הוועדה המיוחדת לזכויות הילד, כנסת 20, פרוטוקול מספר 173, 2017-11-06 11:30

יפעת שאשא ביטון: אני פותחת את דיון הוועדה בנושא מחלקות אשפוז ילדים.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו בעצם מחלקים את הדיון הזה לשניים, אנחנו כמובן נוכל לשזור את הדברים אלה באלה, אך שני הנושאים שעומדים על סדר היום הם המזון המסופק לילדים והתנאים הפיזיים להורים ומלווים.

יפעת שאשא ביטון: המוטיבציה לקיים את הדיון היא בעקבות פניות שהגיעו אלי מהורים, שסועדים את ילדיהם בבית החולים.

יפעת שאשא ביטון: אף בית חולים לא מצפה שילדים קטנים ישהו לבדם בעת האשפוז ואז ההורים נשארים כדי ללוות אותם.

יפעת שאשא ביטון: בחלק מהמקומות – אני בכוונה אומרת בחלק מהמקומות – כי אני הבנתי שיש מקומות שמנסים להסדיר את זה – פשוט אין מענה להורה המלווה.

יפעת שאשא ביטון: הוא נשאר לילה שלם על כיסא ליד הילד, כשגם להורה המלווה יש תפקיד בתוך בית החולים.

יפעת שאשא ביטון: למרות שיש רופאים ואחיות, בכל זאת יש לו תפקיד משמעותי.

יפעת שאשא ביטון: שלא לדבר על כך שאם הילד בעצם מסיים את האשפוז, הוא חוזר איתו הביתה.

יפעת שאשא ביטון: אז אם הוא היה שם לילה, שניים, שלושה, מן הסתם זו עייפות מצטברת ואחר כך מי שצריך להמשיך ולטפל בבית נמצא באיזו שהיא קריסה פיזית, בגלל ימים ללא שינה.

יפעת שאשא ביטון: אם אנחנו ננסה להרחיב את זה, אז יש גם את הסוגיה של המזון של ההורים.

יפעת שאשא ביטון: אני לא נכנסת למקום, אנחנו נצטרך לחשוב פה ביחד אם בית החולים צריך להכיל גם את ההורים – כן או לא, אבל אין שאלה שצריך לתת את הדעת גם לסוגיה הזו, כי אם הם נשארים בהעדר מענה, הם נאלצים הרבה פעמים לרדת למזנון או להיעזר בשירותים הקיימים.

יפעת שאשא ביטון: וכולנו יודעים מה המחירים ומה העלויות של המזון במזנונים.

יפעת שאשא ביטון: ואז אנחנו מוצאים הורים שגם מתמודדים בעצם עם הסיטואציה הקשה של ילד מאושפז וגם נאלצים להתמודד עם ההוצאות המאד מאד כבדות, רק בשביל להכניס משהו לפה, כשאנחנו יודעים שגם את זה הם צריכים בשביל שיהיה להם כוח להחזיק את הילדים שלהם.

יפעת שאשא ביטון: אז אנחנו ננסה להקיף את כל זה ובתוך כך יש לנו בעצם את בית החולים הדסה, שפיתח מערך תזונה בריא.

יפעת שאשא ביטון: הם יסבירו וייכנסו אחר כך קצת יותר לעומק.

יפעת שאשא ביטון: הוא פיתח מערך תזונה בריא לילדים, מתוך איזו שהיא תפיסה שאת כל השיח הציבורי שאנחנו מקיימים בחוץ, מכניסים ומיישמים בתוך בית החולים.

יפעת שאשא ביטון: על אחת כמה וכמה בתוך בתי החולים שבעצם אמורים לדבר בריאות.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נתחיל דווקא מכאן ואחר כך נצא לדיון הרחב, של איך אנחנו מסייעים להורים לשהות בצורה קצת יותר שפויה לצד ילדיהם.

יפעת שאשא ביטון: אז בבקשה, בית החולים הדסה עין כרם, רבקה הררי.

<רבקה הררי: בוקר טוב.

<רבקה הררי: אני רבקי הררי, מנהלת תזונה ודיאטה בבית החולים הדסה עין כרם.

<רבקה הררי: אנחנו מדברים בשם שני בתי החולים של הדסה – הדסה עין כרם והדסה הר הצופים – ואני רואה שגם דפנה, היי.

<רבקה הררי: נמצאת איתי עמית זיו, שהיא השפית של המרכז הרפואי הדסה.

<רבקה הררי: אז לפני שאני אתחיל לדבר, רק חשוב להזכיר שכמיליון מטופלים יש בהדסה בשנה וכ-100,000 מאושפזים בהדסה בשנה.

<רבקה הררי: בוועידת ישראל לרפואה שהתקיימה לפני כשנה וכמה חודשים, כל שנה בקיץ הדסה מקיימת ועידה שמוזמנים הציבור ומדברים בה אנשי רפואה ומחקר.

<רבקה הררי: אז בוועידה שהייתה לפני כשנה, התזונה נדונה בהרחבה ופרופסור רוטשטיין, מנכ"ל הדסה, הצהיר אז כי הדסה תהיה שותפה למהלכים שמשרד הבריאות נוקט.

<רבקה הררי: המצגת רצה לי, אבל כאן אני רוצה קצת להרחיב ולדבר על המהלכים שהיו בשנה האחרונה מטעם משרד הבריאות.

<רבקה הררי: אנחנו יודעים שבעולם המערבי וגם במדינת ישראל, יש עלייה כל הזמן באחוז המבוגרים והילדים שסובלים מעודף משקל והשמנה.

<רבקה הררי: אם אנחנו מסתכלים במדינת ישראל, אנחנו רואים שבקרב ילדים מדברים על ילדים כבר מכיתה א' שסובלים מעודף משקל והשמנה, גם בחטיבה הצעירה, גם בחטיבת הביניים.

<רבקה הררי: אין פה בשקף, זה שקף של משרד הבריאות, אבל גם בחטיבה העליונה יש עלייה באחוז הילדים שסובלים גם מעודף משקל וגם מהשמנה.

<רבקה הררי: ואותו דבר במבוגרים.

<רבקה הררי: במבוגרים אנחנו רואים שזה מגיע עד ל - - -

יפעת שאשא ביטון: יש פה ריח של אוכל, או שזה פסיכולוגי?

<קריאה: יש, יש.

<קריאה: פתחו את הדלת.

יפעת שאשא ביטון: כבר התחלתי לחשוב שהראש שלי עובד - - -

<רבקה הררי: עד 50%.

<רבקה הררי: כאשר חשוב מאד לשים לב, גם בקרב ילדים וגם בקרב מבוגרים, ההשמנה היא באחוזים יותר גבוהים בשכבות סוציו אקונומיות נמוכות.

<רבקה הררי: אנחנו רואים את זה בקרב המגזר הערבי בילדים, תשימו לב לשקף, ואנחנו רואים את זה גם בנשים ממעמד חברתי כלכלי נמוך בקרב מבוגרים.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לשאול משהו.

יפעת שאשא ביטון: קודם כל בהקשר של השקף הקודם, מתוך כל ה-100,000 שמאושפזים, כמה ילדים מאושפזים, את יודעת לומר את הפרט הזה?

<רבקה הררי: אני לא יודעת להגיד במספרים מדויקים.

<רבקה הררי: אני יודעת שיש לנו קרוב ל-5-6 מחלקות של ילדים.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

יפעת שאשא ביטון: הפילוח כאן, של נשים ממעמד חברתי כלכלי נמוך אל מול מבוגרים בכלל, זה אומר אנחנו לא יודעים אינדיקציה לגבי גברים.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת גברים הם פחות נוטים להשמנה?

<רבקה הררי: הנשים בחברתי כלכלי נמוך זה שם, כי זה השיא.

<רבקה הררי: זה ה-70% שזה שיא עודף המשקל וההשמנה בילדים בקרב הקבוצה הזאת.

יפעת שאשא ביטון: הבנתי.

<רבקה הררי: הם קבוצה שמגיעה לרמה הזאת.

<רבקה הררי: בסדר?

יפעת שאשא ביטון: הבנתי, אוקיי.

<רבקה הררי: כאשר המדינה נכנסת לדאגה בשל ההשמנה ועודף משקל, מה שמעניין אותה זה לא מעניין אותה שאני אהיה במשקל כזה או אחר.

<רבקה הררי: מה שמעניין מדינה זה בעצם העלות הכלכלית של מערכת הבריאות ושל מערכת התעסוקה, כתוצאה מהעלייה בהשמנה והעלות הכלכלית של ההשמנה והתחלואה שנלווית להשמנה.

<רבקה הררי: לכן התקיימה ועדה שקוראים לה הוועדה להסדרת התזונה, שהסדרה בעברית זה רגולציה.

<רבקה הררי: אני אומרת את זה כי גם אני לא ידעתי.

<רבקה הררי: הוועדה קיימה 13 פגישות שבפגישות היו נוכחים אנשים מתחום הבריאות, מתחום התזונה, מתחום בריאות הציבור, אבל גם נציגים ממשרד הבריאות.

<רבקה הררי: אני רואה פה את הנציגים מהמחלקה לתזונה ממשרד הבריאות, נציגים מתעשיית המזון, נציגים ממשרדי הממשלה השונים, כמו משרד הבריאות, משרד המסחר והתעשייה, מסחר האוצר; ונציגים מהציבור.

<רבקה הררי: שאלו גם את הציבור לדעתו בכל מיני נושאים, כמו איך צריכה להיראות תווית המזון או איך צריך להיות הסימון של המזון.

<רבקה הררי: אתם רואים את ההמלצות שהוועדה פרסמה לציבור, כאשר ההמלצות של הליבה זה סימון בחזית האריזה, סימון שיהיה אינפורמטיבי וגם שיפוטי.

<רבקה הררי: אני קופצת רגע לשקף ותראו.

<רבקה הררי: כל המזונות שעומדים בהמלצות התזונתיות יהיו בצבע ירוק ומזונות שמכילים כמות גבוהה של סוכר או שומן או מלח – יהיו בצבע אדום, כמו רמזור אדום.

<רבקה הררי: זה עדיין צריך להיות נדון גם בשבועות הקרובים בכנסת וחשוב לי שחברי הכנסת יתמכו בזה, כי זה נותן בעצם להורים, אם אנחנו מדברים על תזונת ילדים, להורים זה נותן כלי מאד פשוט.

<רבקה הררי: כן אפשר להכניס את זה הביתה, לא כדאי להכניס את זה הביתה.

<רבקה הררי: הסימונים יהיו בשלבים, כאשר מדברים שעד שנת 2020 בשלושה שלבים.

<רבקה הררי: אנחנו יודעים שאם אנחנו היום רגילים לטעם מאד מלוח, אז בבת אחת יורידו לנו את המלח, המזון לא יהיה לנו טעים ולכן אומרים שהתעשייה תתרגל בשלושה שלבים לשנות את המזונות.

יפעת שאשא ביטון: התעשייה והצרכנים.

<רבקה הררי: כן, התעשייה והצרכנים.

<רבקה הררי: זה הקטע של הרה-פורמליזציה של המזון ותשימו לב שיש פה כמה דברים שהם מהותיים לגבי ילדים.

<רבקה הררי: מניעת שיווק והגבלת פרסום מזיק לילדים בכלי התקשורת וחינוך תזונתי והסברה לאומית, שמדברים מהגיל הרך.

<רבקה הררי: ולכן, כשאנחנו מדברים על מהפכה בריאותית, אז אמרנו נתחיל במחלקות הילדים, כי חלק מההמלצות של הוועדה הן רלבנטיות במיוחד לילדים; וגם אנחנו חושבים שאם אנחנו דואגים למחלקות ילדים, אנחנו דואגים גם לדור הנוכחי, אבל גם אם נצליח בדור הנוכחי, אנחנו נדאג כבר לדור לעתיד.

<רבקה הררי: זאת אומרת זה - - -

יפעת שאשא ביטון: גם הרבה פעמים זה מקרין להורים ובכלל לסביבה, אז ככה מרוויחים פעמיים.

<רבקה הררי: נכון.

<רבקה הררי: המגמה התחילה במחלקות היולדות, אבל יולדות אנחנו יודעים שזה בעצם מאושפזות בריאות ופה אנחנו - - -

יפעת שאשא ביטון: וגם יש להן חשקים שלא תמיד בריאים.

<רבקה הררי: נכון.

<רבקה הררי: זה עולם אחר.

<רבקה הררי: אז המהפכה הבריאותית במחלקות הילדים היא בעצם בהתאם לחזון הדסה.

<רבקה הררי: הדסה ארגון שתמיד דאג לבריאות הציבור, מוביל בחדשות, בתעוזה רפואית, בעצם במרכז הרפואה בישראל, בחוד החנית של הרפואה בישראל.

<רבקה הררי: אנחנו רואים את האוכל בבית החולים כמודל לתזונה בריאה.

<רבקה הררי: זאת אומרת ההורה יראה מה יש על המגש והוא יידע שזה נכלל במסגרת של תזונה בריאה.

<רבקה הררי: כאשר גם ההורה יראה, גם הילד יראה, אבל גם הצוות, גם כל מי שנמצא מסביב - - -

יפעת שאשא ביטון: כן, מקרין על כולם.

<רבקה הררי: וחשוב לנו שאוכל בריא יהיה אוכל טעים, הוא טעים, אפשר לעשות אותו טעים והתאמה לילדים.

<רבקה הררי: כאן זה לגבי מה שאמרתי לפני כן, שאנחנו בעצם לא בבת אחת מורידים לדוגמא את כל מעדני החלב והיו לנו כבר על זה צעקות, אלא אנחנו מסתכלים על סך הסוכר המוסף.

<רבקה הררי: אז אם נתתי משהו מתוק, אני אתן באותו יום לבן.

<רבקה הררי: אז הם יגידו למה היום לבן, היום לבן, מחר מעדן.

<רבקה הררי: זה לא בבת אחת הורדנו הכל, אלא בהדרגה והכל תוך ניסוי ותהייה.

יפעת שאשא ביטון: רגע, המטרה בסוף היא להוריד לחלוטין?

יפעת שאשא ביטון: לא.

<רבקה הררי: המטרה היא להפחית כמויות בצורה מחושבת של כמות הסוכר המוסף.

<רבקה הררי: הכל מחושב.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, כי צריך איזונים.

<רבקה הררי: כן.

יפעת שאשא ביטון: צריך לזכור שצריך איזונים, כי ילד שיהיו לו חסכים במקום מסוים הוא יצרך אותם במקום אחר.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו צריכים ללמד אותם לצרוך את הדברים באיזונים הנדרשים.

<רבקה הררי: אני לא יכולה, שאם אנחנו מדברים על הדסה ועל בריאות הציבור ועל ילדים, לא יכולה שלא לחזור לתמונה הזאת.

<רבקה הררי: זאת תמונה מלפני כ-100 שנה.

<רבקה הררי: הדסה נוסדה בשנת 1912.

<רבקה הררי: אחד הפרויקטים הראשונים היה טיפת חלב.

<רבקה הררי: קשה לראות, כי התמונה צולמה בשמש.

<רבקה הררי: זה החמור.

<רבקה הררי: כתוב על החמור טיפת חלב.

<רבקה הררי: החמור שהיה מסתובב בעיר העתיקה בירושלים ונתן בעצם חלב ללא הבדל של דת, לאום, גזע וכו'.

<רבקה הררי: אז אנחנו שמחים שהדסה תמיד התמקדה בתזונה ובבריאות הציבור.

<רבקה הררי: אז מה עשינו?

<רבקה הררי: בעצם מה שאמרנו, אנחנו מתייחסים לשלוש רמות.

<רבקה הררי: קודם כל אוכל בריא, טעים וביתי.

<רבקה הררי: אוכל מזין מחומרי גלים בסיסיים.

<רבקה הררי: לא חטיפים, לא בשר מעובד, לא אוכל מתועש.

<רבקה הררי: שתיים, הקפדנו על הנראות, שהנראות תהיה מתאימה לילדים, ועל זה עוד רגע עמית, השפית שלנו, תדבר.

<רבקה הררי: וכמובן שזה מלווה בהסברה.

<רבקה הררי: עמית.

<עמית מרים זיו: נעים מאד, אני עמית, אני השפית של המרכזים הרפואיים הדסה.

<עמית מרים זיו: ידוע לי שאנשים אוכלים עם העיניים.

<עמית מרים זיו: בייחוד ילדים.

<עמית מרים זיו: לילדים מאד חשוב צבע והנראות, צורת האוכל.

<עמית מרים זיו: אז אתם יכולים לראות, יצרנו בעצם – אתם רואים פה מולכם – דמות של גיבור על, שילד יכול להזדהות איתה, להרגיש חזק - - -

יפעת שאשא ביטון: הפופאי המודרני.

<עמית מרים זיו: כן, אבל זה עושה משהו.

<עמית מרים זיו: זה עושה איזו שהיא תחושה של ילדות חזקה.

<עמית מרים זיו: בכל זאת, תהליכי החלמה.

<עמית מרים זיו: אנחנו בבית חולים, בואו לא נשכח.

<עמית מרים זיו: אוכל של בית חולים תמיד יוצר לנו איזו שהיא חושה פחות אטרקטיבית, אז רצינו להנגיש את זה לילד.

<עמית מרים זיו: לתת לו להרגיש שהוא בעצם לא נמצא במקום כל כך נורא ואפשר לאכול ונעים.

<עמית מרים זיו: אנחנו יצרנו גם בחיתוך של ירקות לדוגמא, איך אנחנו בעצם מעבירים לילד את האפשרות לאכול את הירקות בצורה יותר כייפית.

<עמית מרים זיו: אז יצרנו מקלות.

<עמית מרים זיו: אנחנו פשוט נותנים לילדים מקלים.

<עמית מרים זיו: יצרנו סט צבעוני, שילדים באמת יוכלו להרגיש קצת יותר שמח.

יפעת שאשא ביטון: שלא יבואו הביתה ויגידו אני לא רוצה אוכל של בית חולים.

<עמית מרים זיו: בדיוק, בדיוק.

יפעת שאשא ביטון: את יודע, כי יש את התפיסה זו.

<עמית מרים זיו: בדיוק.

יפעת שאשא ביטון: כי אם יגישו להם עכשיו משהו שהוא קצת תפל, אז הם יגידו מה, אני לא חולה.

<עמית מרים זיו: וזה מתחיל מילדות והופך לבגרות ואם אתה כבר בילדות פחות נרתע מזה, אז גם הבגרות תעבור בשלום.

<רבקה הררי: בסדר.

<רבקה הררי: המסרים הבריאותיים הם בעצם מזון מחומרים בסיסיים, עידוד של צריכת ירקות ופירות, עידוד צריכת קטניות ולחם ודגנים מלאים, לחם מדגנים מלאים.

<רבקה הררי: הפחתה בכמות המלח, הסוכר, השומן הרווי בתפריט היומי ועידוד שתיית מים.

<עמית מרים זיו: אז שוב זה מחזיר אותנו לירקות.

<עמית מרים זיו: באמת כשבאנו לראות איך הילד יותר יהנה מארוחת הבוקר, אז כמובן התחלנו עם הירקות, שזה המקלות, אחר כך לחם מלא, שגם יוצר בעיה אצל ילד.

<עמית מרים זיו: הם לא אוהבים את החום הזה.

<עמית מרים זיו: זה מרתיע אותם.

יפעת שאשא ביטון: הבנתי שזה גם לא בהכרח בריא לכולם.

<עמית מרים זיו: אז זהו, נכון.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת יש ילדים שלא יודעים לעבד.

<עמית מרים זיו: יש כל מיני מגבלות.

יפעת שאשא ביטון: בגלל זה קצת קשה לי עם השיח.

יפעת שאשא ביטון: גם עם השיח, אגב, של משרד הבריאות שהלך לאיזה כיוון אחד שזו האמת ואין בילתה.

יפעת שאשא ביטון: ואני אומרת שזה מורכב מכל כך הרבה צבעים, תרתי משמע.

יפעת שאשא ביטון: צריך לראות איך אנחנו מאזנים.

<עמית מרים זיו: נכון, בדיוק.

<עמית מרים זיו: אז לכן לא כל יום אנחנו נותנים את הלחם הבריא, מה שאנשים רואים אותו כבריא.

<עמית מרים זיו: אנחנו כן נותנים לחמנייה שהיא לבנה, אבל אנחנו גם נותנים פיתה קטנה שהיא מקמח מלא, אז היא יוצרת גם משהו נחמד.

<עמית מרים זיו: ברמת החלבונים, אז במקום לתת את הביצה הקשה, המסורתית של בית חולים, אנחנו עושים ביצה מקושקשת ופעם חביתה ופעם פנקייק ו - - -

יפעת שאשא ביטון: אתם מגוונים את זה.

<עמית מרים זיו: כן, בדיוק, מגוונים להם.

<עמית מרים זיו: אתם יכולים לראות צלחת של בוקר, ככה היא נראית אצלנו.

<עמית מרים זיו: בבקשה, זה אותנטי.

<רבקה הררי: זה צלחת של חולים.

<עמית מרים זיו: בדיוק, זה החולים.

<עמית מרים זיו: ככה הם מקבלים אצלנו את ארוחת הבוקר שלהם.

<עמית מרים זיו: לפעמים עם קורנפלקס עם חלב.

<עמית מרים זיו: כל פעם ככה מגוונים ויוצרים באמת גם תחושה של בית.

<עמית מרים זיו: זה קצת יותר נשים ויש דברים שהם מכירים מהבית.

<עמית מרים זיו: זהו.

<עמית מרים זיו: זו ארוחת הבוקר שלנו.

<עמית מרים זיו: בארוחת הצהריים, היתרון הגדול שלנו זה שאנחנו מבשלים בבית.

<עמית מרים זיו: המטבח שלנו זה הבית.

<עמית מרים זיו: אנחנו יכולים לשלוט ברמה של כל דבר ברמת העשייה.

<עמית מרים זיו: לכן יש לי את האפשרות לשלוט בנתרן ובסוכרים ובכל דבר שאני מכניסה למתכון שלי ולייצר עדיין אוכל שילדים אוהבים ויכולים להתחבר אליו והוא מדבר בשפה שלהם.

<עמית מרים זיו: אפילו ההמבורגר, שילדים מאד אוהבים, להכניס אותו ללחמניית בריאות חומה, אבל אני טחנתי את הבשר הלא מעובד ואני יודעת בדיוק יש שם.

<עמית מרים זיו: לכן אני כן יכולה לאפשר לילד לאכול את ההמבורגר שהוא כל כך אוהב.

<עמית מרים זיו: במקום לטגן לו את הצ'יפס אני אאפה לו את הצ'יפס וכו' וכך אני מגישה לו את מה שהוא אוהב, אבל בצורה בריאותית, עם שליטה מלאה.

<עמית מרים זיו: זהו.

<עמית מרים זיו: החלטנו גם כחלק ממגמה עולמית, יש את מה שנקרא מיט-לס מנדיי, שזה יום שני ללא בשר, כי רוצים להפחית במזונות מן החי ויותר להדגיש מזונות מן הצומח.

<עמית מרים זיו: אנחנו דווקא עובדים עם מוצר שהוא בפיתוח ישראלי, ש - - - מחוברים - - - שזה תחליפי-.

<עמית מרים זיו: זאת אומרת זה סויה למעשה בצורות שונות, שמאפשרות שלנו לייצר בעצם גם כמו נגיד מוקפצים וטחונים והכל.

<עמית מרים זיו: ילדים מאד אוהבים.

<עמית מרים זיו: קצת חששנו מזה בהתחלה, התחלנו את זה באופן הדרגתי, אבל הילדים מאד אוהבים את זה.

<עמית מרים זיו: אנחנו עושים להם ספגטי בולונז, קציצות מהסויה הזו והם מאד מאד אוהבים את זה וגם כלל בית החולים מאד אוהב את המוצר הזה וזה מאד נחמד ואנחנו יכולים ככה להפחית ברמה של השומן מן החי.

<עמית מרים זיו: בארוחת הערב גם, אנחנו צריכים לעודד קטניות וזה קצת קשה, ילדים לא כל כך - - -

<רבקה הררי: זה המגש.

<עמית מרים זיו: כן, זה מגש ערב אגב, אצלנו.

<עמית מרים זיו: אז אתם רואים שקשוקה אישית, שוב הירקות במקלות.

<עמית מרים זיו: יש פינוק לילדים, זה יכול להיות שוגי, בננה, דברים עם זה ואנחנו עדיין שוב בשליטה מלאה על כל דבר ובאיזון, שהוא כמובן בפיקוח של רבקי וככה אנחנו מייצרים לילדים ארוחה בריאה, טעימה, שהם יכולים להתחבר אליה ולהנות ממנה.

יפעת שאשא ביטון: מה זה מגשי מזון לאמהות מניקות?

יפעת שאשא ביטון: זה אמהות שנמצאות עם הילדים שלהן?

<רבקה הררי: כן, כן.

<רבקה הררי: הרי בתחילת הדיון פתחת ואמרת שיש עניין שהילדים של ההורים המאושפזים לא מקבלים מגשי מזון, אבל אנחנו הצלחנו כן להכניס לאמהות המניקות - - -

יפעת שאשא ביטון: זה רק המניקות?

יפעת שאשא ביטון: זה חלק מעידוד ההנקה?

<רבקה הררי: זה חלק, כי זה מצב הרבה יותר בעייתי מהורים רגילים.

<רבקה הררי: כי האם בעצם צריכה להיות צמודה לילד במהלך כל האשפוז.

<רבקה הררי: גם קשה לה אפילו לעזוב אותו וללכת לקנות משהו.

<עמי ברבר: מה עם האבות?

<עמי ברבר: מה מקביל אצל אמא מניקה אצל האבות?

<רבקה הררי: אין מקביל לאמא מניקה.

<עמי ברבר: ואם האבא צריך להיות עם הילד ולא האמא?

<רבקה הררי: אם האבא צריך, אז זה כמו ההורים.

יפעת שאשא ביטון: רגע, עמי, בוא רגע לא נסיט את הדיון הזה לנשים גברים, כי הטעם הפשוט פה זה עניין ההנקה.

יפעת שאשא ביטון: כי אם היא תהיה אישה, לצורך העניין שגם צריכה ללוות את הילד שלה אבל היא לא מניקה ואנחנו יודעים שיש גם נשים שהן לא מניקות, אז לצורך העניין הן לא תקבלנה את זה מבית החולים.

יפעת שאשא ביטון: אתה מבין?

<רבקה הררי: היא לא תקבל.

יפעת שאשא ביטון: היא תהיה כמו כל הורה.

יפעת שאשא ביטון: זה רק הסוגיה של ההנקה.

<רבקה הררי: אבל אם - - - ומחליטים שתנובת החלב שלה כן תלויה במה שהיא מקבלת ובאוכל ובשתייה שלה, אז אנחנו חושבים שאם אנחנו בית חולים שכן מעודד הנקה, כי הנקה תורמת לבריאות גם של התינוק, גם של האם וגם לבריאות הציבור, אנחנו רוצים לתת לאישה הזאת כמה שיהיה לה יותר קל במהלך האשפוז, שגם ככה זה מאד קשה להיות מאושפזת עם תינוק קטן.

יפעת שאשא ביטון: טוב, אבל זה באמת ילדים מאד מאד צעירים, כשאנחנו מדברים על פעוטות בגיל מאד צעיר.

<רבקה הררי: מדובר על ילדים שהם בחודשים הראשונים לחיים שלהם, שאנחנו רואים אותם והם מאושפזים במקום מסוים במחלקות הילדים.

<רבקה הררי: אז לסיכום אנחנו יודעים שתזונה בריאה היא גורם מגן בפני מחלות.

<רבקה הררי: לא רק המחלות של ההשמנה, שנלוות להשמנה, אלא בכלל יש קשר בין תזונה לבין תזונה למחלות.

<רבקה הררי: המהפכה שעשינו באגף הילדים, היא בעצם תיושם בהדרגה לכלל המאושפזים בבית החולים.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת כרגע זה רק במחלקות ילדים וזה לאט לאט יתרחב.

<רבקה הררי: כן, לאט לאט זה ייושם לכל בית החולים.

<רבקה הררי: הדסה בעצם היא המרכז הרפואי הראשון שמיישם את ההמלצות האלה של משרד הבריאות.

<רבקה הררי: וכאן המקום בעצם להודות.

<רבקה הררי: אני הדיאטנית שמחשבת, מבקשת, אבל את רוב העבודה בעצם עושים עמית ואילן שמעוני, מנהל המטבח וכל צוות המטבח, שהם עושים את זה יומיומי.

<רבקה הררי: אני מפקחת ומבקשת מה אני רוצה שיהיה, אבל את העבודה הם עושים.

<רבקה הררי: היה חשוב לי לבוא ולהציג את זה פה בפניכם, כי אני חושבת שאם אפשר לעשות את זה בבית חולים גדול, שיש לנו 24 סוגים של דיאטות שונות כל יום שיוצאים מהמטבח, אז בעצם אפשר ליישם את זה בכל מקום ובטח בבתים של כל אחד ואחד.

<רבקה הררי: וכמובן שאני חייבת להגיד תודה להנהלת בית החולים, לפרופסור רוטשטיין, שטעם את המנות - - -

<עמית מרים זיו: כן, כולם טעמו.

<רבקה הררי: ושנתנו לנו גב למהלך הזה, הנהלת בית החולים.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה רבקה ועמית, גם על ההצגה וגם על מה שאתן עושות ביום יום.

יפעת שאשא ביטון: תוכלנה להתייחס גם לסוגיה בכלל.

יפעת שאשא ביטון: התייחסתן לנשים מניקות בהקשר של תזונה.

יפעת שאשא ביטון: תוכלנה להתייחס לכל העניין של הורים לילדים מאושפזים – איזה מענים ייחודיים יש בבית החולים?

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת מה קורה?

יפעת שאשא ביטון: הורים מגיעים לבית החולים עם הילדים, לאו דווקא קטנים, לא רק פעוטות.

יפעת שאשא ביטון: ילד בן 4, 5, 6, ההורה נשאר לצדו.

יפעת שאשא ביטון: יש מערך תמיכה להורים הלאה מבחינת אבזור של חדר, מקום לישון?

<רבקה הררי: אנחנו לא הסמכות המקצועית.

יפעת שאשא ביטון: לא, אבל ממה שאתן מכירות.

<רבקה הררי: ממה שאני מכירה זה שבמחלקת הילדים, משנות ה-90 המוקדמות שאני עבדתי שם, התחלתית את דרכי כדיאטנית במחלקות הילדים, הייתה תמיד ספה, כורסה נפתחת להורים לישון ליד הילד.

<רבקה הררי: אני גם יודעת שבפגיה שלנו - - -

יפעת שאשא ביטון: לכל אחת מהמיטות הייתה ספה?

<רבקה הררי: כן, כן.

<רבקה הררי: ליד כל מיטה של ילד יש אפשרות להורה.

<רבקה הררי: אני יודעת שבפגיה שלנו, שהיא בעצם שופצה וטיפול נמרץ פגים עבר למקום חדש, אז כחלק מלפתוח את הפגיה, היה העניין שיהיה שם חדר להורים לשתייה, לתה, קפה.

<רבקה הררי: יש גם מקלחות להורים, חדר - - -

יפעת שאשא ביטון: כן?

יפעת שאשא ביטון: בכל מחלקת לילדים יש?

<רבקה הררי: בפגיה.

<רבקה הררי: הפגייה עברה למבנה שהיה קודם בהדסה טיפול נמרץ ילדים וזה בעצם היה גם בטיפול נמרץ ילדים.

<רבקה הררי: זאת אומרת זה החליף מחלקה.

<רבקה הררי: היה שם מקום להורים להתקלח, שירותים, חדר לתה, קפה, מקרר למשפחות של הילדים וגם חדר משפחות, שהם יכולים לישון שם.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

<רבקה הררי: מעבר לזה אני לא מוסמכת לזה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה רבקה.

יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת סעיד אלחרומי, בבקשה.

סעיד אלחרומי: בוקר טוב לכולם.

סעיד אלחרומי: קודם כל אני רוצה לברך את יושבת הראש על קיום המפגש החשוב הזה והישיבה בנושא שבעיני יש לו חשיבות עליונה.

סעיד אלחרומי: אני רוצה לברך גם את החברים מהדסה על ההצגה ועל תשומת הלב המיוחדת בנושא של תזונה נכונה לילדים, לדור הבא בעצם.

סעיד אלחרומי: זה העתיד שלנו.

סעיד אלחרומי: אני רוצה להתייחס לשתי הסוגיות, גם ההורים המלווים וגם בקשר לתזונה.

סעיד אלחרומי: זה ברור במיוחד במקומות, אולי יותר בפריפריה, אני לפחות מאזור הנגב, אני רואה את זה בסורוקה בבאר שבע, במיוחד לאימהות.

סעיד אלחרומי: בדרך כלל הרוב זה אימהות שמלוות את הילדים בשעות האשפוז שלהם, בתקופת האשפוז, ולכן יש חשיבות מאד מאד מיוחדת, תשומת לב למה מקבל ההורה המלווה בלילות, כשהוא נשאר עם הילד הזה.

סעיד אלחרומי: צריך להבין גם שבעצם הוא כחלק מהצוות, הוא נמצא ועוזר לצוות.

סעיד אלחרומי: כשיש הורה עם ילד בן 6,7, שחולה ומצריך טיפול והאם נשארת איתו בכל ימות האשפוז, היא בעצם מין עזרה לצוות הטיפולי שנמצא שם.

סעיד אלחרומי: ולכן בעיניו צריך ממש שתצא קריאה מהוועדה הזאת, שצריך לתת להם את התנאים האופטימליים לשהות נוחה בתוך בית החולים, אם זה למיטה נפתחת בכדי לישון.

סעיד אלחרומי: אני לא יודע אם יש שם ספות, אבל ראיתי כיסאות שהם לא הכי נוחים.

סעיד אלחרומי: ראיתי כסאות לפחות בבית החולים סורוקה.

סעיד אלחרומי: לכן מיטה נפתחת ליד המיטה של הילד.

סעיד אלחרומי: הדבר השני זה בעצם התזונה.

סעיד אלחרומי: אישה שמגיעה עם הילד שלה ודווקא הנשים שמגיעות ממקומות מרוחקים, מהפריפריה.

סעיד אלחרומי: להגיע מהדרום למשל לבית החולים סורוקה, מגיעים לשם מ-50 ק"מ, 70 ק"מ, אז אין מי שיבוא ויקפוץ ויביא את האוכל לכל ארוחה וארוחה.

סעיד אלחרומי: ולכן לפחות ברמת המינימום, צריך להיות אוכל מסובסד להורים האלה.

סעיד אלחרומי: צריך להיות בדוק וברור שיש אוכל מסובסד לכל הורה שמלווה את הילד שלו בבית החולים.

סעיד אלחרומי: הנושא השני בקשר לתזונה, אני חושב שנושא ההסברה מאד מאד חשוב ודווקא לאוכלוסיות שמגיעות לבתי החולים.

סעיד אלחרומי: נכון שאנחנו צריכים לעבוד על זה גם בבתי הספר וגם בקופות החולים, איפה שהכפרים וכל זה, אבל מי שכבר מגיע וכבר קרוב לאנשי בית החולים, לאנשים שעוסקים בתזונה, צריך לקחת אותם - יש אנשים ששוהים שם מספר רב של ימים - צריך לקחת אותם בתוך המחלקה, בחדר מסוים, לעשות הסברה בשפה שלהם.

סעיד אלחרומי: אני ראיתי את הסיפור הזה של השכבות החלשות ואיפה שיש מצב סוציו אקונומי נמוך, אני חושב שצריך להשקיע שם המון הסברה.

סעיד אלחרומי: זאת הדרך.

סעיד אלחרומי: אין לנו דרך אחרת.

סעיד אלחרומי: ככה אנחנו יכולים באמת להתקדם הלאה.

סעיד אלחרומי: שוב אני מברך על הדיון ואני חושב שיש חשיבות מאד גדולה לנושא.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה חבר הכנסת אלחרומי על הדברים.

<רבקה הררי: לגבי השכבות החלשות, אז בשנה האחרונה, מתחילת שנת 2017, נכנסה דיאטנית במשרד הבריאות, שהאחריות שלה היא על המגזר הערבי, בשפה שלהם.

<רבקה הררי: נמצאת כאן הנציגה של משרד הבריאות.

<קריאה: כמו שיש יועצים אחרים שמדברים בכלל השפות, אז כך גם כאן.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, תודה רבה.

<אורית זילברברג: אפשר לענות?

יפעת שאשא ביטון: מה יש לענות?

יפעת שאשא ביטון: הוא לא שאל.

<אורית זילברברג: להגיב למה שרבקי אמרה ולהגיב בכלל.

<אורית זילברברג: אני אורית זילברברג מהאגף לתזונה של משרד הבריאות.

<אורית זילברברג: אז קודם כל אני - - -

יפעת שאשא ביטון: אז את האמת רציתי שמשרד הבריאות יתייחס, אבל לפני אני רוצה שנשמע את בית החולים שניידר, ואז תוכלי להתייחס לכולם.

יפעת שאשא ביטון: זה בסדר?

<אורית זילברברג: רק על התזונה.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

<ישי פאליק: אנחנו נתייחס לכמה היבטים כמשרד.

יפעת שאשא ביטון: מאה אחוז, אין שום בעיה, אבל בגלל זה חשוב לי רגע שאנחנו נשמע את נציגי בתי החולים, שנקבל איזו שהיא תמונה ואז נוכל גם להתייחס קונקרטית, בסדר?

יפעת שאשא ביטון: אז יש לנו את פרופסור יוסף פרס, מבית החולים שניידר, ה-בית חולים לילדים.

יפעת שאשא ביטון: כולו ילדים.

יפעת שאשא ביטון: מה קורה אצלכם?

<יוסף פרס: נמצאת איתי דיאטנית ואולי היא תסביר, אבל ללא ספק בבית החולים שניידר, שהוא בית החולים השלישוני היחיד במדינת ישראל, שרוב החולים הקשים ביותר של המדינה והחולים הכרוניים והמורכבים שוכבים אצלנו.

<יוסף פרס: יש לנו לא 24 דיאטות להכין כל יום, יש לנו 38 ו-44 דיאטות להכין, כשיש בית חולים של 250 מיטות אשפוז והנושא הוא מאד מורכב.

<יוסף פרס: אני מאד מברך את בית החולים הדסה על שהתחיל, אבל אנחנו כבר מזמן עושים את הנושא הזה של אוכל מרוכז, מסודר, בקופסאות מאד מיוחדות ויפות.

<יוסף פרס: אישיות – וזה הכי חשוב – אישיות ונקיות.

<יוסף פרס: מביאים כל יום לכל ילד.

יפעת שאשא ביטון: מכינים אותן בבית החולים?

<יוסף פרס: כן.

<יוסף פרס: גם בבוקר וגם בערב, מאד מסודר, בקופסאות מיוחדות.

<יוסף פרס: אבל נושא הדיאטה הוא מאד חשוב.

<יוסף פרס: ההכנות הן לא פשוטות וזה מצריך הרבה מאד כוח אדם.

<יוסף פרס: למרות שיש לנו כ-35 דיאטניות בבית החולים, שזה רק 17 משרות סך הכל, להכין ל-44 מנות ולהיות ולהקפיד ולראות ולעקוב מה עושים כל אחד, זה מאד חשוב.

<יוסף פרס: הבעיה שאין התייחסות של המדינה לכמה דיאטניות והתקנים וכו'.

<יוסף פרס: אז נכון שאנחנו משקיעים הרבה מאד בבית החולים.

<יוסף פרס: אנחנו משקיעים מאד בצוות הפרא-רפואי, שנקרא עכשיו מקצועות הבריאות, אבל זה באמת מאד מאד לא פשוט.

<יוסף פרס: הנושא של דיאטניות הוא נושא נוסף שמאד בעייתי בבית החולים.

<יוסף פרס: השכר של הדיאטניות הוא מאד נמוך.

<יוסף פרס: הן באות ומסכימות לעבוד בשמינית משרה או ברבע משרה, בגלל שהשכר הוא מינימום והן מעדיפות לעבוד במשרה חלקית ולעבוד או בקופות או רובן עובדות באופן פרטי.

יפעת שאשא ביטון: מי קובע את השכר של הדיאטניות בבתי החולים?

יפעת שאשא ביטון: משרד הבריאות?

<יוסף פרס: האוצר או משרד הבריאות, אינני יודע.

<יוסף פרס: כמדומני זה האוצר.

<יוסף פרס: אבל ללא כל ספק, אנחנו משקיעים רבות, אנחנו עושים כל דבר.

<יוסף פרס: המעקב מאד צמוד אחרי האוכל, זה נושא יותר מסובך.

<יוסף פרס: בקשר לחבר הכנסת מהנגב, לגבי האוכל להורים.

<יוסף פרס: אנחנו באמת מקפידים לתת אוכל לאימהות שמניקות.

<יוסף פרס: זה מחייב אותנו, אבל להורים אחרים זה מאד בעייתי.

<יוסף פרס: יש לנו מסעדה בבית החולים, יש אוכל מסובסד, אבל זה נושא מאד מסובך ויקר מאד.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

יפעת שאשא ביטון: מה זאת אומרת אוכל מסובסד?

<יוסף פרס: מסובסד יש לנו קפה ולחמנייה בבוקר – ב-12 שקלים, או משהו כזה, אבל זה לא כל היום.

<יוסף פרס: זה לא ארוחות צהריים ולא ארוחות ערב.

<יוסף פרס: וזה גם בשבת - - -

סעיד אלחרומי: זה לא מה שיש לחברי הכנסת פה?

יפעת שאשא ביטון: אתה מבסוט ממה שיש פה לחברי הכנסת?

סעיד אלחרומי: לא, אני שואל.

יפעת שאשא ביטון: צריך מהפכה שם, מיד להכניס את הדיאטנים של בתי החולים לפה.

סעיד אלחרומי: אם יש מסובסד פה בכנסת, אז מה עם בתי החולים?

סעיד אלחרומי: זו שאלה - - -

<עמית מרים זיו: אני רוצה להגיד לך שיש גם את עזר מציון שמחלק אוכל בבית החולים, בייחוד בירושלים.

סעיד אלחרומי: זה לא לגבי רמת האוכל, אבל לפחות לשאלה עצמה.

<עמית מרים זיו: וזה גם בכשרות גבוהה.

<עמית מרים זיו: את יודעת שיש גם בעיות של כשרויות במקומות מסוימים.

<עמית מרים זיו: אז חייבים באמת.

יפעת שאשא ביטון: כן.

יפעת שאשא ביטון: אני אומר יותר מזה, חבר הכנסת, אני גם לא חושבת שרמת הסבסוד של הכנסת היא הרמה שצריכה להיות בבתי החולים אלא אפילו יותר מזה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מדברים על הורים שמכורח המציאות נמצאים שם - - -

סעיד אלחרומי: אבל אני מדבר על העיקרון.

סעיד אלחרומי: אם יש בכנסת סבסוד, אז מה לגבי בתי החולים?

יפעת שאשא ביטון: כן, צריך לראות.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו תיכף נבחן איך אנחנו יוצרים מציאות וקודם כל בכלל צריך להסדיר את כל הנושא הזה של מחירי המזון והשתייה בבתי החולים, שזה סיפור בפני עצמו.

יפעת שאשא ביטון: אני העליתי אותו כמה פעמים על שולחן הכנסת.

יפעת שאשא ביטון: אני עוד מחכה שיקיימו על זה דיון רציני כדי לראות איך אנחנו מטפלים בזה.

יפעת שאשא ביטון: זה רווחים – ועיני לא צרות חלילה – אבל אני אומרת שזה במציאות שבה יש קהל שבוי שלא מרצון ומאד היה שמח לא להיות שם והוא נמצא במציאות שגם מאלצת אותו להתמודד עכשיו כלכלית גם עם העניין הזה.

יפעת שאשא ביטון: אני יודעת שיש לבתי החולים חלק בזה, כי הם גובים שכירות וגם קצת מחזיקים את עצמם על ידי זה שהם בעצם מאפשרים את המכירה שם.

יפעת שאשא ביטון: אז השאלה איפה גם בתי החולים שמים קצת מעצמם ומוותרים.

<יוסף פרס: אני חושב שבמדינת ישראל אין בית חולים שהוא בעודף תקציבי.

<יוסף פרס: אנחנו כולם גירעוניים וגירעוניים מאד.

<יוסף פרס: זה נושא אחד.

יפעת שאשא ביטון: עדיין.

<יוסף פרס: ונושא שני, בבית החולים שניידר אין לנו מטבח מבשל.

<יוסף פרס: יש בי חולים, אולי בהדסה יש להם מטבח.

<יוסף פרס: אנחנו יוצאים למכרזים עם חברות מבחוץ.

<יוסף פרס: זה קייטרינג.

יפעת שאשא ביטון: אה, אז אתם לא מבשלים בעצמכם, כי אני שאלתי אם אתם מבשלים בתוך בתי החולים.

<יוסף פרס: לא, אנחנו לא מבשלים.

<יוסף פרס: יש לנו מכרז שהקמנו וכל כמה שנים לפי חוק המכרזים, כל שנתיים-שלוש אנחנו יוצאים למכרזים.

<יוסף פרס: אנשים לא רוצים לגשת למכרזים, כי מה שהכי נוח לילדים זה מאד מסובך, עם כל מיני דיאטות.

<יוסף פרס: אנשים שומעים ילדים קטנים, החברות לגמרי לא מעוניינות להיכנס למכרזים.

<יוסף פרס: זה נושא נוסף וללא כל ספק - - -

יפעת שאשא ביטון: אגב, איך זה שבבית חולים – ואת זה אני שואלת באמירת סוגריים – איך זה שבבית חולים מאד גדול לילדים, דווקא שם אין מפעל הזנה באין-האוס?

<יוסף פרס: ככה הוא בנוי, ככה הוא עשוי.

<יוסף פרס: אנחנו באמת מקבלים אוכל מבחוץ, אנחנו בודקים, אנחנו עושים, אנחנו עובדים לפי כל הסטנדרטים הנדרשים, אבל אין לנו מטבח מבשל.

<יוסף פרס: זה יכול להיות גם יתרון.

<יוסף פרס: אני לא פוסל את זה.

<יוסף פרס: אני לא לגמרי בטוח שזה לא טוב שיש דבר כזה.

<יוסף פרס: שבית החולים יהיה אחראי גם על בית החולים, זה נושא מאד מסובך.

<יוסף פרס: יושבת על ידי כאן הסגנית של מנהלת הדיאטות שלנו.

<יוסף פרס: אולי היא תסביר יותר כמה דברים.

יפעת שאשא ביטון: מאה אחוז.

יפעת שאשא ביטון: ואחר כך אנחנו נשוב לדבר על התנאים בכלל של הורים שנמצאים יחד עם הילדים באשפוז.

<יוסף פרס: אנחנו נדבר גם על נושא הבינוי ולינה להורים, זה נושא מאד חשוב.

יפעת שאשא ביטון: אז בבקשה.

<ישי פאליק: סליחה, אני מתנצל, אבל אני חייב לצאת לוועדת האו"ם ואני חושב שכדאי שאני אציג את עמדת המשרד לפחות בחלק מהדברים.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

יפעת שאשא ביטון: מאה אחוז.

<ישי פאליק: אני מתנצל.

יפעת שאשא ביטון: רק שמך?

<ישי פאליק: ד"ר ישי פאליק ממינהל רפואה.

<ישי פאליק: אז נאמרו כאן דברים מאד מאד חשובים, וזה אמת שהקהל הוא בעצם קהל שבוי.

<ישי פאליק: הילדים באים לשם בעל כורחם וההורים באים איתם ונותנים כתף לצוות, כפי שאמר חבר הכנסת.

<ישי פאליק: יחד עם זאת, כפי שאמר פרופסור פרס וכפי שנאמר גם על ידי אחרים, בתי החולים תפקידם לספק רפואה.

<ישי פאליק: הם מספקים אוכל לילדים ולמאושפזים, גם מי שמתאשפז עם אביו הקשיש במשך מספר ימים, גם עבורו היינו רוצים מן הסתם שתסובסד ארוחתו.

<ישי פאליק: גם הוא היה רוצה.

<ישי פאליק: גם הוריהם של הילדים.

<ישי פאליק: הילדים במקרה הזה הם באמת מגיעים עם ההורים בצורה מאד מאד רצופה - - -

יפעת שאשא ביטון: לא, כי גם אין ברירה אחרת.

יפעת שאשא ביטון: כי עם קשישים, אתה יודע - - -

<עמי ברבר: קשיש לא מחייב שהייה מאה אחוז מהזמן.

יפעת שאשא ביטון: רגע, שנייה.

יפעת שאשא ביטון: תאמין לי עמי, אתה מכיר אותי, אני יודעת לייצג את זה נאמנה.

יפעת שאשא ביטון: ילדים זה סיפור אחר.

<ישי פאליק: אבל כפי שנאמר ואני מברך על היוזמה פה בישיבה, אבל בסוף תידרש תוספת תקציבית, כי למנהל בתי החולים יש תקציב מוגדר.

<ישי פאליק: אם נחליט לתת סבסוד לארוחות או ארוחות בחינם, זה יעלה עוד כסף והדבר הזה הוא אמנם מאד מאד ראוי, אבל הוא לא יכול ליפול עליהם.

<ישי פאליק: זאת אומרת אנחנו לא יכולים להגיד אוקיי, זהו, אז תאכילו גם אותם, תמצאו את המקור.

יפעת שאשא ביטון: אני בכלל לא חושבת שזה הם, אני חושבת שזה אתם.

<ישי פאליק: בסדר גמור.

<ישי פאליק: בשביל זה אנחנו יושבים פה ואני אומר שהדבר הזה צריך לעלות לפרוטוקול.

<ישי פאליק: בסופו של דבר זה סתם אנחנו, זה אנחנו האוצר, נכון?

<ישי פאליק: בסוף מי שמממן את התקציב של מערכת הבריאות זה האוצר.

<ישי פאליק: עוד ארוחות, הכל כסף.

<ישי פאליק: זה אחד.

<ישי פאליק: שניים - - -

יפעת שאשא ביטון: כן, אבל השאלה אם הייתה פנייה ואני לא רוצה לגלגל - - -

<ישי פאליק: אני לא מכיר בנייה שכזו.

יפעת שאשא ביטון: אם בכלל משרד הבריאות - - -

<ישי פאליק: אגב, יש לזה תשובה.

<ישי פאליק: חלק מבתי החולים למיטב ידיעתנו, כן נותנים ארוחות ברמה כזו או אחרת.

<ישי פאליק: אני לא יודעת אם תמיד שלוש ארוחות וכל זה - - -

<קריאה: בתשלום.

<ישי פאליק: בתשלום למשפחות.

<ישי פאליק: לפעמים זה להורה אחד, לפעמים זה שני הורים.

<ישי פאליק: אז אני אומר, המורכבות ברורה והאילוצים התקציביים ברורים, וזה הנושא מהבחינה הזאת.

<ישי פאליק: מהבחינה של אשפוז, הפרוגראמות היום של המשרד הן כאלה שמאפשרות שטחי לינה.

<ישי פאליק: אמרת נכון, באמת לפעמים יש ואנחנו רואים כורסה ליד וזה לא כל כך נוח.

<ישי פאליק: אנשים שמגיעים, לפעמים אפילו לאשפוז קצר, בוודאי לאשפוז ממושך יותר וניקח נניח את התכנית האחרונה בברזילי.

<ישי פאליק: הוקמו 5 עמדות ללינה ויש להם מקלחת ושירותים משותפים.

יפעת שאשא ביטון: מה זה 5 עמדות?

יפעת שאשא ביטון: זה חמש מיטות?

<ישי פאליק: חמש מיטות נפרדות.

<ישי פאליק: כל אחד רוצה לישון על מיטה משלו.

<ישי פאליק: נניח מספר המאושפזים יכול להיות שהוא יהיה 30, אבל לפחות ל-5 אנשים יוסדר הנושא הזה.

<ישי פאליק: צריך להבין ש - - -

יפעת שאשא ביטון: אז מה זה, כיסאות מוסיקליים, מי תפס ראשון?

<ישי פאליק: אני מסכים איתך לחלוטין.

<עמי ברבר: מי שקם לשירותים, תופסים לו את המיטה.

<ישי פאליק: אבל - - - לארגן 30 מיטות, או 40 מיטות או 50 מיטות בתוך בית חולים?

<ישי פאליק: מקום - - -

יפעת שאשא ביטון: לא, אבל יש פה את העניין של כורסאות שנפתחות.

יפעת שאשא ביטון: אני גם מכירה את זה בחלק מבתי החולים וצריך פשוט לחשוב.

<ישי פאליק: אנחנו עושים את זה.

<ישי פאליק: ודאי, על זה אנחנו מדברים ויגידו לך מנהלי בתי החולים ומנהלי מחלקות.

<ישי פאליק: המדיניות של המשרד והמדיניות של בתי החולים היא כמובן לעזור להורים להיות שם במלוא הכושר.

<ישי פאליק: אנחנו רוצים אותם שם.

<ישי פאליק: אנחנו רוצים אותם עם הילדים.

<ישי פאליק: אנחנו לא רוצים אותם אחרי יום אחד של אשפוז קמים בבוקר שבורים.

<ישי פאליק: אבל צריך להבין גם את אילוצי המערכת.

<ישי פאליק: המערכת, את מכירה את בתי החולים, הם נבנו לא היום ולא אתמול.

<ישי פאליק: באלה שנבנים היום יש פרוגראמות שלפחות בתוך הפרוגראמה מארגנים שהשטח של האשפוז לילד יכלול בנוסף למיטה גם שטח לכורסה או למזרון או למיטה.

<ישי פאליק: שיהיה עוד שטח וכך נבנות המחלקות החדשות.

<ישי פאליק: לגבי הישנים, ברור לך שזה עניין של הרבה מאד מיליונים לארגן תוספת של שטח בתוך בית חולים קיים להורים.

<ישי פאליק: צריך לזכור שאנחנו בתוך מציאות קיימת.

<ישי פאליק: אנחנו הולכים - - -

יפעת שאשא ביטון: אני דווקא לא הייתי הולכת לשטח נפרד.

יפעת שאשא ביטון: הם גם בלילה נמצאים ליד הילדים שלהם.

<ישי פאליק: מה שאפשר עושים.

<ישי פאליק: היום התכניות הן שני ילדים בחדר ויש מקום וישנים.

<ישי פאליק: אנחנו לא נופלים לשטח שאנחנו, הוועדה מתעוררת והילדים יגיד לך פרופסור פרס, ההורים ישנים לידם.

<יוסף פרס: זה גורם לא מעט בעיות.

<יוסף פרס: נכון שרוב החדרים אצלנו בבית החולים זה שתי מיטות בחדר, אבל לא תמיד שתי אימהות ישנות.

<יוסף פרס: לפעמים אבא, לפעמים אמא, לפעמים חרדים, לפעמים לא יהודים.

<יוסף פרס: זה גורם מאד מאד לקשיים להנהלת בית החולים.

<יוסף פרס: ללא כל ספק אנחנו יצאנו כרגע להתרחבות של בית החולים.

<יוסף פרס: אנחנו בונים כרגע עוד בניין נוסף של 40,000 מטר.

<יוסף פרס: המדינה לא משתתפת לא בהוצאות, לא בתכנון, בקושי קיבלנו אישורים שאנחנו בית החולים רוצים, או שירותי בריאות כללית רוצים לשפר את השירותים לילד.

<יוסף פרס: לא קיבלנו שום עזרה ואף לא בשקל אחד ולא מדובר כאן בכל התנאים הנדרשים.

<יוסף פרס: בעולם הגדול, ברוב בתי החולים בעולם לילדים, לבית החולים יש מגדל, זה נקרא דונלד מקדונלד.

<יוסף פרס: יש אנשים שבנו בניינים, כמו מלונית להורים ואין כל שום ספק שאימהות לפגים שרוצות להישאר לידם, או חולים כרוניים, אונקולוגיים שרוצים להישאר תקופות יותר ממושכות על ידי ההורים.

<יוסף פרס: ילד אחרי השתלת מוח עצם צריך להישאר מינימום שלושה עד שישה שבועות בחדר והוא צריך את התנאים שלו.

<יוסף פרס: ההורים צריכים תנאים.

<יוסף פרס: הם צריכים להתרחץ, הם צריכים לנוח, צריכים לצאת קצת מהקושי הקיים בבית החולים.

<יוסף פרס: ואף אחד לא חושב וכמובן המדינה לא חושבת ולא משקיעה שום שקל אחד בפיתוח ובקידום הנושא הזה.

<ישי פאליק: אני שוב מתנצל.

יפעת שאשא ביטון: שנייה, ד"ר ישי פאלק, רק עניין קטן.

יפעת שאשא ביטון: אני מבינה שצריך תקציבים וזה, תמיד זה קל להגיד צריך תקציב, אז אוקיי, בואו נבקש - - -

<ישי פאליק: זה לא קל להגיד, אבל קשה להפיל את זה על מנהלי בתי החולים.

יפעת שאשא ביטון: לא, לא, אני לא אומרת לך את זה אישית.

יפעת שאשא ביטון: אני לא הפלתי את זה על בתי החולים.

יפעת שאשא ביטון: אמרתי לך ישירות, אז זה לא הם, זה אתם.

יפעת שאשא ביטון: אבל זה לא אתם במקום של עכשיו בואו נוציא כסף ונראה איך אנחנו עושים את זה.

יפעת שאשא ביטון: יש עוד תהליכים באמצע שאפשר לעשות, וזה כל הנושא של הרגולציה על מה שקורה במחירים של בתי החולים.

יפעת שאשא ביטון: הרי אנחנו מדברים על דברים שהם באמת דמיוניים.

יפעת שאשא ביטון: בקבוק מים מינרליים שעולה 15 שקלים.

יפעת שאשא ביטון: כל בר דעת יגיד שמישהו פה קצת התבלבל.

יפעת שאשא ביטון: כריך ב-37 שקלים ו-40 שקלים.

יפעת שאשא ביטון: אין לנו שאלה שמישהו כאן מתבלבל.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת אני מדברת במקום הזה, של מישהו שייכנס פנימה ויראה מה קורה, כדי שאנחנו נאפשר לפחות לבאי בתי החולים, לקבל את המזון במחיר קצת יותר שפוי, בדגש על מי ששוהה שם.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת ברור לנו שיכול להיות איזה שהוא הסדר לפחות לגבי הורים מלווים.

יפעת שאשא ביטון: ואתה יודע מה, אני אפילו לא אומרת לך בוא נדאג לכל המלווים.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת אם לילד יש שני מלווים, אז שלפחות אחד מהם יוכל לקבל את הסבסוד הזה והאחר כמובן יכול בזמן שהוא אוכל לצאת ולחזור ולדאוג לעצמו.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת בצורה רציונאלית.

יפעת שאשא ביטון: אני לא באתי למקום של הכל פתיר, אבל איך אנחנו נותנים, אתה יודע, את ה - - -

<ישי פאליק: לגיטימי.

<ישי פאליק: אנחנו יודעים שאת הנושא של החניונים של בתי החולים כבר הסדרנו והגבלנו.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

<ישי פאליק: איפה שזה לא חניון של בחולים יש יותר בעיות, אבל מי שלמשל צריך לשהות מעל תקופה מסוימת, הוא מקבל חנייה חינם על חשבון בית החולים.

<ישי פאליק: זו דוגמא אחת.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

<ישי פאליק: כאשר אנחנו מדברים על מה שנקרא חניון-קניון, אז הנושא של הקניון הוא קצת יותר מורכב, כי בסוף מגיעים לשם בעלי עסקים להתפרנס.

יפעת שאשא ביטון: לא קניון, אני מדברת על כך שיש חניון של בית החולים.

יפעת שאשא ביטון: ניקח למשל את בית החולים זיו בצפת.

<ישי פאליק: לא של בית החולים, הוא משכיר - - -

יפעת שאשא ביטון: לא משנה, אבל זה בתוך בית החולים.

יפעת שאשא ביטון: זה לא קניון שבנו בצד ועכשיו זה עניין עסקי לכל דבר ועניין.

יפעת שאשא ביטון: זה יושב בתוך בית החולים.

<ישי פאליק: אז אני אומר, הרגולציה של זה היא קצת-.

<ישי פאליק: אתה רוצה לענות?

<יוסף פרס: פתרנו את הבעיה על ידי כך ששמנו מכונות סנדביצים במחיר מוזל וכתוב מחיר מוזל לשתייה, מחיר מוזל לסנדביצים.

<יוסף פרס: אבל בתוך המסעדה, אם מישהו בא, זכיין - - -

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, שזה גם פתרון יצירתי לצורך העניין.

<ישי פאליק: אז יש וזה כבר קיים.

יפעת שאשא ביטון: בכל המקומות?

<ישי פאליק: אני חושב שבמרבית בתי החולים יש מכונות מוזלות, אבל רוב האנשים, אני מעריך, לא רוצים לאורך זמן - - -

יפעת שאשא ביטון: לא, של שתייה.

<ישי פאליק: שתייה וסנדביצים וחטיפים.

<ישי פאליק: היום אפשרי בריא לא כל כך מעודד אכילת חטיפים, אבל בכל זאת.

<ישי פאליק: אנשים רוצים לאכול ארוחות, אבל מחוסר זמן, בסוף כשאנשים מגיעים לתוך המסעדה, שהיא שוכרת את השטח מבית החולים, הרגולציה עליה מצד בית החולים או מצדנו, היא קצת יותר סבוכה.

<ישי פאליק: היא לא כמו בחניון שבבית החולים, שאנחנו אומרים להם אל תגבו יותר מ-X שקלים.

יפעת שאשא ביטון: אני כן חושבת ואני עדיין מתעקשת שזה כן אפשרי, במיוחד במקומות או נקודות מכירה שנמצאות בתוך בית החולים והן חלק אינטגראלי מבית החולים.

יפעת שאשא ביטון: אני לא מדברת על כל בתי החולים שלצדם באמת נבנה קניון וזה כבר סיפור אחר לגמרי.

יפעת שאשא ביטון: אני מדברת על לפחות מזנון אחד או מענה אחד שייתן את המענים להורים שנמצאים שם.

יפעת שאשא ביטון: בחשיבה יצירתית אפשר לגעת שם במקום הנכון.

<ישי פאליק: זה יכול להיות - - -

יפעת שאשא ביטון: אנחנו רק צריכים לרצות להיות שם.

יפעת שאשא ביטון: הקפיטריה שנמצאת ממש בתוך הבניין העגול היא שלכם?

<יוסף פרס: לא, היא לא שלנו.

יפעת שאשא ביטון: לא, זה לא שלהם, אבל אמר הפרופסור, בתי החולים הם גירעוניים, אנחנו מנסים למקסם את הרווחים גם משם.

יפעת שאשא ביטון: והשאלה איך אנחנו - - -

<יוסף פרס: אנחנו הכנסנו - - -

יפעת שאשא ביטון: לא, אני לא אומרת את זה נגד בית החולים, אני אומרת את זה כמציאות.

<יוסף פרס: אנחנו הכנסנו סעיף למכרז שיהיה גם קפה וכריך מוזל להורים.

<יוסף פרס: זה היה במכרז, כי ככה דרשנו.

יפעת שאשא ביטון: וזה עובד שם?

<יוסף פרס: זה עובד.

יפעת שאשא ביטון: מה זה כריך ו - - -

<יוסף פרס: זה כריך, כמו שאמרתי, כריך וקפה 12 שקלים במקום 18.

יפעת שאשא ביטון: ורק פעם ביום הוא יכול לקנות את זה?

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת זה לא - - -

<יוסף פרס: לא, לא.

יפעת שאשא ביטון: אה, זה משהו שהוא - - -

<יוסף פרס: זה לא מוגבל.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, הבנתי.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה ותודה רבה ד"ר ישי.

יפעת שאשא ביטון: אני אבקש בהמלצות כן - - -

<ישי פאליק: תכתבי לנו ואנחנו - - -

יפעת שאשא ביטון: כן, לנסות לשבת, לעשות איזו שהיא חשיבה ולראות איפה אנחנו כמדינה יכולים לעשות את זה.

יפעת שאשא ביטון: לא לעשות קסמים, אבל קצת יותר שפוי ממה שזה היום, כדי שלפחות נקל על ההורים.

<יוסף פרס: הנושא מאד מאד מטריד אותנו.

<יוסף פרס: זה הנושא שאולי בהמשך נדבר עליו, על הלינה ועל המנוחה של ההורים בבתי החולים.

<יוסף פרס: אוכל אנחנו עוד מסתדרים, ההורים גם, אבל לינה ומנוחה להורים זה נושא מאד מאד חשוב.

יפעת שאשא ביטון: אז אנחנו תיכף נחזור לזה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נשמע את הדיאטנית של בית החולים, שאנחנו לקחנו ממנה את רשות הדיבור לרגע.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, דפנה.

<דפנה זיו בוסאני: אז באמת אצלנו בשניידר יש ילדים שהם מאד מאד חולים.

<דפנה זיו בוסאני: התפריט מותאם מבחינת גיל, מבחינת דרישות תזונתיות.

<דפנה זיו בוסאני: מאד שמחתי לשמוע את ההערה שלך בתחילת הישיבה, על זה שבאמת יש כל מיני דברים שנחשבים בריאים, אבל ילדים חולים לא תמיד יכולים לאכול אותם ושהכל צריך להיות מאוזן.

<דפנה זיו בוסאני: אנחנו כל הזמן עם יד על הדופק מבחינת התאמה לדרישות, התאמנה לטעם הילדים ואנחנו מאד משתדלים שהאוכל גם ייראה טוב וגם יהיה לו טעם טוב.

יפעת שאשא ביטון: תודה.

יפעת שאשא ביטון: אז אם כבר נגענו באוכל ואנחנו רוצים לסגור את זה, אז אנחנו ניתן לנציגת משרד הבריאות, לאורית ואז נעבור לסוגיה של הלינה והשהות לצד ההורים וכמובן נפתח את זה גם לעמותות.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה אורית.

<אורית זילברברג: אוקיי, תודה.

<אורית זילברברג: קודם כל רציתי לברך את הדסה על הצעד שעשו.

<אורית זילברברג: אני רוצה לציין שיש לנו חוזר של מנהל הרפואה, שהוא מבחינת נוהל מחייב לכל בתי החולים, סל מזון כולל גם ילדים.

<אורית זילברברג: בימים אלה הוא מתחדש ויש שם את כל ההתאמות הגשה ודרישה להתאמות של התפריט ברוח התזונה הים תיכונית לילדים.

<אורית זילברברג: יש את העניין של דגנים מלאים, קטניות ואנחנו בודקים את זה בבקרות שאכן זה מיושם בשטח.

<אורית זילברברג: רציתי לענות לחבר הכנסת בנוגע לאוכלוסייה הערבית.

<אורית זילברברג: אז נכון, עכשיו יש לנו תפקיד חדש במשרד, דיאטנית שמרכזת את כל התחום של המגזר הערבי במתן הדרכות, מענה ותכנית לאומית בנושא של האוכלוסייה הערבית.

<אורית זילברברג: זה רעיון מצוין לתת הדרכה בבתי החולים, אבל כמו שהזכיר הפרופסור, המצב של התקינה של הדיאטניות הוא באמת מתחת לכל ביקורת ואנחנו מנסים ונלחמים להגדיל את התקינה וזה מאבק מאד מאד קשה מול האוצר, של תקינת דיאטניות בבתי חולים וגם טיפול יום יומי לחולה המאושפז, יש לנו קשיים לתת מענה לכולם.

<אורית זילברברג: בנושא של ממכר המזון יש חוזר מנכ"ל שמחייב מה שנמכר בתוך בית החולים, אם זה המכונות, לפי עקרונות התזונה הבריאה.

<אורית זילברברג: עד היום מעט מאד בתי חולים עשו איזה שהוא שינוי במכונות.

<אורית זילברברג: אנחנו רואים מכונות של שתייה מתוקה, מכונות של חטיפים ובאמת מבחינת אנשים שנשארים, אם זה במיון בשעות מאוחרות, מלוות בלילה, שרוצים משהו לקנות לאכול, אין בבית החולים והמכונות לא נותנות מענה כראוי.

<אורית זילברברג: וגם את זה אנחנו חוזרים ומעירים להנהלות בכל בקרה, בודקים ומעירים ואנחנו מקווים שאתם תהיו הסנונית הראשונה, אבל שזה ימשיך הלאה.

<אורית זילברברג: זה הנושאים העיקריים שרציתי להגיד ועוד משהו אחד נוסף, שזה הנושא של מפקחת – תפקיד שיש לנו בשנתיים האחרונות – שנקרא מפקחת מזון ותזונה.

<אורית זילברברג: זה דיאטנית שאחראית לכל נושא המזון בבית החולים.

<אורית זילברברג: היא עובדת מול המטבח – כל בניית התפריטים, כל מה שנרכש ונקנה לבית החולים עובר דרכה.

<אורית זילברברג: כמובן קודם כל החולים, אבל זה גם לצוות.

<אורית זילברברג: היא אחראית גם בנושא שלא עלה פה, אבל אני יודעת שהוא נושא חם – כל המזון לחולים או ילדים אלרגיים לכל מיני דברים.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

<אורית זילברברג: התפקיד הזה באמת מינף מאד ושינה את כל מערך התזונה בבית החולים, אבל שנתיים, אז יש עוד דרך, יש לאן להתקדם.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה אורית.

יפעת שאשא ביטון: אני רק רוצה להתייחס לדברים.

יפעת שאשא ביטון: את דיברת על המכונות, אז במכונות השתייה עוד אפשר לווסת במינונים.

יפעת שאשא ביטון: אני לא הייתי מתנזרת לגמרי, גם לא מהממותק, צריך רק לראות איזה ממותק.

יפעת שאשא ביטון: היום גם יש הרבה ורסיות של מים מתוקים במקום קולה ואחרים.

יפעת שאשא ביטון: אבל לגבי המזון והחטיפים, אם לא תהיה חלופה אחרת, שפויה גם מבחינת המחיר, אז ברור שזאת ברירת המחדל.

יפעת שאשא ביטון: אפרופו דיברנו על האוכלוסייה מסוציו אקונומי נמוך, שהם ילכו למה שנגיש וזול ויכול רגע לסתום את הרעב.

יפעת שאשא ביטון: אני יודעת מה זה להיות בבית חולים בשעת לילה מאוחרת ואת רק מחפשת משהו שירגיע.

יפעת שאשא ביטון: אז זה כבר לא משנה איפה את לוחצת במכונה.

יפעת שאשא ביטון: אם היה מענה בתוך בית החולים, שהוא לא בדמות המכונות, זאת אומרת שהוא בנוסף למכונות, שנותן לנו גם מענה אחר במחיר שפוי, אז סביר להניח שאנשים היו מעדיפים ללכת אליו ולא למענה הקיים.

יפעת שאשא ביטון: וזה מחזיר אותי למה שאמרתי לד"ר ישי, שאנחנו חייבים לשבת ולחשוב איך אנחנו בצורה יצירתית מסייעים לבתי החולים, אם זה דרך רגולציה, אם זה בכל צורה אחרת, להפוך את המזנונים מיותר נגישים לפחות למי ששוהה שם וסועד אם זה את הילד, אולי גם חולים אחרים, אבל אני כרגע מתמקדת באמת בנושא של הורים לילדים, כי להם אין ברירה.

יפעת שאשא ביטון: אף הורה לא יעזוב ילד בן 3-4 וילך לישון בבית, כשהילד נמצא שם לבד.

יפעת שאשא ביטון: אני מתקשה לראות בכלל סיטואציה כזאת.

יפעת שאשא ביטון: אין להם ברירות.

יפעת שאשא ביטון: זה לא בחירה בכלל.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שגם באינטרס של בית החולים שיישאר מישהו לצד הילד למשך כל שעות הלילה.

יפעת שאשא ביטון: אז לפחות שם לראות איך אנחנו מסבירים את זה.

יפעת שאשא ביטון: אז זו הערה - - -

<עמית מרים זיו: כמו העגלות ממכר בדיו פרי, כשאת עוברת במחלקות.

יפעת שאשא ביטון: כל פתרון יצירתי וטוב ובריא מקובל עלי, אבל צריך להיות שם וצריך לראות איך אנחנו באמת מקדמים את זה.

יפעת שאשא ביטון: ואני חושבת שאם ברמה של מדיניות או ברמה של המשרד, אולי יחד עם נציגים יביא את הרעיון הזה לשטח, אז תהיה יותר היענות.

<אורית זילברברג: אנחנו מבחינתנו נעשה מה שאנחנו יכולים בכוחות המצומצמים שלנו, אבל זו החלטה באמת של גדולים מאיתנו בענייני התקציב.

יפעת שאשא ביטון: עוד פעם תקציב?

<אורית זילברברג: זה עניין של תקציב.

יפעת שאשא ביטון: זה לא עניין של תקציב, זה עניין של רגולציה.

יפעת שאשא ביטון: אני לא חושבת.

יפעת שאשא ביטון: כמו שאנחנו יוצרים - - -

<אורית זילברברג: לחייב בית חולים לתת - - -

יפעת שאשא ביטון: אני לא רוצה לחייב את בית החולים לתת, אבל אני רוצה שמזנון שפועל בשטח בית החולים, שיהיה פיקוח על המחירים שם.

יפעת שאשא ביטון: אז גם אם הוא יהיה יקרן, הוא לא יהיה חזיר מאד מאד מאד.

יפעת שאשא ביטון: גם בחזירות יש גבול.

יפעת שאשא ביטון: ושם אני חושבת שהם כבר מזמן מזמן פרצו את הגבול הזה.

יפעת שאשא ביטון: שוב, נתתי דוגמא הכי בסיסית של מים.

יפעת שאשא ביטון: מים.

יפעת שאשא ביטון: אפילו בחוץ, תלכי לתחנות דלק שנחשבות יקרות ופיצוציות והכל, תקני את זה ב-8 שקלים, וואלה גנבו אותך.

יפעת שאשא ביטון: אז בבית חולים 15 שקלים, למה?

יפעת שאשא ביטון: את מבינה?

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת אנחנו מדברים על איזה שהוא אבסורד שאנחנו חייבים לטפל בו וזה לא עניין של תקציב, זה עניין של רגולציה וכאן אנחנו באמת רוצים לגעת בזה.

<אורית זילברברג: זה יעלה למינהל הרפואה.

<אורית זילברברג: גם אנחנו נשב מול מינהל הרפואה.

יפעת שאשא ביטון: כן, לשבת לעשות חשיבה ולהיות מכוונים לשם.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שזה כבר יעשה.

יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת, רצית להוסיף משהו?

סעיד אלחרומי: לא, אני חושב שעניין התקציב הוא לא-.

סעיד אלחרומי: אם מישהו עשה חישוב לפחות לגבי ההורים המלווים, כשאנחנו מדברים על משהו מסובסד, זה לא דבר שהוא בשמיים.

סעיד אלחרומי: לפעמים זה תקציב של אחד המשרדים להוצאות שוטפות.

סעיד אלחרומי: זה לא תקציב שצריך לעשות מזה - - -

יפעת שאשא ביטון: כן, ברוך הבא.

יפעת שאשא ביטון: אתה תראה שהתקציב של הוצאות שוטפות, הכל זה מלחמה.

יפעת שאשא ביטון: שום דבר לא שוטף פה.

סעיד אלחרומי: אבל לא לעשות מזה-.

סעיד אלחרומי: בית חולים, כשיש לך - - -

יפעת שאשא ביטון: אני אומרת פתרונות יצירתיים אפשר למצוא.

יפעת שאשא ביטון: צריך רצון ונכונות.

יפעת שאשא ביטון: צריך הבנה של המצוקה.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שברגע שנבין שיש פה מצוקה אמיתית ונחליט שאנחנו רוצים לטפל בה, אז אנחנו גם נמצא את הפתרונות ואתם יודעים מה?

יפעת שאשא ביטון: גם אם יהיה צריך עכשיו להילחם על תקציב כלשהו כדי להסדיר את זה, אז לפחות אנחנו נדע על מה אנחנו נלחמים וכמה תקציב אנחנו צריכים ואנחנו נהיה מכוונים גם מטרה וגם פתרון.

יפעת שאשא ביטון: כרגע אנחנו אפילו לא שם.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו עוד בשלב של להבין שאנחנו באמת באמת זקוקים לזה.

יפעת שאשא ביטון: אני חוזרת לבית החולים שניידר לגבי העניין של המיטות, הלינה וההסדרה של התנאים הפיזיים של ההורים שמלווים ואחר כך אנחנו ניתן לעמי ברבר ולנוכחים הנוספים.

<יוסף פרס: ברשותך, בכל מקרה הייתי רוצה להרחיב קצת.

<יוסף פרס: אני מציג רק את בית החולים שניידר, ש - - - לכל הכללית.

<יוסף פרס: בית החולים שניידר זה 250 מיטות אשפוז, באמת בית חולים שנבנה ותוכנן לפני כמעט 30 שנה וגם אז גם תוכנן שיהיו לא יותר משני ילדים בכל חדר.

<יוסף פרס: יש לא מעט חדרים בודדים.

<יוסף פרס: בחדרים הבודדים יש פתרון מאד פשוט להורים, בגלל שהם עם הילד.

<יוסף פרס: בחדרים שיש שני ילדים בחדר ויש גם כורסה בכל חדר - - -

יפעת שאשא ביטון: כורסה נפתחת, או הכורסאות ה- - -

<יוסף פרס: נפתחת.

<יוסף פרס: כולן נפתחות, גם באונקולוגיה, כל הכורסאות חדשות ונפתחות.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת שיש מענה לינה ליד הילד.

<יוסף פרס: כן, אבל תראי, זה לא פשוט.

<יוסף פרס: זה לא פשוט מה שאמרתי שיש בעיות ובעיקר במגזר הערבי, כשהאישה נשארת לבד וגבר אחר בחדר, זה גורם לבעיות מאד קשות ותלונות מאד לא פשוטות, גם אצל אנשים חרדים.

<יוסף פרס: בבית החולים שניידר יש 30% חרדים, 30% ערבים והשאר הם - - -.

<יוסף פרס: אבל ללא כל ספק זה גורם ללא מעט בעיות.

<יוסף פרס: תכננו כרגע בבניין שהתחלנו לבנות, שההוצאות הן נופלות על ביטחון ואנחנו מחפשים כסף, תורמים וכל מיני אנשים.

<יוסף פרס: כמעט חצי מיליארד שקלים, בניין מדהים.

<יוסף פרס: בניין שיהיה גם מוגן, שכמו שאת יודעת מהביקורים הקודמים, כמו שהצגתי לך פעם, הבניין הנוכחי שלנו הוא לא מוגן.

<יוסף פרס: כל אזעקה וכל רקטה שעפה מעל מדינת ישראל אנחנו תמיד תופסים את הילדים ורצים לחדרי המדרגות.

<יוסף פרס: בית החולים יהיה מוגן.

<יוסף פרס: יהיה בית חולים חירום, תהיה פגייה מוגנת, תהיה דיאליזה מוגנת.

<יוסף פרס: בניין כזה עולה חצי מיליארד שקלים.

<יוסף פרס: חצי מיליארד שקלים להביא מתרומות ולחפש בכל העולם תורמים, זה מביך ובושה לי, אבל אני עושה את זה בגלל שאני מאמין בזה, שזה דרך היחידה אולי לשנות את החיים לילדים רבים שזקוקים לבית החולים שניידר.

<יוסף פרס: אנחנו מתקדמים והתחלנו בנייה ואנחנו כבר יצאנו מהאדמה, אנחנו כבר עולים קומות ואני מקווה מאד שתוך שלוש שנים יהיה פתרון מאד יפה להרבה מאד ילדים חולים במדינה.

<יוסף פרס: אבל תקציבים מהמדינה לא קיבלנו ולו שקל אחד.

<יוסף פרס: להיפך, עוד לפעמים כועסים שאנחנו פונים ומבקשים כספים מהמדינה.

<יוסף פרס: גם בעתיד במחלקות יהיו שני שלישים חדרים בודדים ורק שליש חדרים עם שתי מיטות.

<יוסף פרס: נכון שזה ידרוש מאיתנו הרבה יותר כוח אדם, אבל גם בפגייה רוב המיטות יהיו חדרים בודדים ו-52 מיטות יהיו ב-28 חדרים של 15 מטר מרובע, עם מיטה לאמא למנוחה ועם כל הצרכים שאמא צריכה, אבל אנחנו נשנה את החיים ונשנה את הסטנדרטים הנדרשים.

<יוסף פרס: בשלב הזה, בשלב הנוכחי, אין לנו בכלל מקום פרט לזה אם מישהו לא מסכים להישאר בחדר עם אישה או אישה לא מסכימה להישאר עם אחר.

<יוסף פרס: היא יוצאת, היא יושבת בחוץ.

<יוסף פרס: אנחנו עושים כל מיני ניסיונות לשנות את השכיבה של הילדים, אבל זה לא פשוט לנהל את הנושא של האמא-אבא או אישה צעירה, גבר צעיר בחדר, כשנשארים הורים בתוך החדרים בלילות.

<יוסף פרס: זה נושא מאד רגיש, בעיקר בשכבות של החרדים והערבים והנושא מאד מקשה על הנהלת בית החולים.

<יוסף פרס: אין לנו חדרי מנוחה נפרדים להורים.

<יוסף פרס: פעם בקומה שביעית שלנו, על יד האונקולוגיה היו חדרים לאונקולוגיה, אבל היינו צריכים להחליט ואנחנו העדפנו את המיטות אשפוז לילדים מלתת מנוחה להורים, וזה מה שמקשה.

<יוסף פרס: המצב הוא לא טוב ולא נוח, אבל עושים כל מאמץ.

יפעת שאשא ביטון: אני בכלל בעד שיימצא פתרון ליד ולא בקומות נפרדות, אבל כן, אני מבינה בהחלט את המצוקה.

יפעת שאשא ביטון: אני אתייחס אליה גם בסיכום מבחינת האחריות שהמדינה צריכה לחשוב איך לפחות היא מסייעת.

<יוסף פרס: הנושא בעיקר של המגזרים זה נושא מאד מאד בעייתי.

יפעת שאשא ביטון: רציתי לשאול, אבל אולי אני מפרגנת מדי.

יפעת שאשא ביטון: אני יוצאת מתוך נקודת הנחה שבתהליך האשפוז, עד כמה שאפשר, אתם מנסים לעשות איזה שהוא ויסות, עד שאתם נכנסים לצוואר בקבוק שלא מותיר הרבה ברירה, נכון?

יפעת שאשא ביטון: אבל בחשיבה ובתפיסה אתם מנסים.

<יוסף פרס: כן, חד משמעית.

<יוסף פרס: אנחנו תמיד לוקחים בחשבון, אבל אנחנו פועלים לפי המחלות בהתחלה.

<יוסף פרס: אם ילד משלשל, באותו חדר ילד עם שלשלושים, ילד עם בחילות, אנחנו משתדלים.

<יוסף פרס: אבל לעשות את כל הקומבינציות, להתאים, זה מאד מאד מסובך.

<תמי ברנע: גם פעם האמא ישנה, מחר האבא ישן איתו.

<תמי ברנע: זה גם לא חד ערכי.

יפעת שאשא ביטון: כן, בהחלט.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה פרופסור פרס על הנוכחות ועל הסקירה.

יפעת שאשא ביטון: עמי ברבר, עמותת - - -

<עמי ברבר: אגודת הלב.

<עמי ברבר: שמי עמי ברבר, אני מנכ"ל העמותה היחידה בארץ שמייצגת ילדים עם מומי לב ומשפחותיהם.

<עמי ברבר: יש איזה קונסנסוס ששותפים אליו בעיקר הורים ורופאים - ילד ואחד ההורים המלווים שלו זה אותו דבר.

<עמי ברבר: אין הבדל בין שניהם.

<עמי ברבר: כשמאושפז ילד, מאושפזת משפחה.

<עמי ברבר: להבדיל בין שני הדברים האלה, זה חטא לצורת הטיפול בילד לדעתי.

<עמי ברבר: צורת הטיפול היא לא נכונה אם המערכת לא תבין שהורה אחד, זה שמלווה את הילד, הוא חלק מהחוויה, חלק מהאשפוז.

<עמי ברבר: אני לא נמצא במקום של פריבילגיה של מיטה רחוקה, אני נמצא במקום של הורה שצריך וחייב לישון בצמוד לילדו.

<עמי ברבר: אני מדבר על ילדים מגילאי חמישה ימים ואילך.

<עמי ברבר: אוכל.

<עמי ברבר: דיברו כאן המון על אוכל.

<עמי ברבר: בבתי החולים שאני מסתובב, אז האוכל הוא דבר נורא מתגרה.

<עמי ברבר: זאת אומרת אם העמותה השולטת הכי עשירה באזור היא עמותה שמייצגת ערבים, אז אוכל למשפחות יהיה רק לערבים.

<עמי ברבר: ואם העמותה הכי עשירה באזור היא עמותה שמייצגת חרדים, אז האוכל יהיה רק לחרדים.

<עמי ברבר: אם נותנים אוכל לילד מאושפז, זאת אומרת הגברות הנכבדות כאן הציעו פה אוכל.

<עמי ברבר: לא נראה לי שילד בן חמישה ימים, האוכל הזה יכול להיות רלבנטי לגביו.

<עמי ברבר: לידו נמצאת אמא.

<עמי ברבר: יכול להיות שהיא מניקה, יכול להיות שלא, זה לא משנה.

<עמי ברבר: היות והיא חלק מהמהלך, היא צריכה לאכול.

<עמי ברבר: לא מבקרי בית החולים.

<עמי ברבר: קיוסק, מחירי מים, מחירי חנייה, מחירים כאלה זה מבקרי בית החולים.

<עמי ברבר: אני מדבר על המאושפז השני.

יפעת שאשא ביטון: כן, על מי שמלווה.

<עמי ברבר: על המאושפז השני.

<עמי ברבר: מאושפז ילד ויש עוד מאושפז, שהמאושפז יכול להיות או מאושפז או מאושפזת.

<עמי ברבר: אותו מאושפז או מאושפזת חייבים לאכול שלוש ארוחות ביום, בדיוק כמו הילד.

<עמי ברבר: אני מדבר מצד ההורים, אני לא מדבר לא מצד המערכת ולא מצד בית החולים.

<עמי ברבר: קפה.

<עמי ברבר: שתיים בלילה.

<עמי ברבר: נכנסות האחיות לחדר טיפול נמרץ לעשות סקשן, מדליקות אורות בוקר.

<עמי ברבר: האמא קמה.

<עמי ברבר: מתה לכוס קפה.

<עמי ברבר: אין.

<עמי ברבר: אין כוסות קפה.

<עמי ברבר: יכול להיות שהמדינה בונה על עמותות שיחזיקו עמדות - - -

יפעת שאשא ביטון: סליחה רגע, אין באמת מטבח שמאפשר להורים להיכנס?

<עמי ברבר: יפה, המטבח מקסים, רק אין כוסות, אין סוכר, אין כפיות.

<עמי ברבר: אין חלב.

<עמי ברבר: אף פעם באף מטבח בשום בית חולים, בגלל שכנראה אין את אותו איש אחזקה שידאג שבשתיים בלילה יהיו כוסות.

<עמי ברבר: אבל זאת המציאות.

<עמי ברבר: שתיים בלילה, אתה נכנס למטבח, המחם עובד, האור עובד, יש נייר במתקן ניירות, אין קפה, אין כוסות, אין סוכר, אין כפיות, אין חלב.

<עמי ברבר: זה דבר אחד.

<עמי ברבר: ספות.

<עמי ברבר: דיברתם פה, דיבר הפרופסור על הספה הנפתחת.

<עמי ברבר: אני נמצא במציאות שחלק מהאנשים שאיתם אני מתעסק עם נשים או מיד אחרי לידה או ימים אחרי לידה.

<עמי ברבר: אישה שילדה לידה טבעית, להתיישב ולקום מספה בגובה 40 ס"מ זה מבצע.

<עמי ברבר: אישה שילדה בניתוח קיסרי, היא תעמוד.

יפעת שאשא ביטון: כן, זה בכלל סיפור.

<עמי ברבר: היא תעמוד.

<עמי ברבר: ואם היא תתיישב על הספה והצוות צריך לעשות פרוצדורה שהוא יבקש מאותה אימא לצאת, היא תגיד תוציאו אותי.

<עמי ברבר: אני לא יכולה לקום מפה.

<עמי ברבר: אין, לא מצליחה.

<עמי ברבר: לא הולך לי לקום מכאן.

<עמי ברבר: זה בנושא הספות.

<עמי ברבר: העוזרת של יושבת ראש הוועדה פה זרקה, אמרה משהו לגבי משפחות שנמצאות ליד ילדים, לא רק שהן לא מרוויחות כסף, הן גם צריכות להוסיף כסף.

<עמי ברבר: הביטוח הלאומי החליט שמבחינתו כגמלת נכות מזכה שהיית ילד של שלושה חודשים רצופים.

<עמי ברבר: רק ילד ששוהה שלושה חודשים בשנה באופן רצוף זכאי בגמלת נכות.

<עמי ברבר: אותו ילד, לא ההורה.

<עמי ברבר: אותו ילד זכאי בגמלת נכות.

<עמי ברבר: זה בהנחה שבסוף השלושה חודשים הילד נכה.

<עמי ברבר: אם הילד שוהה בבית החולים חודשיים, האבא לא משתכר, האמא לא משתכרת כי היא עם הילדים בבית והילד לא נכה.

<עמי ברבר: יש לו אפס אחוז גמלת נכות חודשיים, היהודי המנוטרל.

<עמי ברבר: היהודי, הערבי, הנוצרי, לא משנה מה.

<עמי ברבר: המלווה היה מנוטרל במשך חודשיים, אין גמלת נכות.

<עמי ברבר: זה לא שבסוף 91 יום מלידתו של הילד הוא יקבל סכום כסף מביטוח לאומי.

<עמי ברבר: הוא לא יקבל.

<עמי ברבר: הילד לא אושפז בגלל דבר שמזכה בנכות ילד ויש המון כאלה.

<עמי ברבר: יותר ממה שמזכה בנכות ילד, יש דברים שלא מזכים בנכות ילד.

<עמי ברבר: ואותו הורה, זה לא משנה אם אותו סנדביץ עולה לו 12 שקלים או עולה לו 38 שקלים.

יפעת שאשא ביטון: הוא לא יכול לשלם את זה.

<עמי ברבר: זה לא משנה לו.

<עמי ברבר: הוא לא עובד.

<עמי ברבר: הוא ניצל את כל ימי המחלה שלו, הוא ניצל את כל ימי החופשה שלו.

<עמי ברבר: ניצל את כל המחלה המיוחדת.

<עמי ברבר: אם הוא לא עובד מדינה, אם הוא לא שוטר, מורה, איש תעשייה צבאית, ששם ימי החופשה הם משהו בלתי מוגבל והם תמיד יתוגמלו עבור אותם ימים, אלא הבן אדם עובד עבודה פרטית, עצמאית, בשוק.

<עמי ברבר: הוא נגמר.

<עמי ברבר: זאת אומרת הוועדה פה מחשבת על תנאי השירות שלו, יש כאן תנאי מאד חשוב שזה וידוא הריגה שלו, זה לא תנאי שירות שלו.

<עמי ברבר: מעבר לזה ניסיתי לגעת באיזה שהוא פרט קטן לשוני, ואני שמח שהפרופסור, מנהל בית החולים שניידר, נוכח כאן לידי, כי תהיה לו אוזן קשבת ודאי.

<עמי ברבר: הפרופסור דיבר מקודם על מחלקה אונקולוגית.

<עמי ברבר: אני מדבר על מחלקת מומי לב מולדים, כי התמותה היא בערך נמצאת באותו מקום.

<עמי ברבר: אני לפני שבוע הייתי נוכח בפטירת ילד.

<עמי ברבר: אין שום נוהל או תכנון בבית החולים, איך להוציא נפטר מחדרו.

<עמי ברבר: זאת אומרת טיפול נמרץ לב ילדים בתל השומר, 8 חדרי אשפוז, שכל חדר הוא מזכוכית, חדר פרטי.

<עמי ברבר: שבעה הורים עומדים מחוץ, ממררים בבכי, כי שיא הפחד שלהם עובר מול העיניים, וזה אלונקה של חברה קדישא, עם תינוק בתוך שקית נפטרים.

<עמי ברבר: זה מפליא אותי.

<עמי ברבר: זאת אומרת אין שום מעלית שירות, שזה יהיה משהו צדדי.

<עמי ברבר: אין שום נוהל של מיטה שמה שנמצא בתוכה הוא פחות גלוי, אלא שבעה הורים - - -

יפעת שאשא ביטון: והם לא יודעים של מי?

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת אני לא מבינה, אין באמת נוהל של הוצאת נפטר?

<יוסף פרס: יש נוהל.

<עמי ברבר: יש נוהל של הוצאת נפטר?

יפעת שאשא ביטון: מה?

<יוסף פרס: אין הוצאת נפטר, אבל יש לנו מעלית נפרדת להעברת חולים.

<יוסף פרס: אבל אם אתה מוציא אותו מתוך טיפול נמרץ או אחד החדרים, אז תמיד - - - יום ולילה - - -

יפעת שאשא ביטון: כן, הוא צריך לעבור דרך איפה שהוא.

יפעת שאשא ביטון: צריך להוציא אותו מאיפה שהוא, לא מהחלון.

<עמי ברבר: לא מהסלון, אבל אם במסגרת - - -

יפעת שאשא ביטון: אני מבינה את המצוקה שאתה מעלה וזה סיוט, אין שאלה כאן בכלל.

יפעת שאשא ביטון: אבל את השלב הזה שלפחות לא להסיע במעלית שפתאום נכנסים גם אנשים - - -

<יוסף פרס: לא, לא, לא, יש מעלית נפרדת.

<עמי ברבר: אז זהו, אז בשניידר לדברי הפרופסור יש מעלית נפרדת.

יפעת שאשא ביטון: גם בהדסה?

<קריאה: ברור.

יפעת שאשא ביטון: כמו שמכירים בבתי חולים אחרים?

<עמי ברבר: בתל השומר בילדים.

<עמי ברבר: אני לא יודע מה אצל המבוגרים בתל השומר, אין לי מושג מה קורה בבניין האשפוז מבוגרים בתל השומר.

<עמי ברבר: אני יודע אצל הילדים.

<עמי ברבר: אצל הילדים אין מעלית שירות.

<עמי ברבר: אין מעלית שיכולים לקחת ילד נפטר.

יפעת שאשא ביטון: טוב, אנחנו נבדוק את זה.

<עמי ברבר: וזה דבר אחד.

<עמי ברבר: הדבר השני שהוא יותר - --

יפעת שאשא ביטון: רק לסיכום, שנספיק לשמוע את האחרים לפני שאנחנו מסיימים את הדיון.

<עמי ברבר: כן, כן.

<עמי ברבר: מה שיותר הפריע לי זה לא ביציאה מטיפול הנמרץ למעלית, אלא ההתנהלות בתוך טיפול נמרץ עם נפטר.

<עמי ברבר: שאל אותי הפרופסור מה אני מציע.

<עמי ברבר: יש מיטות שדרכן לא רואים בבירור את מה שקורה בתוכן.

<עמי ברבר: זאת אומרת מבחוץ.

<עמי ברבר: אלה שנמצאים מבחוץ לא רואים את - - -

יפעת שאשא ביטון: נו, אתה רואה.

יפעת שאשא ביטון: אז אתה לא רואה את הגוף של הילד, אבל אתה יודע שבתוך הדבר הגדול הזה יש גוף קטן.

<עמי ברבר: נכון, זה שונה.

יפעת שאשא ביטון: זה כואב, זה קשה, אבל יש דברים, אתה יודע, ש - - -

<עמי ברבר: אם הוועדה לא תצא בסופו של דבר בפתרון של עניין האוכל למלווה המאושפז, בזה נגמר, בלי קשר - - -

יפעת שאשא ביטון: ואין שאלה שגם פינוי של נפטר צריך להיעשות במלוא הרגישות.

יפעת שאשא ביטון: אין שאלה שזו אמירה חד משמעית של הוועדה גם, אבל לצערי איך שלא נעשה את זה, כואב זה יהיה.

<עמי ברבר: כואב בטוח, ודאי.

<עמי ברבר: צריך להפחית את הכאב.

יפעת שאשא ביטון: כן, אבל זה צריך להיעשות במלוא הרגישות.

יפעת שאשא ביטון: אני לחלוטין מסכימה.

<עמי ברבר: נכון.

יפעת שאשא ביטון: עמי, תודה רבה על הדברים מתוך הניסיון שלך, שהוא כמעט יום יומי.

יפעת שאשא ביטון: ד"ר סיגל נמצאת כאן?

<ישי פאליק: אני במקומה.

יפעת שאשא ביטון: יש לנו סקירה או שאנחנו נבקש את זה בהמלצות, אם אתה לא יודע לומר עכשיו, של מה שהוצג כאן.

יפעת שאשא ביטון: כי לצורך העניין בין החולים הדסה מעיד על כך שיש איזה שהוא פתרון, גם אם הוא לא אופטימאלי, אבל הוא סוג של פתרון להורים מלווים.

יפעת שאשא ביטון: אגב, אני לגמרי מקבלת את ההגדרה או את ההמשגה שאמר כאן עמי.

יפעת שאשא ביטון: זה עוד מאושפז בעצם.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת זה מאושפז בכפייה, כי מכורח המציאות הוא שם.

יפעת שאשא ביטון: יש סקירה של בתי חולים לדעת איפה יש את המענה הזה ובאיזה מקומות אין בכלל מענה להורים מלווים?

<ישי פאליק: אין לנו סקירה על זה.

יפעת שאשא ביטון: אז אנחנו נבקש.

<ישי פאליק: כפי שאמרתי, אנחנו כמדיניות רוצים שבתי החולים ייתנו את המיטב ואת המרב שיש להם, זה ברור, כמו בסידורי לינה, כפי שהתחיל להציג פה פרופסור פרס, שזה לא כל כך פשוט כשזה מגיע לתכלס, להשכיב שני אנשים מבוגרים ליד הילדים שלהם באמצע הלילה.

<ישי פאליק: אבל אנחנו רוצים שבתי החולים יעשו את המקסימום, וזה ברור, זה Clearly without saying.

<ישי פאליק: אנחנו לא רוצים על כל דבר חוזר ונוהל.

<ישי פאליק: אנחנו גם לא בודקים, כיוון שאנחנו לא מחייבים את בתי החולים לספק את המנות האלה, ואני חושב שזה משהו שהוא נוגע כמובן - - -

יפעת שאשא ביטון: כן, אני אפילו עוד לא במנות, אני עוד רק בדבר הבסיסי, הפיזי.

<ישי פאליק: לינה, - - - שיהיה בבוקר קפה, שיהיו להם מנות.

<ישי פאליק: אנחנו לא באמת לא בודקים את זה וזה גם לא בבקרות שלנו.

<ישי פאליק: אנחנו מוודאים שהאוכל לילדים מוגש כמו שצריך.

<ישי פאליק: אם מבוגר סתם לדוגמא - - - רגישות לגלוטן, את צריכה לארגן גם בשבילו, אם יש פה צדק.

<ישי פאליק: כשאת מתחילה להיכנס לפרטי פרטים, אנחנו מצפים מבית החולים שיעשה את המירב.

<ישי פאליק: אנחנו גם מצפים מההורים שמגיעים שיעשו גם הם מה שהם יכולים - - -

יפעת שאשא ביטון: בשביל להקל על הסיטואציה.

יפעת שאשא ביטון: אין שאלה, אבל כל אחד מצדו צריך לעשות את ההשתדלות.

יפעת שאשא ביטון: מישהו נוסף רוצה להתייחס לפני שאני מסכמת את הדיון?

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

<משה בר: תודה ליושבת הראש.

<משה בר: שמי משה בר, אני יושב ראש עמותת תנו יד לחירש, נכים למען נכים.

<משה בר: אני רוצה קודם כל לדבר על הילדים המאושפזים.

<משה בר: מה שקורה ילד שמאושפז, הרבה פעמים הוא רגיש לכל מיני מאכלים ונרשם הדבר, אבל תמיד מביאים לו את מה שהוא רגיש ואז הוא נשאר ללא מה לאכול.

<משה בר: זה קורה הרבה פעמים קורה ויש לי על זה הרבה מאד תלונות בבתי חולים.

יפעת שאשא ביטון: כן?

<משה בר: יכול להיות שאצלם לא.

<משה בר: אל תיקחי לדוגמא אותם.

<משה בר: יש עוד בתי חולים במדינה חוץ מהם.

<משה בר: דבר שני - - -

יפעת שאשא ביטון: אז רגע, אני רוצה להתייחס לסוגיה הזו, אם אתה כבר מעלה את זה, אז נתייחס ברצינות.

יפעת שאשא ביטון: זה לא מה שאמור להיות, גם לא ממה שמשרד הבריאות מציג.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת האוכל חייב להיות מותאם.

יפעת שאשא ביטון: אם אתה נפגש בסיטואציה כזו, תפנה אלינו כדי שאנחנו נוכל להעביר למשרד הבריאות והם יבדקו את זה בבתי החולים.

<משה בר: אני אפנה.

<משה בר: יש עוד דבר לגבי ילדים נכים שמגיעים למחלקות ואין שום התאמה לילדים האלה.

<משה בר: אני לא יודע אם יש בית חולים שמותאם לילדים נכים, לכל מיני צרכים.

<משה בר: שלא נדבר על הורים נכים שצריכים ללוות את הילד.

<משה בר: אנחנו פה בבעיות די קשות בדברים האלה וזה דברים שממש חורקים.

<משה בר: למשל אמא נכה שצריכה להיות שבוע ימים בבית חולים וצריכה לרדת לאכול באיזה מקום, היא גרמה את התקציב של כל החודש.

<משה בר: אין לה אחרי זה מה לעשות.

<משה בר: אז אני אומר היו בתי חולים שהיו מסעדות בקומות ששייכות לבית החולים.

<משה בר: בתי החולים היום מה שהם רואים לפני העיניים זה רק כסף.

<משה בר: לעשות קניונים, לעשות זה, להכניס כסף לקופה.

<משה בר: לא מעניין אותם מהאזרח.

<משה בר: האזרח זה שולי בשבילם.

יפעת שאשא ביטון: לא, לא הייתי אומרת אמירה כזו גורפת.

<משה בר: אני אומר את זה ואני עומד על הדברים שלי.

<משה בר: זה מה שקורה.

<משה בר: אני מייצג בכל מדינת ישראל את הנכים ואני מקבל עשרות תלונות על הדברים האלה, שנכים מגיעים לבתי חולים ויש להם בעיה.

<משה בר: לפעמים הם נשארים יומיים ושלושה בלי לאכול, כי אין להם את הכסף לקנות את האוכל.

<משה בר: ואני לא אומר את זה סתם.

<משה בר: אני אומר את זה כי יש לי יום יום תלונות על הדברים האלה.

<משה בר: יש בתי חולים שיש להם עובדת סוציאלית שבאה ושואלת ואז רואים את מצבם, אז מתחילים לתת להם ארוחה מפה, ארוחה משם.

<משה בר: אני לא אומר שכולם לא בסדר.

<משה בר: יש גם את זה, אבל אני אומר שהעובדת הסוציאלית צריכה לבדוק כל אמא שבאה עם הילד שלה לאשפוז, צריכים לבדוק מה מצבה.

<קריאה: בקבלה.

<משה בר: בקבלה.

<משה בר: יכול להיות שיש כאלה שמצבם טוב, הם יכולים לרדת יום יום לאכול במסעדה ארבע ארוחות, לא שלוש ארוחות.

<משה בר: אבל מי שמרוויח 2,000 ומשהו שקלים בחודש, הוא לא יכול אפילו ארוחה אחת לאכול ופה זו בעיה.

<משה בר: דבר נוסף, גם להורים, אם הם נכים על כסאות גלגלים, אין להם מקום של תמרון בחדרים.

<משה בר: אין להם מקום של תמרון אם הם צריכים לעבור מכיסא למיטה, הם לא יכולים בחיים כי הכורסאות האלה לא מתאימות לנכים וזה ממש שערורייה.

<משה בר: אני חושב, אני לא אומר לעשות את כל החדרים, לעשות חדר אחד - - -

יפעת שאשא ביטון: שהוא ייעודי.

<משה בר: שיהיה מיועד לנכים, להשאיר אפילו בצד מיטות, שיוכלו להכניס את זה לנכים, כי הילדים האלה של הנכים נמצאים בבעיה.

<משה בר: האמא צריכה להיות לידם ואני רואה את זה בבתי חולים, עם כל ה - - -.

<משה בר: יש חוסר באחיות, יש חוסר ברופאים.

<משה בר: הם לא יכולים להיות 24 שעות ליד הילד.

<משה בר: הילד יש לו צרכים מיוחדים ואי אפשר לספק את זה.

<משה בר: אני אומר לך, אני מאמץ גם בתי חולים.

<משה בר: אני נמצא בבתי חולים, אני עושה אירועים לילדים בבתי חולים.

<משה בר: עשיתי גם בשניידר הרבה מאד אירועים בתחילה ואני יודע בדיוק.

<משה בר: גם הם נופלים תחת הנטל שאין להם מספיק רופאים ואין להם מספיק אחיות.

<משה בר: אני לא בא אליהם בטענות, אבל אני בא בטענות למערכת.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, משה, הנקודה ברורה.

<משה בר: עוד מילה אחת.

<משה בר: שר הבריאות הבטיח שבכל בית חולים יקום מקום זול לאנשים.

<משה בר: עד היום זה כמעט לא קרה בשום מקום והם לא מעוניינים לעשות את זה.

<משה בר: למה?

<משה בר: הזכיינים מתנגדים והם צודקים.

<משה בר: הזכיינים זה הפרה החולבת של בית החולים, אז למה לעשות מקומות זולים?

<קריאה: אפשר להכניס את קופיקס לדוגמא.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, תודה רבה משה.

יפעת שאשא ביטון: אני אתן גם למשרד הבריאות וגם לך, פרופסור פרס, להתייחס.

יפעת שאשא ביטון: ואפרופו הדיון, אני לא יודעת עד כמה את זוכר, אבל עוד לפני שנתיים העלינו את זה גם במליאה, את הסוגיה של מקומות שיאפשרו הזנה זולה יותר.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא מתקדמים עם זה לשום מקום.

יפעת שאשא ביטון: אז בבקשה.

<ישי פאליק: אז קודם כל יישר כוח על פעילות העמותה.

<ישי פאליק: זה פעילות מבורכת למען הציבור.

<ישי פאליק: לגבי הנושא של הנגישות, אנחנו מחויבים כמו כל משרדי הממשלה, בחוק לשיווין לנגישות גם לנכים.

<ישי פאליק: אנחנו מכירים את הקשיים שיש בזה והכנסת והממשלה כל הזמן נותנות ארכה על להתארגנות ואנחנו עושים את מירב המאמצים.

<ישי פאליק: ברור לכם שזה באמת הרבה מאד כסף כדי להסדיר את זה.

<ישי פאליק: ההצעה שלך היא הצעה שגם אנחנו הולכים בכיוון שלה וקודם כל מנסים להסדיר עד כמה שניתן, שהגמישות תהיה, כי גם אנחנו כמשרד צריכים לעמוד בהוראות החוק וכל פעם אמרתי שהתכנית הזאת נדמה לי 2020 או 2023, לא זוכר.

<ישי פאליק: כל משרד קיבל ארכה.

<ישי פאליק: אז זה לא טריוויאלי, אבל זה אמת.

<ישי פאליק: לגבי ההזנה, אמרנו כבר שבתי החולים לרוב, עד למיטב ידיעתנו, הם כן רגישים.

<ישי פאליק: כלומר אם בן אדם הגיע עם צרכים ומסביר את צרכיו, קשה לי לראות שבן אדם שאומר אני לא יכול, שבית החולים לא ימצא לו את ההסדר.

<ישי פאליק: האם זה חייב להיות כהוראה גורפת?

<ישי פאליק: גם זה אנחנו לא רוצים, אבל - - -

יפעת שאשא ביטון: למה?

יפעת שאשא ביטון: אין הוראה גורפת למקום ייעודי לנכים, שנכים יוכלו - - -

<ישי פאליק: לא, לא זה.

<ישי פאליק: אני מדבר על זה שלמישהו אין ידו משגת לקנות אוכל.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, סליחה.

<ישי פאליק: יש עובדות סוציאליות בבית החולים.

<ישי פאליק: זה חלק מתפקידן.

<ישי פאליק: מגיע ילד, מגיעה משפחה שהאמא עכשיו נמצאת פה עכשיו חודש והיא לא יכולה לעבוד, אז ברור שתהיה לזה רגישות.

<ישי פאליק: אני אומר את זה פה על השולחן.

<ישי פאליק: ברור לי שמנהלי בתי החולים מנחים את ציבור העובדים ואת המתמחים וכל זה, כדי שיהיה סיוע.

<ישי פאליק: אנשים לא אטומים.

<ישי פאליק: לגבי תזונה הולמת תענה אורית.

<ישי פאליק: יש לנו חוזרים ואנחנו מחויבים, אנחנו בהחלט מחויבים לתת את המנות ההולמות, לא לתת למי שיש לו רגישות משהו שיש לו רגישות אליו.

<ישי פאליק: זה ברור שזה לא יעלה על הדעת.

<ישי פאליק: אם זה קורה, אז זה צריך כמובן להגיע אלינו ואנחנו - - -

יפעת שאשא ביטון: כן, תעביר את זה אלינו ואנחנו נטפל.

<משה בר: אני רוצה עוד מילה אחת.

<משה בר: יכול להיות שזה לא תלוי במטבח, זה תלוי באחיות שנמצאות ולא תמיד שמות לב- - -

יפעת שאשא ביטון: לא משנה, תעביר אלינו, משה.

יפעת שאשא ביטון: אני הזמנתי אותך להעביר את זה אלינו.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נבדוק ממש את המקרים בצורה פרטנית באותם מקומות.

<משה בר: אני אעביר.

יפעת שאשא ביטון: פרופסור פרס ואנחנו חייבים לסגור את הדיון.

<ישי פאליק: יש עוד התייחסות מהמשרד שלנו, אני אודה לך.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, סיגל?

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

<יוסף פרס: לסיכום רק הייתי רוצה לחזק מה שמשרד הבריאות התייחס אליו באנמנזה סוציאלי.

<יוסף פרס: כל ילד שמתקבל לבית החולים שואלים שאלות אם יש אפשרות.

<יוסף פרס: משפחה שאין להם אפשרות לקנות או לרכוש אוכל, אנחנו מסבסדים.

<יוסף פרס: זו הנחיה שלי בבית החולים ואימהות והורים לא מעטים מקבלים חינם, אם אין להם אפשרות לרכוש אוכל.

<יוסף פרס: בקשר לנגישות או לגבי נכים, זה באמת בית חולים שתוכנן לפני 30 שנה ולא הייתה כל כך התייחסות.

<יוסף פרס: בבניין החדש יש התייחסות גם לעיוורים וגם לנכים.

<יוסף פרס: גם בבית החולים הנוכחי שלנו אנחנו עושים כל מאמץ לשנות, לקדם ולעשות את כל הדברים, כך שיהיו יותר מותאמים ל - - -

יפעת שאשא ביטון: ילדים נכים או הורים נכים לילדים שמתאשפזים, יש להם?

<יוסף פרס: אני אגיד לך איפה הבעיה.

<יוסף פרס: עם כיסאות אין שום בעיה.

<יוסף פרס: הילדים הם לא הבעיה, הבעיה היא יותר עם ההורים הנכים.

יפעת שאשא ביטון: ויכולת ההתניידות שלהם בתוך בית החולים.

<יוסף פרס: הניידות שלהם, מעליות.

<יוסף פרס: בסך הכל די נוח שם, גם הרמפות והכל מתאים.

<יוסף פרס: אבל - - -

יפעת שאשא ביטון: בתוך החדרים זה צפוף וקשה.

<יוסף פרס: הדלתות הן רחבות וגדולות ויש שירותים בכל חדר, כניסה רחבה.

<יוסף פרס: בכל חדר יש כמובן שירותים, אמבטיה ומקלחון גדול.

<יוסף פרס: סך הכל בבית החולים שניידר אנחנו עומדים בכל הסטנדרטים הנדרשים.

<יוסף פרס: נושא האוכל הוא באמת לא פשוט.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אז יש הנגשה לנכים אתה אומר, בבית החולים שניידר, למרות שהמבנה הוא ישן.

<יוסף פרס: חד משמעית.

<דפנה זיו בוסאני: אם אפשר להתייחס לנושא של האלרגיות.

<דפנה זיו בוסאני: בבית החולים שניידר יש - - -

יפעת שאשא ביטון: ממש במשפט.

<דפנה זיו בוסאני: ממש בכמה משפטים.

<דפנה זיו בוסאני: בבית חולים שניידר יש שבעה ימים בשבוע דיאטנית.

<דפנה זיו בוסאני: ברגע שמגיע ילד עם איזו שהיא רגישות זה גם מופיע בדו"חות שאנחנו מקבלים מהמחלקה וגם כבר במחלקה יודעים להתקשר ולבקש את הדיאטנית להתאים תפריט.

<דפנה זיו בוסאני: אז זה משהו שאנחנו רואים אותו בחשיבות עליונה מבחינת בטיחות המטופל וזה ממש קו אדום.

<דפנה זיו בוסאני: ילד שהוא רגיש, לא יקבל מזון שלא מתאים לו.

יפעת שאשא ביטון: כן, זה נאמר גם בתחילת הדיון.

יפעת שאשא ביטון: דיברתם פה על 38 סוגי דיאטות.

<דפנה זיו בוסאני: זה בכל בית חולים.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, משרד הבריאות, ואם לך יש יכולת לתת לי סקירה לגבי המענים של הורים בבתי החולים בכלל ולא רק מה ששמענו כאן בשניידר ובהדסה, אז אני ממש אשמח.

<סיגל פרחי: אני אגיד באופן כללי.

<סיגל פרחי: אני רוצה קודם להתייחס לנושא של נגישות.

<סיגל פרחי: למרות שתקנות הנגישות למבני בריאות קיימים פורסמו רק בשנת 2016, אנחנו כבר שנים עושים מהלכים של הנגשה בבתי חולים.

<סיגל פרחי: זה תהליך שלוקח לנו הרבה מאד זמן.

<סיגל פרחי: דיברו כאן על שניידר.

<סיגל פרחי: חברי האשפוז עצמם הם מרווחים וגדולים.

<סיגל פרחי: אני מדברת על מבנים חדשים.

<סיגל פרחי: הם מרווחים וגדולים וחיש מקום להורה מלווה או לילד או למאושפז, שהוא מוגבל או על כיסא גלגלים.

<סיגל פרחי: אין ספק שאנחנו צריכים עוד לעשות הרבה בשביל זה.

<סיגל פרחי: העלית פה נקודה על - - -

יפעת שאשא ביטון: זה שזה יצא רק בשנת 2016 זה אומר שאנחנו ממש ממש ממש בדיליי.

<סיגל פרחי: על מבנה קיים.

<סיגל פרחי: על מבנה בריאות חדש עדיין לא יצאו תקנות.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו בכלל בדיליי.

<סיגל פרחי: נכון.

<סיגל פרחי: היום אנחנו מנסים - - -

יפעת שאשא ביטון: איפה הסיפור של נגישות?

יפעת שאשא ביטון: אני מכירה את הנושא של נגישות כבר הרבה מאד שנים שנלחמנו עליו בתוך מערכת החינוך.

יפעת שאשא ביטון: בבתי החולים איפה?

<סיגל פרחי: תפרידי בין תקנות נגישות למבנה חדש בכלל, שאנחנו פועלים על פי זה, אבל הן לא ייעודיות למוסדות בריאות.

<סיגל פרחי: ובמוסד בריאות ההתייחסות צריכה להיות הרב יותר מחמירה, כי כל אחד צריך בריאות.

<סיגל פרחי: זה לא בחירה אם הוא רוצה שירות בריאות או לא רוצה שירות בריאות.

יפעת שאשא ביטון: בגלל זה אני אומרת.

יפעת שאשא ביטון: אתם הוצאתם את זה רק בשנת 2016?

<סיגל פרחי: התקנות לקיים יצאו בשנת 2016, נכון.

יפעת שאשא ביטון: אז אני אומרת, זה בדיליי.

<סיגל פרחי: מה שאנחנו עושים היום, אנחנו התחלנו, זה כבר הרבה מאד שנים, אבל עכשיו אנחנו מנסים לבנות איזה שהוא מערך כולל, לראות איפה הבעיות, לטפל, לאט לאט להתקדם.

<סיגל פרחי: כל שנה יוצאי פרויקטים נגישות בין בתי החולים ואנחנו עוקבים אחרי זה.

<סיגל פרחי: מעבר לכך, אני רשמתי לפני את מה שציינת על המיטה, על הנושא של הכורסה הנפתחת, של הצטיידות.

<סיגל פרחי: אני חושבת שזה משהו ואני מתייחסת לתחום של הבינוי.

<סיגל פרחי: אני אקח לתשומת ליבי גם את הנושא של ההצטיידות, איפה אנחנו צריכים לתת לזה יותר את הדעת.

<סיגל פרחי: אני חייבת לציין שיש במשרד הבריאות ממונה על השוויון, ואם יש מקרים פרטניים של מטופלים או מלווים שצריכים התייחסות ולא מקבלים מענה, זה הזכות שלכם וחובת

<סיגל פרחי: כם גם לפנות אלינו ואנחנו מטפלים בכל הנושאים האלה.

<משה בר: אני יודע, ישבתי גם איתם, זה בסדר.

<סיגל פרחי: זה נושא שחשוב לי לציין, כי זה נושא מאד חשוב.

<סיגל פרחי: לגבי התשתיות, בנושא של אשפוז ממושך, שיקום ילדים, פגיות, טיפול נמרץ ילדים, יש התייחסות בפרוגראמות שלנו למלווים.

<סיגל פרחי: זה כולל גם את הכורסה הנפתחת ליד המטופל.

<סיגל פרחי: זה כולל חדר מנוחה להורים.

<סיגל פרחי: זה כולל מטבחון ובחלק מן המקרים גם מקלחת.

<סיגל פרחי: כלומר זה תלוי בסוג האשפוז.

<סיגל פרחי: באשפוז קצר - - -

יפעת שאשא ביטון: וזה רק בפרוגראמות חדשות?

<סיגל פרחי: זה בפרוגראמות חדשות.

<סיגל פרחי: אנחנו מדברים על תקופה של למעלה מעשר שנים.

<סיגל פרחי: כלומר זה איזה שהוא תהליך שהולך ומתפתח.

<סיגל פרחי: הולך ומתפתח גם בנושא הטיפולי.

<סיגל פרחי: כלומר אם עד היום למשל בפגיות ההורה לא היה בהכרח חלק מהטיפול, היום כל החשיבה הטיפולית היא שההורה הוא חלק מהטיפול.

<סיגל פרחי: ולכן אנחנו מתייחסים לזה גם בבינוי.

<סיגל פרחי: אנחנו נותנים לו תשתיות.

יפעת שאשא ביטון: אבל מה קורה באשפוזים אחרים.

יפעת שאשא ביטון: כי פגיות זה כבר מובנה אצלנו וטיפול נמרץ זה מובנה.

יפעת שאשא ביטון: מה קורה במקרה שילד מתאשפז עם שפעת, חמישה ימים, דלקת ריאות קשה, אופס.

יפעת שאשא ביטון: מה עושים עם ההורה.

<סיגל פרחי: אז באשפוזים קצרים תמיד יש מיטה ליד מטופל, לפחות ברמת הפרוגראמות.

<סיגל פרחי: אני מבינה שבמבנים ישנים או במחלקות שנבנו לפני שנים רבות יש יותר מצוקה ושם צריך לטפל ולראות איך אפשר לפתור.

יפעת שאשא ביטון: שזה רוב בתי החולים.

<סיגל פרחי: לא בהכרח.

יפעת שאשא ביטון: רוב בתי החולים.

<סיגל פרחי: לא בהכרח.

יפעת שאשא ביטון: בואי נעשה סקירה.

יפעת שאשא ביטון: כמה בתי חולים חדשים יש, כמה בתי חולים יש?

<סיגל פרחי: אני מוכנה לבדוק ולחזור אלייך עם תשובה מדויקת, ברשותך.

יפעת שאשא ביטון: מצוין.

<סיגל פרחי: אנחנו מאפשרים, כלומר יש מקום שהייה בתוך המחלקה גם להורים.

<סיגל פרחי: זה לא שהורה לא מקבל התייחסות.

<סיגל פרחי: במבנים הישנים יותר, כמובן שצריך לעשות אי אלו התאמות.

<סיגל פרחי: אנחנו נעשה סקירה, אנחנו נבדוק איפה חסרים תנאים ואנחנו ננסה לבדוק כמובן איך גם ניתן לשפר.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, תודה רבה סיגל.

יפעת שאשא ביטון: זו באמת האמירה גם לסיכום.

יפעת שאשא ביטון: אני מבקשת ואני אפילו אפתח עם זה: אני מבקשת ממשרד הבריאות לקבל סקירה לגבי המענים שניתנים להורים מלווים, לא רק בבתי החולים החדשים אלא גם בבתי החולים הישנים, הוותיקים יותר – תקראו להם איך שאתם רוצים.

יפעת שאשא ביטון: אני אומרת לך שמפניות שאני קיבלתי, לציין את בתי החולים שנותנים מענה להורים, זה בעצם להחריג מהכלל ולא הפוך, לצערי הרב.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת יש איזו שהיא תפיסה והם באמת ידועים לטוב והם אומרים זה לא כמו ב-.

יפעת שאשא ביטון: אז סימן שאנחנו צריכים לעשות איזו שהיא חשיבה עם עצמנו ונשמח לקבל סקירה מדויקת, עם בחינה שלכם לגבי המענים שניתנים.

יפעת שאשא ביטון: אגב, אני אומרת את זה במאמר מוסגר, גם במקומות שהיום אין מענה ולמרות שאין חוזר מנכ"ל או איזה שהוא נוהל שיצא, עצם הבדיקה של משרד הבריאות או הבחינה של משרד הבריאות יחד עם בתי החולים – איפה יש מענה ואיפה אין – זה אולי קצת יקפיץ למודעות ואני מניחה שגם זה יכול לעשות את שלו בהיערכות השונה.

יפעת שאשא ביטון: אז אני מתחילה את הסיכום.

יפעת שאשא ביטון: קודם כל אני קוראת למשרד הבריאות ובכלל לבתי החולים להתייחס להורה מלווה כאל מאושפז נוסף, שנמצא שם בעצם בעל כורחו.

יפעת שאשא ביטון: לקבל את הסקירה לגבי מצב הספות והמענים להורים מלווים לילדים על כל בתי החולים.

יפעת שאשא ביטון: הסדרת נושא ההזנה להורים בבתי החולים.

יפעת שאשא ביטון: סיכמנו – וישב פה גם ד"ר ישי – שיתקיים דיון בתוך משרד הבריאות, לראות איך בעצם נותנים מענה לסיפור הזה בכל דרך יצירתית, אני אפילו לא אומרת איך.

יפעת שאשא ביטון: תשבו, תחשבו ותראו איפה אנחנו יכולים לעשות את שלנו.

יפעת שאשא ביטון: אני מבקשת ממשרד החינוך לבחון סיוע לבתי החולים - - -

<תמי ברנע: משרד הבריאות.

יפעת שאשא ביטון: ממשרד הבריאות.

יפעת שאשא ביטון: מה אעשה?

יפעת שאשא ביטון: החינוך לא יוצא ממני.

יפעת שאשא ביטון: אבקש ממשרד הבריאות לבחון סיוע לבתי חולים להתאמת תנאים למלווים, גם בפרוגראמות חדשות.

יפעת שאשא ביטון: זה בעקבות ההערה של בית החולים שניידר, שהם בעצם לא מקבלים סיוע בכלל מהמדינה.

יפעת שאשא ביטון: יכול מאד להיות שמכינים כבר תקציב חדש אוטוטו בחודשים הקרובים.

יפעת שאשא ביטון: הזדמנות שלכם להיכנס לתמונה ולבקש.

יפעת שאשא ביטון: איפה שיהיה צריך אני מבטיחה גם לעזור לדחוף את הסיפור הזה.

יפעת שאשא ביטון: לפנות לביטוח לאומי.

יפעת שאשא ביטון: הם אמנם לא כאן, אבל באמת עלתה הסוגיה של תמיכה בהורים, שסועדים את ילדיהם מעל לחודש.

יפעת שאשא ביטון: אני בכוונה אומרת מעל לחודש, כי בדרך כלל יש חודש של ימי מחלה, אז נראה מה קורה מעבר לזה.

יפעת שאשא ביטון: וכמובן הנושא של הנגשת הנכים.

יפעת שאשא ביטון: אני רואה בזה באג חמור של המערכת, שרק בשנת 2016 התייחסה לזה באופן פורמאלי.

יפעת שאשא ביטון: יכול להיות שהייתה התייחסות כל הזמן, אבל לא באופן פורמאלי.

יפעת שאשא ביטון: לראות איך אנחנו מנגישים את זה, בעיקר במחלקות לילדים.

יפעת שאשא ביטון: לא שאחרים הם לא חשובים, אבל פה זה עוד מורכב שבעתיים.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לכולכם.