את הידיים של הילד ומביא אותו לבית הספר.

יעקב מרגי: יש גם מקרה שההורה מחזיק לו את היד ואומר לו תרביץ לו חזרה.

יעקב מרגי: יש גם כאלה.

<בליינש מקונן: אז פה אלימות היא נכונה לכאן ולכאן.

<בליינש מקונן: גם לתלמידים שלנו חלצתי נעליים כדי לרוץ ול- - -.

<בליינש מקונן: האלימות היא אפס סבלנות.

<בליינש מקונן: ילד או חניך אלים – זה באמת קו אדום אצלנו, לפחות בכפרים שלנו, כולל בקדמה.

<בליינש מקונן: אותו חניך שנהג באלימות כבר מורחק, אחרי שעשינו תהליכים רבים, למרות שקדמה הוא באמת חניכים לא כאלה, אבל הרחקנו אותו.

<בליינש מקונן: כי אין לנו סבלנות לאלימות הזאת.

<בליינש מקונן: באופן כללי אני רוצה להדגיש שני דברים.

<בליינש מקונן: אלף, איך אנחנו באמת נותנים כלים להתמודדות היום יומית, הקשה לאנשי חינוך, למדריכים שלא כל כך ציינו אותם, שלא תמיד יש להם את הכלים הנכונים.

<בליינש מקונן: איך אנחנו נותנים לאותו מורה, או מדריך או מחנך, שיהיה עם תעצומות נפש בהתמודדות היום יומית שלו.

<בליינש מקונן: ולהגיד רגע, אם החניך מאיים עלי או מביא אותי לקצה, שעומד מולי ממש, עומד מולי ואומר אני רוצה לראות אותך, מה תעשה לי?

<בליינש מקונן: ועד כמה הוא אומר וואלה, אין אלוהים בוחן את הסבלנות שלי.

<בליינש מקונן: צריך לספור עד 10.

יעקב מרגי: אני מכיר הורים שאומרים אותו דבר.

יעקב מרגי: הורים, לא מורים.

<בליינש מקונן: נכון, אוקיי.

<בליינש מקונן: בצד השני גם התלמידים שלנו צריכים להיות מוגנים בצורה אחת.

<בליינש מקונן: אז אחד אנחנו עובדים על איך אנחנו מדייקים את הקליפה שלנו, איך אנחנו נותנים להם כלים.

<בליינש מקונן: איך אנחנו נותנים להם הדרכה, כדי קצת להכיל את המוכל, כמו שאנחנו אומרים בייעוץ.

<בליינש מקונן: מערכת החינוך באמת נותנת כלים ביום יום כדי שהמורים שלנו והמדריכים שלנו יתמודדו מול הקושי היומיומי שלהם.

<בליינש מקונן: לצד זה אנחנו גם צריכים באמת להביא איזו שהיא אמרה, אכיפה חד משמעית שתוכל לתת מענה במקום ובאותו רגע, למען יראו וייראו.

יעקב מרגי: תודה.

<גדי יברקן: דרך אגב, הסתדרות המורים באותה פרשייה של המורות, לא רק שלא טיפלתם, קיבלנו תשובה ממש כואבת.

יעקב מרגי: גדי, תודה.

<יפה בן דוד: אני לא יודעת על המקרה.

יעקב מרגי: אי אפשר.

יעקב מרגי: את לא יכולה להתייחס למקרה.

יעקב מרגי: תרצה, תשלח לה - - -

<גדי יברקן: יפה- - -

יעקב מרגי: סליחה אדוני, סליחה.

יעקב מרגי: רבותי, הוועדה מודה לחברי הכנסת, לאורחים ולבית הספר עין כרם על תרומתכם לדיון.

יעקב מרגי: תופעת האלימות הבית ספרית היא אחת התופעות המרכזיות העומדות על סדר היום של הוועדה.

יעקב מרגי: הוועדה מודאגת ורואה בחומרה את מגמת העלייה בתופעת האלימות הבית ספרית בחברה הערבית בפרט ואת העלייה בחומרת התלונות בסוגית האלימות בכלל המערכת החינוך.

יעקב מרגי: הוועדה רואה בתופעת האלימות הבית ספרית, על כל גווניה – פיזית, רגשית, מילולית, חברתית, כגון השפלה, חרם, קללות, איומים ישירים ועקיפים.

יעקב מרגי: אלימות זו היא פגיעה קשה במערכת החינוך ובאווירה הבית ספרית.

יעקב מרגי: הוועדה מודה למשרד החינוך על כל העשייה בתחום האווירה הבית ספרית.

יעקב מרגי: הוועדה קוראת למשרד החינוך להגיש לוועדה מסמך מקצועי, מפורט, שיתאר את התהליך המיידי לטיפול במקרה של אלימות על כל גווניה ואף לתאר את הכלים שעומדים לרשותו של הצוות החינוך, לרשות התלמיד ולרשות ההורה, במקרה של גילויי תופעת האלימות על כל סוגיה במערכת החינוך.

יעקב מרגי: תודה רבה.

יעקב מרגי: הוועדה תמשיך לעקוב אחרי התופעה.

יפעת שאשא ביטון: צריך סנקציות משפטיות וכלים משפטיים.

יעקב מרגי: תודה רבה.

יעקב מרגי: הישיבה נעולה.