ועדת העבודה, הרווחה והבריאות, כנסת 20, פרוטוקול מספר 619, 2017-10-31 12:00

מירב בן ארי: צהריים טובים.

מירב בן ארי: אני פותחת את הדיון של ועדת העבודה והרווחה, במסגרת ציון יום תרומתם של חניכי שנות השירות והמכינות, יום שיזמנו, חברת הכנסת סתיו שפיר, חבר הכנסת פולקמן ואני, בנושא המכינות הקדם צבאיות ושנת השירות.

מירב בן ארי: יום חגיגי וחשוב.

מירב בן ארי: פעם ראשונה שהכנסת מציינת את היום החשוב הזה ואני וסתיו ורועי גם דיברנו על כך שנהפוך את זה למסורת.

מירב בן ארי: פעם בשנה נביא לכאן את כולכם, זה חשוב ומשמעותי לכנסת כולה.

מירב בן ארי: הדיון שאני ביקשתי לקיים הוא דיון שבעיניי הוא חשוב מאוד והוא חלק מהמכלול של היום הזה.

מירב בן ארי: היום הזה עוסק בנושא של הנגשת אוכלוסיות מכל החברה הישראלית אל המכינות ושנת השירות.

מירב בן ארי: אחד הנושאים החשובים בעיניי הוא באמת לקחת את אותם חניכים, בוגרי הפנימיות, פנימיות חינוך ופנימיות רווחה, ולחבר אותם אל העולם הזה של שנת השירות והמכינות.

מירב בן ארי: אני לא הגעתי לפה עם דעה מגובשת, אני כבר אומרת, אני אשמח לשמוע את המצב כיום, אני אשמח לשמוע את השיתוף או אם אין שיתוף, אני אשמח לשמוע אפילו ממנהלים לצד חניכים ולהבין את החיבור.

מירב בן ארי: אם אנחנו עוסקים באוכלוסיות מפריפריה חברתית וגיאוגרפית, אנחנו חייבים חייבים להתעסק בבוגרי הפנימיות והחיבור שלהם אל העולם.

מירב בן ארי: לפני שאנחנו מתחילים את הדיון, אחת מיוזמות היום, חברת הכנסת סתיו שפיר, רוצה לפתוח?

מירב בן ארי: בבקשה, גבירתי.

סתיו שפיר: תודה רבה, מירב.

סתיו שפיר: בכלל תודה רבה על שיתוף הפעולה הזה, התקיים פה שיתוף פעולה של קואליציה ואופוזיציה למען מטרה שכל חברי הכנסת במשכן צריכים להסכים לה ואני חושבת שגם מסכימים לה באופן אינסטינקטיבי.

סתיו שפיר: הרבה מכם עוד לא הצליחו להיכנס לכנסת, היה לכנסת קצת קשה לעמוד בעומס, אבל סוף סוף הצלחנו, דיברנו בבוקר על נתונים שאנחנו הצלחנו לקבל ממחלקת המחקר של הכנסת, שממש פורסמו היום בבוקר.

סתיו שפיר: אז קבלו את הנתונים.

סתיו שפיר: אנשים שהולכים לשנת שירות:, 74% ממתנדבי שנת השירות משרתים בתפקיד לחימה, לעומת 41% באוכלוסייה הכללית של אלה שמתגייסים.

סתיו שפיר: 31% מהמתנדבים משרתים כמפקדים זוטרים לעומת 11% בכלל צה"ל.

סתיו שפיר: 13% משרתים כקצינים לעומת 4.1% בכלל צה"ל.

סתיו שפיר: אצל המכינות 80% בתפקידי לחימה לעומת 44%, הבנתם את העניין.

סתיו שפיר: אנשים שיוצאים לשנת שירות ולמכינות קדם צבאיות עושים שירות צבאי יותר משמעותי, יותר שירות צבאי, בתפקידים יותר משמעותיים וגם אחר כך אפשר להסיק שהם מאוד בקלות הולכים גם באזרחות לתפקידים יותר תורמים לחברה הישראלית.

סתיו שפיר: אני מסתכלת היום על אנשים שעשו איתי שנת שירות, סיימנו לפני 12 שנה ואני מסתכלת איפה כל אחד מהם נמצא בחיים, כולם עוסקים בעשייה חברתית בתחומים שונים, כולם ממשיכים את החיים שלהם כדי לתרום לחברה הישראלית ואנחנו, את המפעל הכול כך משמעותי הזה, שבאמת התחיל מהשטח והולך וצומח ויותר ויותר אנשים רוצים להתנדב, הסיבה שכינסנו את היום המיוחד הזה היא לא רק להגיד לכם תודה, כי אתם עושים את הציונות של ימינו ואתם במשימה הציונית החשובה ביותר שיש היום, אלא גם כדי לנסות להסיר חסמים, חסמים של מכסות, שגם היום הרבה מאוד אנשים צריכים להילחם ולקמבן מכסה כדי להצליח לדחות את השירות הצבאי ולהתנדב עוד שנה במכינה או בשנת שירות, גם כדי להוסיף תקציבים שהיום, שנה אחר שנה אנחנו בכנסת צריכים להילחם כדי שהגופים יקבלו את התקציב שלהם.

סתיו שפיר: אי אפשר לפעול בלי לדעת מה התקציב שלך.

סתיו שפיר: לא יכול להיות ששינשינים ומכינות לא יידעו אם יוכלו להמשיך את השנה בגלל היעדר תקציב.

סתיו שפיר: הדבר צריך להיסגר כי זו מטרה של המדינה שיותר ויותר ייצאו לשנת שירות.

סתיו שפיר: הנושא השלישי הוא נושא מאוד מאוד חשוב, שכשדיברנו בדיונים המקדימים כולם העלו אותו מקצה לקצה, זה איך מביאים יותר ויותר אנשים מהפריפריה הגיאוגרפית והפריפריה החברתית לעשות שנת שירות במכינות, איך מאפשרים להם לעדכן בהמשך לשנת שירות או למכינה את הנתונים שלהם לקראת שירות צבאי יותר משמעותי, כדי שנוכל לאפשר את הדרך הזו, שוב, זה הכול לטובתנו, המדינה רק מורווחת מזה, איך מסירים שם את החסמים והופכים את זה ליותר ישיר.

סתיו שפיר: זו גם המטרה של הדיון היום.

סתיו שפיר: כשאנחנו התחלנו את שנת השירות שלנו בטבריה ועבדנו עם הרבה מאוד בני נוער, ביניהם עם הרבה נוער בסיכון, שאלו אותנו מה זה בכלל שנת שירות, החניכים.

סתיו שפיר: הם לא ידעו מה זה, הם לא הכירו.

סתיו שפיר: לא הוצגו בפניהם האופציות של לצאת לשנת שירות.

סתיו שפיר: אף אחד לא דיבר איתם על זה בבית הספר.

סתיו שפיר: כשהם פגשו אותנו בפעם הראשונה זו פעם ראשונה שהם פגשו שנת שירות.

סתיו שפיר: כשהם ראו שאנחנו עושים את מה שאנחנו עושים הם אמרו, 'מה, אבל אתם דוחים את הצבא, יותר זמן לפני שיוצאים לאזרחות, מה בדיוק אתם עושים?', הדבר הכי מרגש שקרה היה שכמה שנים לאחר מכן קיבלנו טלפונים מהחניכים שלנו, שסיפרו לנו שהם יוצאים לשנת שירות וסיפרו על ההתנדבות המדהימה שהם עושים בחברה ואחר כך גם המשיכו כמובן לתפקידים מדהימים בצבא.

סתיו שפיר: אנחנו חייבים להביא ולאפשר את השנה המדהימה הזו ליותר ויותר ישראלים, לכמה שרק אפשר.

סתיו שפיר: זו צריכה להיות מטרה של מדינת ישראל ובשביל זה הוועדה הזו מתכנסת כאן היום.

סתיו שפיר: אני מקווה שנגיע לכמה שיותר תוצאות ונמצא בינינו את הדרך לעשות את זה הכי אפשרי שיש.

סתיו שפיר: תודה.

מירב בן ארי: תודה רבה, חברת הכנסת שפיר.

מירב בן ארי: אנחנו נעבור קודם כל למשרד הרווחה, יש כאן נציגה של המשרד?

מירב בן ארי: בבקשה, גבירתי.

מירב בן ארי: הציגי את עצמך.

<מליסה הארון-גופר: מליסה הארון-גופר, מפקחת ארצית פנימיות, משרד הרווחה, בני נוער.

<מליסה הארון-גופר: צהריים טובים.

<מליסה הארון-גופר: אני רוצה לפתוח ולנצל הזדמנות לפני שאלותייך ולהגיד שהיום הזה הוא יום באמת מיוחד, ולהודות מהבמה הזו לכל המתנדבים שלנו במסגרות הפנימייתיות.

<מליסה הארון-גופר: יש לנו למעלה מ-500 נערים ונערות בשנות שירות שעושים מלאכת קודש.

<מליסה הארון-גופר: יש תומכי לחימה שהם תומכים מאוד רציניים במסגרות שלנו ועוד כ-90 בנים בנות בשירות לאומי במסגרות.

<מליסה הארון-גופר: מעל הבמה הזו אני רוצה להודות לכל מי שנמצא כאן ועוסק במלאכה, ספציפית לכל אותם המתנדבים אצלנו ופועלם בתוך הפנימיות.

<מליסה הארון-גופר: אני קופצת ישר למים ואני אגיד, לאור דוח מבקר המדינה, לקחנו מאוד קשה את האמירות המאוד מדויקות, אנחנו מרימים את הכפפה.

<מליסה הארון-גופר: יש לנו כ-1,200 בוגרים של הפנימיות, אנחנו מייעדים אותם להכשרה במסגרת עמותת "אחרי", נכנסנו לפרויקט משותף, עכשיו נכנסים בצעדים עם עמותת "אחריי" במסגרת הכנה לקראת שירות צבאי או התנדבות כזו או אחרת, במיזם משותף על סך 670,000 שקל, תכנית שיכולנו לראות במשרדים אחרים שהיא עובדת במהלך שנתיים, אנחנו מאמצים אותה ורוצים להכניס את הבוגרים שלנו.

מירב בן ארי: זו פעם ראשונה שאתם מכניסים בוגרים שלכם למפעל של שנת שירות בצורה כזו מאורגנת?

<מליסה הארון-גופר: עובדים על זה, ממש עובדים על זה.

<ענבר הרוש: הכוונה היא לעשות הכנה לצה"ל שממנה יתגבשו חבר'ה ויגיעו לשנת שירות.

מירב בן ארי: ענבר, תיכף את מדברת.

<מליסה הארון-גופר: נכון להיום, לבוגרים שלנו קשה מאוד במתכונת הקיימת להתקבל, לעבור את המשוכות ואת המיונים, קשה להם מאוד.

<מליסה הארון-גופר: דרשֵנו עלינו וזה אומר באמת עבודה מסיבית שאנחנו צריכים לעשות כהכנה, גם לכיתות י"א-י"ב.

<מליסה הארון-גופר: נכון להיום יש מעטים מדי, בודדים מצליחים לעבור, חוזרים חזרה, מספרים - - -

מירב בן ארי: את העולם של מכינות "אופק" את מכירה?

<מליסה הארון-גופר: לא.

מירב בן ארי: תיכף נדבר על זה.

מירב בן ארי: ענבר, רצית להוסיף משהו?

מירב בן ארי: הציגי את עצמך.

<ענבר הרוש: אני ענבר, אני מנכ"לית "אחריי".

<ענבר הרוש: יש כאן הרבה חניכים שלנו, הם יותר חשובים ממני.

<ענבר הרוש: אני אומרת שהסוגיה של שילוב בני נוער, נקרא להם מוחלשים, נוער מהפריפריה, יש לזה כל מיני שמות, בתוך מסגרות י"ג, היא סוגיה מורכבת משתי נקודות.

<ענבר הרוש: מהנקודה הראשונה היא מורכבת, מה שסתיו אמרה, סוגיית התיווך, ההיכרות עם הדבר הזה, ההיתכנות שבכלל יש דברים כאלה בשטח.

<ענבר הרוש: עד היום יש בתי ספר שאין בהם שום שיחה על הדבר הזה, יש ערים שאין בהן שום שיחה על הדבר הזה, אילת, רק לפני שנתיים או שלוש, זה הראשונים התחילו לצאת אחרי שנעשתה עבודת עומק מאוד רצינית.

<ענבר הרוש: זה עדיין משהו שחונה רק בחלק מהמקומות במדינה, ממש ככה.

<ענבר הרוש: הבעיה השנייה היא שכשכבר מגיעים אז קשה נורא להצליח.

<ענבר הרוש: קשה נורא להצליח לא בגלל שבני הנוער הם לא מספיק טובים, בעיניי הם הכי טובים, בעינינו הם הכי טובים, אלא כי הרבה פעמים המסגרות שמקבלות לא יודעות להכיל, לא במובן הטיפולי, אין כאן עניין טיפולי, לא יודעות להכיל במובן של המורכבות שיש כאן וגם אם הן יודעות להכיל או חבר'ה ששורדים שם הם פשוט מתנתקים מהזהות שלהם.

<ענבר הרוש: והרעיון החינוכי הכי חשוב שיש כאן זה ליצור מערך חינוכי מורכב, שמאפשר לזה שבא ממקום כזה או אחר, לייצר גאווה מהמקום שממנו הוא הגיע, שלהיות מנתיבות זה סוף הדרך להיות מנתיבות, ולבוא משלומי זה מדהים ולבוא מהפנימייה זה חבל על הזמן, ואז אין הרבה דמויות כאלו, אחר כך לא חוזרות הדמויות האלה וזאת העבודה שבעיניי היא בפתחה של שנת י"ג, גם מכינות, גם שנת שירות, גם מכינות "אופק".

<ענבר הרוש: זה כוח יוצא מן הכלל, בזה שאתה יכול להגיד "אני שינשין", זה כוח יוצא מן הכלל בזהות הפרט.

<ענבר הרוש: אז דווקא כאן, אלה המנועים הכי חשובים של האינטגרציה של בני נוער מכל שכבות האוכלוסייה, כאינטגרציה של מנהיגים.

<דנה זקס: אני רוצה להוסיף שורה אחת.

מירב בן ארי: כן, דנה זקס, תציגי את עצמך.

<דנה זקס: אני דנה, אני מנהלת של מכינות "אופק" בסוכנות היהודית, אבל אני דווקא רוצה לדבר כעובדת סוציאלית שעבדה במשך קרוב ל-20 שנה בפנימיות רווחה, ב"בני ברית" וב"אור שלום".

<דנה זקס: אני חושבת שאחד הדברים שחוסמים ילדי רווחה שגדלו במסגרות רווחה או בכפרי נוער מלהגיע למכינות שלנו זה הקושי שיש לא פעם בנושא התמיכה והעורף המשפחתי.

<דנה זקס: יש לא מעט חניכים שנמצאים במסגרות האלו, שאין להם לאן לצאת הביתה פעם בשבועיים כשהמכינה יוצאת, שאין להם לקנות שק שינה, מזרון ונעליים.

<דנה זקס: זה נשמע מצחיק, אבל תדעו לכם שזה מחסום, כי הם רק שומעים שלטיול הפתיחה צריך להביא שק שינה, מזרון שטח ונעליים, הם בוחרים לא לבוא ליום עיון.

<דנה זקס: זה כאילו נשמע "מה, זה לא כסף גדול" ואני אומרת, היינו מוכנים אפילו לתת להם אותו, אנחנו כארגון, אבל הם רק שומעים את זה והם כבר לא באים.

<דנה זקס: אחר כך הם יוצאים הביתה פעם בשבועיים, לאן הם ייצאו?

<דנה זקס: יש לנו חיילים, והרגע סיפרתי את זה למירב, חיילים שהם חרדים לשעבר, שנפלטו ממסגרות של פנימיות, אין להם לאן לצאת הביתה ואז, מתחילה השאלה, אוקיי, מה הם יעשו בשבת השנייה?

<דנה זקס: הרבה מהם צריכים כסף.

<דנה זקס: החוויה זו שאין לך שום כסף משל עצמך היא חוויה מאוד מאוד קשה.

<דנה זקס: אתה גומר הרבה פעמים כפר נוער או פנימייה, בין אם זו "בני ברית", "אור שלום" או לא משנה, אחרת, אין לך עורף משפחתי שיכול לתת לך כסף.

<דנה זקס: אתה מוצא את עצמך במכינה שבועיים, יוצא הביתה, לא יכול לצאת לבלות עם החבר'ה, אפילו לפעמים אין כסף לקנות צרכים אישיים הכי הכי בסיסיים, אני לא צוחקת, לקנות חבילת טמפונים או דברים כאלה, אין כסף.

<דנה זקס: כל הדברים האלה גורמים לבני נוער האלה לגמור את הפנימייה או את כפר הנוער ואם הם לא מיד מתגייסים, ללכת לנסות למצוא עבודה.

<דנה זקס: מה הפרדוקס הגדול?

<דנה זקס: ואני שוב אומרת את זה כעובדת סוציאלית.

<דנה זקס: הוצאת ילד מהבית כי כנראה מכל מיני סיבות היה לו פחות טוב בבית או באזור המגורים שלו ואז נגמרת הפנימייה ביולי או באוגוסט, אבל תאריך הגיוס שלו, נגיד, הוא במרץ, אז הוא חוזר לגור פתאום באותו מקום שהיה מאתגר עבורו.

<דנה זקס: כבר אין לו חברים כי בעשר שנים האחרונות הוא לא גר באזור.

<דנה זקס: אם, סתם אני אומרת, במקום לא הכי קשה בעולם, ערד, בסדר?

<דנה זקס: לא הכי קשה, אבל אין שם עבודה אז הוא מתחיל להפוך יום ללילה, כל ההישגים של המסגרת, שהכווינה אותו לסדר יום מסודר, הכול בחודשים האלה נסוג לקראת הגיוס במקום להתעצם לקראת הגיוס.

<דנה זקס: במובן הזה כשיצאנו למחשבות על "אופק", הייתה לנו מחשבה של רצף חינוכי, שזה אומר שילד שיצא מהבית, גומר את הפנימייה ביולי, מתחיל את המכינה באוגוסט, מתגייס במרץ, אנחנו מלווים אותו בצבא ומאפשרים לו אחר כך אפילו לבוא לעוד חצי שנה, תכנית מיוחדת לחיילים משוחררים, שאנחנו מסדרים לו עבודה והכנה לחיים.

<דנה זקס: אחרת, כל ההשקעה - - -

מירב בן ארי: של הפנימייה, כן, נכון.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: משרד הביטחון, אנה, רוצה להתייחס?

<אנה לביא: כן, אני מהצבא, לא משרד הביטחון.

מירב בן ארי: רס"ן אנה לביא, רמ"ד מקורות, אכ"א, בבקשה.

מירב בן ארי: יש לך קשר עם בוגרי הפנימיות?

מירב בן ארי: יש התייחסות מיוחדת באכ"א לאותם חבר'ה שמגיעים חסרי עורף משפחתי?

<אנה לביא: בוודאי.

<אנה לביא: אני מודה שזה לא בחטיבת תכנון כוח אדם, זה יותר בחטיבת הפרט, בהתעסקות עם חיילים שהם חסרי עורף משפחתי, מוגדרים כחיילים בודדים ומקבלים תמיכה.

מירב בן ארי: אבל אין לך חיבור מיוחד לעולם הזה מהמקום של מכינות ושנת שירות, אותו חניך כזה שעבר?

<אנה לביא: לא, דרך העדשה הזאת אני לא מכירה שום פעולה ייעודית.

מירב בן ארי: אוקיי.

מירב בן ארי: כן, בבקשה, דני זמיר.

<דני זמיר: אני רוצה להאיר נקודה מסוימת, שקשורה לדיון באופן כללי בשילוב נוער שמוגדר נוער מוחלש, שמגיע פחות למכינות קדם צבאיות שנתיות וכו', שחלק גדול מהמכינות הרגילות שאליהן מגיעים בני נוער פריפריאלי הם מגיעים דווקא מן הפנימיות בזכות השינשינים שעובדים בפנימיות.

<דני זמיר: זו נקודה שצריך להבין אותה.

<דני זמיר: במכינת "רבין", שהקמתי אותה עד שהלכתי לתפקידי הנוכחי, היו 15 יוצאי הקהילה האתיופית, 12 מהם הגיעו מפנימיות בגלל ששינשינים היו איתם שם.

<דני זמיר: חשוב לעשות את השילוב הזה ואת המצ'ינג הזה, כי אחת החולשות המרכזיות שבגללה אנשים לא מגיעים למכינות השנתיות זה בעצם החיבור לשטח, לרמת השטח, כי אנשים בשכונה, ביישוב, יכירו את הבן אדם שבגללו הם יגיעו לכנס וכו'.

<דני זמיר: בפנימיות החיבור הזה קורה.

מירב בן ארי: כשהוא מגיע, צריך לשלם?

<דני זמיר: בכנסים לא משלמים כלום.

מירב בן ארי: לא, כשהוא מגיע למכינה הוא צריך לשלם.

<דני זמיר: כל מי שמגיע למכינה ואין לו כסף יש לו מלגה מלאה אם אין לו כסף.

<דני זמיר: אין מגבלה תקציבית.

<דני זמיר: אדם לא צריך לשלם, אנשים לא באים למכינות לא בגלל הקטע הכספי, אלה חסמים אחרים לגמרי, תרבותיים ואחרים.

<דני זמיר: ובנוסף, צריך לדעת שמכינות משקיעות באנשים שבאים ממקום שאין עורף משפחתי, כמו שתואר פה, כשאין עורף משפחתי וכו', הן משקיעות עוד כספים שהן לא מתוקצבות בהם, הן משקיעות אותם.

מירב בן ארי: זו הפילנתרופיה.

<דני זמיר: גם פילנתרופיה וגם מכינות רגילות.

<דני זמיר: הנקודה המרכזית למה אנשים לא מגיעים למכינות, אני טוען שנים כבר, את מכירה את זה ואני אומר את זה למען הפרוטוקול, זה לא בגלל התשלום הכספי, יש או אין, הדוגמה היא פשוטה.

<דני זמיר: המכינה שהקמנו אותה הייתה מכינה שלא גבתה כסף מאף אחד ובכל אופן לא היו בה יותר אנשי פריפריה - - -

מירב בן ארי: אני הייתי עכשיו בדיון בוועדת הקליטה על התכנית הלאומית לשילוב צעירים יוצאי אתיופיה וגם שם דיברנו שזה לא העניין הכלכלי כמו החסם התרבותי, או המשפחה שהרבה פעמים אומרת לאותו צעיר, "חבל לבזבז את הזמן, תתגייס".

<דני זמיר: נכון, אני אתן דוגמה אחרונה שמדגימה את זה, אם את מדברת על זה, העובדה שבתוך שנתיים הגענו ל-270 יוצאי הקהילה האתיופית בתוך המכינות, זה בגלל ריכוז מאמץ שלא הממד הכספי הוא הממד המרכזי בו, אלא ממדים אחרים, עבודה אחרת עם "אחריי" ועם גופים אחרים שעזרו לנו ב - - -

מירב בן ארי: ולצד שינוי תפיסתי של מנהלי המכינות והבנה שהמכינה, כמו שאמרנו, היא "לא רק לאלופים אלא גם לאלפים", אבל זו כבר תפיסה אחרת.

מירב בן ארי: אתה צודק, ואני מסכימה איתך, שזה לאו דווקא העניין הכספי אבל אמרה את זה בצדק גם דנה - - -

סתיו שפיר: זה כן עניין כספי ברגע שלוקחים עוד שנה להתנדבות וזו שנה פחות שאפשר לעבוד, כשמדובר במשפחות.

סתיו שפיר: זה לא עניין כספי של עלות המכינה - - -

<דני זמיר: לא, זה מה שהתכוונתי.

<דני זמיר: את צודקת, אבל דיברתי על תשלום.

<דני זמיר: ואני אגיד עוד משהו, איפה כן צריך חיזוק, החיזוק שצריך שיש לו משמעות כספית הוא דווקא ברמת הפעלת הגופים בשטח.

<דני זמיר: לדוגמה, בתוך הציונות הדתית "מעגלים" עובד מאוד חזק בבתי הספר, אצלנו אין.

<דני זמיר: אין מישהו, "אצלנו", אני מדבר בלי הכיפות, אנשים שהם חילוניים, אין עבודה של גופים מקבילים שיכולה לתווך את זה.

<דני זמיר: בגלל זה בפנימיות זה הולך כי השינשינים נמצאים שם.

מירב בן ארי: אוקיי, תודה.

מירב בן ארי: יוסי מלכה, בבקשה.

<יוסי מלכה: אני ברשותך רוצה שגלית תספר קצת - - -

מירב בן ארי: אין בעיה.

מירב בן ארי: גלית, תתקרבי קצת למיקרופון.

<גלית בוקריס: גלית, מרכז "מעשה".

<גלית בוקריס: כדי לשנות את ה - - -

מירב בן ארי: קודם כל תסבירי כי לא כל מי שנמצא כאן מכיר אותך, מה את עושה?

<גלית בוקריס: אני מנהלת את תחום הנוער במרכז "מעשה".

<גלית בוקריס: הקמנו את תחום הנוער במרכז "מעשה" על מנת לאפשר לאותם צעירים שאנחנו מדברים עליהם, שחלקם הוא בוגרי הפנימיות, את שנת י"ג, את השנה המשמעותית.

<גלית בוקריס: בנינו תכנית שנקראת "הצעד הבא", שפועלת היום בתוך הפנימיות.

<גלית בוקריס: דיברת על "מעגלים" אז זה משהו שהוא די דומה, שמאפשר לחניכים מכיתה י' להיחשף לשיח החברתי הזה ולהבין למה לי בכלל לעשות את הדבר הזה, מה זה ייתן לי, מה זה ייתן לחברה.

<גלית בוקריס: קודם כל לי, ברמה האישית.

<גלית בוקריס: אנחנו מצליחים לשנות היום את המספרים.

<גלית בוקריס: לצערנו מעט ואנחנו צריכים לבנות עוד תהליך ארוך טווח, לייצר מגוון רחב של מענים.

<גלית בוקריס: אנחנו היום במרכז "מעשה" קולטים כל שנה 100 בוגרי פנימיות למסגרות השונות שלנו.

מירב בן ארי: כשינשינים?

<גלית בוקריס: כשינשינים, כמכיניסטים.

<גלית בוקריס: אנחנו יודעים שעוד יוצאים למסגרות אחרות וזה מבורך.

<גלית בוקריס: חשוב לנו לייצר מעטפת רחבה, חשוב לנו לייצר רצף, שיתחיל בכיתה י' ויסתיים בגיל 25.

<גלית בוקריס: חשוב לנו לתת את המעטפת הרחבה לאותם בני נוער, בוגרי הפנימיות, לא לעזוב אותם דקה אחרי הצבא, או במהלך הצבא כבר יש כאלה שלא מקבלים מענה, וחשוב לנו לייצר את הרצף הזה ולתת להם מענים ארוכי טווח, מהיום שאנחנו פוגשים אותם ב-י' עד שהם נכנסים לאזרחות בצורה המיטבית ביותר.

מירב בן ארי: אני רוצה רגע לחזור למשרד הרווחה.

מירב בן ארי: שלומי קסטרו, בבקשה.

<שלומי קסטרו: האמת היא שאני בעיקר רוצה להגיד, בתור ראש מכינה, אני דווקא אקח את הכובע הזה, שהגיעו עשרות בוגרים ובוגרות פנימיות.

<שלומי קסטרו: אל"ף, במובן מסוים זה משהו יותר טבעי אצלם, כי כאילו הסיפור של מחוץ לבית והכל הוא נמצא ואז אתה אומר באופן פרדוקסלי, איך לא כולם מגיעים לזה?

<שלומי קסטרו: העבודה ש"מעשה" עושים בעיניי צריכה להיות משוכפלת, הכניסה לעומק, מכיתה י', י"א וכו', גם המיזם המשותף הזה שאנחנו מברכים עליו, בעיניי זה סופר חשוב.

<שלומי קסטרו: אני אומר גם לגבי מפעל שנת השירות, יש לנו עבודה גדולה שם.

<שלומי קסטרו: יושבים פה מנהלי הגופים, נמצאים בתוך הדבר הזה, כדי לראות שהחבר'ה נמצאים.

<שלומי קסטרו: אני מבקש להצביע גם בוועדה הזאת על סוגיית אימות הנתונים, כיוון שהיא פוגשת הרבה גם את סוגיית בוגרי ובוגרות הפנימיות, שעושים תהליך מדהים, ב"אופק", בשנות השירות, במכינות ובסוף, מגיעים לצבא ולא נותנים להם לממש את הפוטנציאל שלהם אלא בכל מיני החרגות וכו'.

<שלומי קסטרו: ופה, כמו שנאמר בשאר הוועדות, הצבא, אכ"א, יצטרכו לתת מנגנון מסודר, לא עם קשרים ש"לי יש ואני מתקשר לפה" וכו'.

מירב בן ארי: אכ"א, למה אין לָך מה להגיד על הנתונים האלה?

<אנה לביא: אני התייחסתי לזה בוועדת חוץ וביטחון.

מירב בן ארי: תתייחסי גם פה, כי כאן את בוועדת העבודה והרווחה, זה לא אותו פרוטוקול.

<שלומי קסטרו: עוד דבר אחד שחשוב להצביע עליו, בהיבטים קצת פרקטיים, יושבת פה גם נציגת האוצר, אנחנו מכירים, היבטים פרקטיים, צריך להכיר אותם.

<שלומי קסטרו: כשאתה לוקח חבר'ה, בכלל לנוער מוחלש באופן כללי סיכויי ההישרדות בתוך המכינה והנשירה הם גדולים.

<שלומי קסטרו: צריך להבין שהגופים, זה מסכן אותם, כי אתה מקבל בדרך כלל פר מתנדב.

<שלומי קסטרו: לכן דוּבַּר, אני לא חושב שהסוגיה התקציבית, הסוגיה התודעתית קודם כל, של בוגרי פנימיות או בוגרים שלא - - - צריכים להיות.

<שלומי קסטרו: זה היבט אחד.

<שלומי קסטרו: בהיבט הפרקטי, דוגמה באמת, בתקנת שנת שירות, אם הוא עזב אחרי שלושה חודשים, נשר, כי אתה לקחת אותו כי חשבת שהוא יכול, אתה מאבד את התקצוב עליו.

<שלומי קסטרו: לכן צריך לחשוב אולי גם על איזה מנגנון שיפוי כזה, שמדרבן דווקא את הגופים לקחת אוכלוסיות כאלה שיש סיכוי שסיכויי הנשירה שלהם יהיו גבוהים והם גבוהים, אין מה לעשות.

מירב בן ארי: אוקיי.

מירב בן ארי: רס"ן אנה לביא, תתייחסי לסיפור הזה.

<אנה לביא: לגבי אימות הנתונים, ככלל, בוגרי המכינות ושנות שירות זכאים לקבל מיונים חוזרים כי אנחנו מבינים שהם עברו תהליך בשלותי שהעצים את האישיות שלהם והכול.

<אנה לביא: אממה, בנושא המבחנים הקוגניטיביים, קרי קב"א ודפ"ר, אנחנו מטפלים בהם במשורה ולאור חוות דעת של ראש מכינה או המדריך שלהם.

<אנה לביא: לרוב זה לא מאושר, אני מודה.

<אנה לביא: גם לרוב נמצא שכשעושים מבחנים חוזרים לא תמיד יש באמת יש איזשהו שיפור.

<אנה לביא: כי שוב, התכלית העיקרית של כל מפעל ההכנה לצה"ל היא בהיבט המנטלי ובהיבט הפיזי אבל לא בהכרח בהיבט הקוגניטיבי.

סתיו שפיר: כמה אנשים קיבלתם למבחנים חוזרים?

סתיו שפיר: כמה אנשים עברו מבחנים חוזרים מאמצע ועד סוף שנת השירות או המכינה?

מירב בן ארי: אמרת במשורה, אז היא רוצה לדעת כמה.

<אנה לביא: אנחנו מדברים על נתונים בודדים.

סתיו שפיר: אז אני שואלת, כמה אנשים עברו, עשיתם את הבדיקה הזאת על בסיס כמה אנשים?

סתיו שפיר: משורה זה לא מספר.

<אנה לביא: אני לא יודעת, אין לי את הנתון.

סתיו שפיר: זה אנשים בודדים?

סתיו שפיר: זה כמה עשרות?

<קריאה: זה בודדים.

סתיו שפיר: ולפי זה החלטתם שזה לא משתלם לעשות מחדש את המבחנים?

<אנה לביא: אני לא דיברתי על מה משתלם או לא משתלם, זה מה שמבוצע בפועל.

סתיו שפיר: אז מה המטרה?

מירב בן ארי: המטרה היא שאת תחזרי אל אכ"א ותגידי להם, אנחנו כבר לא 50 איש במכינות, יש לך 600 שהתחילו ב"אופק", 600 התחילו?

מירב בן ארי: 800?

<שלומי קסטרו: 850 ב"אופק".

מירב בן ארי: 850 ב"אופק", שהם האוכלוסייה היותר קצה ויש אצל דני - - -

<קריאה: יש גם - - -

מירב בן ארי: בדיוק באתי להגיד שגם שם יש חבר'ה מהפריפריה, 3,500, שאם הוא דיבר על כמעט 20%-30% חבר'ה שהם מוחלשים ונמצאים, זה כבר אי אפשר במשורה ובודדים.

מירב בן ארי: צריך לעשות חשיבה מחדש.

מירב בן ארי: ואת תבואי בחזרה לוועדת חוץ ובטחון כי שם אני יודעת שהתייחסת לזה, הייתי שם גם, ואת תסבירי איזו עבודה אכ"א עושה כדי להפסיק להתייחס לבמשורה ולבודדים.

מירב בן ארי: אנחנו מדברים פה על אלפי חבר'ה, אלפי בני נוער, שאנחנו מחזירים אותם לנקודת ההתחלה אז מה עשינו עם כל המכינה הזו?

מירב בן ארי: הרי הוא מוכן נפשית ופיזית, קיבל כלים, מגיע מה שנקרא אלי קרב, אבל מתייחסים אליו כאילו יש לו ממוצע ונתונים של מי שלא מתאים ללחימה, לקצונה, לפיקוד וכל מה שהראינו בוועדה זה כמה ששנת השירות והמכינות מעלות את רף הפיקוד, מעלות את רף הקצונה.

<אנה לביא: מלכתחילה רוב רובם של בוגרי מכינות ושנת שירות באים עם נתונים מאוד גבוהים.

מירב בן ארי: כן, אבל עדיין, אם יש לך עדיין 20%-30% במכינות השנתיות ו-800 של "אופק" שחייבים בדיקה, אז חייבים, תשמעי, זה לא, גם מה הכי מוזר לי?

מירב בן ארי: אני חברה גם בוועדת חוץ ובטחון, יושב הרמטכ"ל, הוא עושה לנו פעם בכמה חודשים סקירה, ואומר וזה לא סודי, 16%-17% כמעט נשירה בשנה הראשונה שלהם בצבא, אז באים לפה חבר'ה שפותרים לך כבר את הבעיה ומכינים.

מירב בן ארי: לפעמים אני אומרת לעצמי, אם משרדים היו מדברים ביניהם המדינה שלנו הייתה נראית פשוט אחרת.

מירב בן ארי: הרי תחשבי, יש פה חינוך, יש פה פילנתרופיה, תיכף ייכנסו ביטחון ואוצר לנושא של "אופק", אנחנו שמים שם משאבים, יש כאן פנימיות שהילד עובר שם 18 שנה ואז הוא מגיע לצבא ומתייחסים אליו כאילו הוא לא עשה כלום.

מירב בן ארי: תשמעי, זה משהו שאת חייבת, אני נותנת לך לעשות בחזרה אצלכם באכ"א ואני אומרת לך שאנחנו נזמן לחוץ וביטחון את ראש אכ"א שאני מניחה שיהיו לו את הנתונים ושהוא יסביר לנו מה עשיתם כדי להכיל את מאות הצעירים החדשים שמגיעים לצבא ומתייחסים אליהם כאילו הם לא עשו לא מכינה ולא שנת שירות.

מירב בן ארי: כן, חברת הכנסת שפיר.

סתיו שפיר: רק הערה לסדר.

סתיו שפיר: קודם כל, צריך להגדיר שוב מחדש את המטרה והכל תלוי פה בתהליך התכנון של הסיפור הזה.

סתיו שפיר: מצד הצבא המטרה צריכה להיות הרי להכניס כמה שיותר אנשים שייכנסו וירצו להתנדב בצבא ולהתגייס לתפקידים משמעותיים, להישאר, להתפתח שם, לגדול שם ולתרום למדינה.

סתיו שפיר: זאת המטרה של הצבא.

סתיו שפיר: זו בסוף צריכה להיות המטרה של כולנו.

סתיו שפיר: כשאת אומרת ואמרת בתחילת דברייך, הצגת איזשהו נתון שאומר שרואים שאין שינוי משמעותי, לכן שאלתי את השאלה שלי.

מירב בן ארי: איך יהיה שינוי משמעותי?

סתיו שפיר: אני סומכת עלייך שאת יודעת לעשות שני דברים בבת אחת - - -

<אנה לביא: אני מקשיבה.

מירב בן ארי: היא אישה, היא יכולה.

סתיו שפיר: מצוין.

סתיו שפיר: וכשאת מציגה נתונים שמבוססים, לכן שאלתי על כמה אנשים זה מבוסס, כשזה מבוסס על מספר מאוד מאוד קטן של אנשים אז זה לא ממש נתונים, אף אחד לא היה מקבל את זה כנתונים מחקריים.

סתיו שפיר: מחקר כזה צריך לעשות על בסיס של כמה אלפי אנשים, כדי לקבל ממנו נתונים שהם נתונים מהימנים שעל בסיסם אפשר להגיד אם שווה הטרחה לעשות מחדש את המיונים ואת בחינת הנתונים או לא.

סתיו שפיר: לכן, מאחר וזו מטרה משותפת של כולנו, אמרת נכון, המשרדים צריכים לדבר ביניהם, אבל יש תחושה בכל הוועדות, היינו כבר בחמש, בכל הוועדות, שכאילו יש פה איזושהי הסתייגות של המדינה מלעשות כמה תיקונים נורא נורא קטנים כדי להסיר את החסמים האלה ולאפשר פה לגל עצום של אלפי אנשים להצליח להיכנס לתוך שנת שירות ומכינה.

סתיו שפיר: זה מופרך לחלוטין.

סתיו שפיר: מדובר בתקציבים קטנטנים ביחס לתקציבים, הן של משרד הביטחון והן של משרד החינוך, קטנטנים.

סתיו שפיר: שני משרדי ממשלה עם תקצוב של עשרות מיליארדי שקלים, הגדולים ביותר בתקציב המדינה, שניהם, החינוך, אני חושבת, עקף את הביטחון, שניהם.

סתיו שפיר: תקציבים פיציים, באמת, אין לזה אח ורע.

סתיו שפיר: מדובר פה במפעל שגם ככה הוא מנוהל על ידי החברה האזרחית, כל האחריות שם על החברה האזרחית והיא עושה את זה מדהים, המדינה בסך הכול צריכה להוריד פה כמה חסמים קטנים ולהתקדם.

סתיו שפיר: אין שום סיבה שאנחנו נצטרך להשקיע כל כך הרבה דיונים בזה בסתם, במריחה, אפשר לקדם את זה עכשיו, ממש עבודה קטנה מצדכם, תודה.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: דני זמיר, בבקשה.

מירב בן ארי: אחרי זה אני רוצה לשמוע חניכה.

<ערן גלבוע: אפשר כנציג משרד החינוך?

מירב בן ארי: בטח, נכון, אתה צודק, אתה הכי חשוב.

<ערן גלבוע: לא הכי חשוב, אבל - - -

מירב בן ארי: גם חשוב, בין החשובים.

<ערן גלבוע: יש לי הרבה מה להגיד פה.

מירב בן ארי: כן.

מירב בן ארי: אני רואה אותך גם מהנהן כל הזמן, אז כן.

<לביא זמיר: לביא זמיר, מנכ"ל חוגי סיירות קק"ל.

<לביא זמיר: אני חושב שצריך רגע ללכת צעד אחד אחורה לפני שאנחנו מסמנים לבוגר י"ב בפנימייה שהוא הולך לשנת שירות במכינה, צריך להכניס יותר תכניות, כמו מה שענבר אמרה קודם.

<לביא זמיר: "מעשה", תכנית שלנו, תכניות אחרות, יש לנו המון המון מה להציע, גם בפנימייה, וכשילד יגדל לתוך תכנית כזו שגם מכווינה אותו אחר כך לבחור בחירה ללכת לשנת שירות או מכינה, זה כבר יסיר לו את החסמים לפני זה, נהיה במקום אחר לגמרי.

<לביא זמיר: זה הרבה לפני התקצוב הגדול שפותר את הבעיה.

<לביא זמיר: כמו שדני אמר, אין בעיה אמיתית של כסף להיות חניך במכינה, אצלנו אין בעיה אמיתית להיות בשנת שירות.

<לביא זמיר: התק"מ, גם הם עושים עבודת קודש בתוך הפנימיות ואם כולנו נאגד רגע את הכוחות שלנו זה יכול לעשות שינוי מאוד מאוד משמעותי.

מירב בן ארי: נכון, תודה.

מירב בן ארי: בבקשה, משרד החינוך, רק תציג את עצמך.

<ערן גלבוע: ערן גלבוע, מפקח חינוכי בפנימיות במנהל לחינוך התיישבותי.

<ערן גלבוע: עד לפני כשנתיים ניהלתי את הפנימייה ב"אשל הנשיא".

מירב בן ארי: כמה חניכים ב"אשל הנשיא" היו לך?

<ערן גלבוע: כ-220 חניכים מתוך בית ספר גדול, כמעט 1,300 תלמידים, זה בית ספר אזורי.

<ערן גלבוע: אני רוצה, ברשותכם, להציג את הנושא משתי נקודות מבט.

<ערן גלבוע: האחת אישית, כמנהל פנימייה, וגם קצת לענות לנציגת אכ"א, ואחת מהמקום הממלכתי שלי כנציג של משרד החינוך.

<ערן גלבוע: כמנהל פנימיית "אשל הנשיא" ליוויתי עשרות חניכים בוגרים, שבחרו להשתלב במכינות ושנת שירות טרם גיוסם לצבא.

<ערן גלבוע: בכל מפגש איתם יצאתי נרגש ונפעם מהתהליך העמוק שהם עוברים באותה חצי שנה או שנה טרם הצבא, טרם הגיוס.

<ערן גלבוע: השינוי לפעמים גרם לי לקנא קצת, כי אתה לוקח אותם לתהליך ארבע או שש שנתי בפנימייה, מנסה לעשות את אותו תהליך ערכי שהמכינה או שנת השירות כמסגרת המשך עושה ומשהו שם מפיל להם אסימון שלא מצליח - - -

<דנה זקס: אנחנו תמיד מפרגנים לכם, תשאל אותם, אין הכשרה שאנחנו לא אומרים, "לא לשכוח מה עשו הפנימיות".

<ערן גלבוע: אני לא בן אדם קנאי, אני אומר את זה ממקום של קנאה חיובית.

<ערן גלבוע: השורש של זה הוא תהליך של התבגרות ולקיחת אחריות ואיזשהו חוסן פנימי, שאי אפשר להבין אותו.

<ערן גלבוע: השיח איתם פתאום הפך להיות שיח ערכי.

<ערן גלבוע: הם באים חזרה לפנימייה ואם לפני רגע, כשהיית עושה איתם איזו פעולה חברתית הם היו נשכבים על הספה, הם פתאום נמצאים במקום שבו הם מדברים על אחריות חברתית ועל התנדבות.

<ערן גלבוע: יש איזשהו שינוי תפיסתי מובהק לגבי הבחירות העתידיות שלהם ופה אני רוצה להגיד לנציגת אכ"א שחלק מן התוצאות של המבחנים הקוגניטיביים תלוי במוטיבציה שלך כשאתה מגיע לעשות אותם.

<ערן גלבוע: ברשותך אני רוצה לחזור על המשפט האחרון כי המשפט הזה חשוב.

<ערן גלבוע: אני חושב שחלק ואני רואה, לפעמים גם החניך האחד הוא 100%, ואני רואה לא מעט חניכים שנכנסו ויצאו משנת י"ב בנקודה מסוימת עם נתונים מסוימים וכשהם עשו את התהליך הזה במכינה או בשנת השירות וכן נתנו להם במשורה את האפשרות לעשות שינוי, הם עשו שינוי ונכנסו למקומות אחרים בצבא.

<מיכל ברקאי-ברודי: אני יכולה לתת דוגמה שלך?

<ערן גלבוע: כן.

<מיכל ברקאי-ברודי: בוגרת של ערן, לילוש נגב - - -

מירב בן ארי: מיכל ברקאי, מכינות "אופק".

<מיכל ברקאי-ברודי: הגיעה אלינו למכינת "עלמה" למנהיגות נשית עם נתונים לא מספקים, היא הייתה אמורה להיות בתפקיד פקידותי, רח"ט תומכ"א דאז, גדי אגמון, בעזרה מאוד מאוד גדולה ובאמונה מאוד מאוד גדולה, הכניס אותה למסלול של קצונה ייעודית.

<מיכל ברקאי-ברודי: היום היא כבר בקבע שני, קצינת שלישות במחנה 80.

<מיכל ברקאי-ברודי: כשמגיעות הטירוניות הצעירות, עוד ירוקות מן המכינה, היא זאת שמקבלת אותן ודואגת להן.

<מיכל ברקאי-ברודי: אז רק להבין, יש פה פוטנציאל עצום, עצום.

<מיכל ברקאי-ברודי: הבוגרים של המכינות שלנו, "אופק" והמכינות השנתיות, צריכים לתפוס בהמוניהם את המקומות באקדמיה.

<מיכל ברקאי-ברודי: וכמו שאמרתי קודם, גם את המקומות של כולכם ושל כולנו, בעוד 20 שנה מהיום.

<מיכל ברקאי-ברודי: לא הגיוני שלא.

מירב בן ארי: רגע, ניתן לו לסיים ואז, כי אני רוצה לשמוע.

<ערן גלבוע: אני חושב שהמינהל לחינוך התיישבותי עשה איזשהו תהליך, עשה דרך.

<ערן גלבוע: כן לדבר עם גופים וכן להכניס אותם לתוך הפנימיות ויש שינוי, יש שינוי במגמה.

<ערן גלבוע: אני מסכים איתך שיש עוד הרבה מה לעשות ואני רוצה לתאר כמה תהליכים שעשינו.

מירב בן ארי: יש לך דקה.

<ערן גלבוע: דקה.

<ערן גלבוע: הכנסנו, בתקצוב של כמעט 2 מיליון שקל, שלוש תכניות בשנים האחרונות.

<ערן גלבוע: אחת לקידום ותקצוב תכנית הכנה לשנת שירות ומכינות קדם צבאיות, הרבה עם מרכז "מעשה".

<ערן גלבוע: שתיים, זה כל התכנית של - - -

מירב בן ארי: רגע, רגע, רגע.

מירב בן ארי: הכנסת את מרכז "מעשה"?

<ערן גלבוע: לא את מרכז "מעשה", הכנסנו תכנית.

<ערן גלבוע: חלק מהמקומות בחרו במרכז "מעשה" - - -

מירב בן ארי: ללכת לעשות בהם, אבל לאיזה כיתות הוא נכנס?

<ערן גלבוע: כמו שהיא אמרה, י', י"א, י"ב, כשהמכוונות היא י"א, י"ב בפנימיות.

מירב בן ארי: אוקיי.

<ערן גלבוע: שתיים, תכנית להעצמת נערות לשירות משמעותי, כשחלק בחרו ב"לקראתך" כגוף שיעשה את זה בתוך המסגרות שלנו.

<ערן גלבוע: גם מכוון י"א י"ב.

<ערן גלבוע: שלוש, מסגרת תכנית הכנה לצבא עבור חניכי פנימיות, חלק גדול בוחרים ב"אחריי".

<ערן גלבוע: כל התהליכים האלה בנוסף לתכנית "יש לך כתובת" של רכזי בוגרים שנמצאים בכל כפרי הנוער, וחלק מהתפקיד שלהם הוא ללוות ב-י"א-י"ב ובתוך מכינות ושנות השירות את החניכים שלנו בצורה אקטיבית ולתמוך בהם ולהחזיר אותם חזרה לפנימייה אחרי שבועיים, אם אין להם לאן להגיע, ולדאוג שנממן להם את הנסיעות למיונים ולשאול אותם איך הולך להם ואם קשה להם אז לדעת לתמוך בהם, ולהשאיר אותם בתוך המסגרות, כי אנחנו מאמינים שזה יעד מרכזי וחשוב, ואני לא אחזור.

<ערן גלבוע: נקודות אחרונות.

<ערן גלבוע: בעשר השנים האחרונות, לדעתי, ממקום שזה לא היה מדובר בכלל בתוך כפרי הנוער, לא ידעו מה זה, לא מכינה ולא שנת שירות, היום יש מקומות שזה כבר נמצא במקום של 20%, 30% 40% של שילוב חניכים שלנו במכינות ובשנת שירות.

<ערן גלבוע: הדברים שגרמו לזה זו הנכחה של זה דרך התכניות.

<ערן גלבוע: דבר שני, היום, בכפרי הנוער יש 330 שינשינים מארגונים, שאחד הגדולים הוא התנועה הקיבוצית, מנכיחים את זה, מצליחים לדבר איתם, מצליחים לתווך להם ולנסות להסביר להם ולנסות לשכנע את המשפחות שהערך המוסף בטווח הארוך של עשייה כזו בשנה הזו, הוא לאין שיעור יותר גדול מללכת לעבוד חצי שנה לפני הצבא.

מירב בן ארי: תודה רבה.

<דנה זקס: אני רוצה להוסיף מילה על מה שערן אמר.

<דנה זקס: קודם כל שאפו לחינוך ההתיישבותי שבאמת פותח את הדלת ועשה בשנים האחרונות, עשינו כברת דרך ביחד, אבל כל התכניות שציינת, אנחנו מדי שנה נלחמים על התקציב להפעיל את התכניות האלו בתוך הפנימיות.

<דנה זקס: התקציב הוא תקציב שגם "אחריי" וגם אנחנו וגם "לקראתך", אני מניחה, כל שנה נלחמים עליו ואין קיימות לאורך זמן.

<דנה זקס: לכן חשוב שמשרד הרווחה, אמנם לא כולם מפנימיות רווחה - - -

<ערן גלבוע: משרד החינוך.

<דנה זקס: גם משרד הרווחה, כי אנחנו בוועדת רווחה פה, וגם משרד החינוך, יכניסו את זה בתקציב, יתקצבו את המינהל ההתיישבותי בהתאם, יתקצבו את העמותות, יפתחו מכרזים בהתאם, כי היום אנחנו כל שנה דואגים לקיימות של אותה שנה ולא יודעים מהו התהליך ארוך הטווח שאנחנו יכולים לעשות באותה פנימייה.

<דנה זקס: זה משהו שחשוב לציין וגם לדבר על ארגון הבוגרים.

מירב בן ארי: כן, אוקיי, אבל זה לא הזמן.

מירב בן ארי: אני רוצה, חביבה, נציגת משרד הביטחון, לעדכן אותך שדיברנו גם עם רס"ן אנה לביא, ואני יודעת שאת גם מעורבת בכל מה שקשור לעניין של הדפ"ר והקב"א של חניכים שעברו מכינות ושנת שירות, עברתם את זה גם בחוץ וביטחון.

מירב בן ארי: אני ביקשתי ממנה תשובות, שיגיע, או ראש אכ"א או מישהו מטעמו ויסביר לנו למה חניכים שעוברים תהליך כזה משמעותי נשארים עם אותם נתונים ולמה זה במשורה והיא אמרה, בצדק, אנחנו נותנים למעטים ואנחנו לא מתייחסים אליהם כמכלול.

מירב בן ארי: הסברנו לה שיש גם 800 ב"אופק", 3,500 שמתוכם 20%-30% הם בוגרי פריפריה ואנחנו לא יכולים להמשיך כך, שאותו חניך מקבל את אותם נתונים.

מירב בן ארי: אם יש לך משהו להוסיף, אני רוצה לשמוע התייחסות שלך.

<חביבה סלומון: כן, כן, אני רק אוסיף ואומר - - -

מירב בן ארי: שם לפרוטוקול.

<חביבה סלומון: סלומון חביבה, אני ראש יחידת הנח"ל, השינשינים והמכינות הקדם צבאיות.

מירב בן ארי: משרד הביטחון.

<חביבה סלומון: אני, לתכנית העבודה שלי, הכנסתי, עוד לפני שנתיים זיהיתי שבמכינות הקדם צבאיות וגם בשנת שירות יש מעט מעט מעט, בקמצוץ, חניכים שמגיעים מהפנימיות ובעיניי זו תקלה וצריך לעשות הכול שחבר'ה כאלה יגיעו - - -

מירב בן ארי: יש לך נתונים על כמה מגיעים?

<חביבה סלומון: בטח שיש לי.

<חביבה סלומון: הם לא רבים.

<חביבה סלומון: אני מדברת בעיקר על פנימיות ועל פריפריה חברתית וגיאוגרפית.

<חביבה סלומון: יש היום מעט מכינות וארגונים שקולטים אליהם את האוכלוסייה הזו, אבל זה לא מספיק.

<חביבה סלומון: צריך יותר.

<חביבה סלומון: אנחנו עשינו את הכול לעודד, שיגיעו כמה שיותר למקומות האלה וגם כאן אני חוזרת, למרות שדני לא יאהב את זה, אבל, כמו שאמרתי, גם בשנת שירות וגם במכינות קדם צבאיות אנחנו היינו רוצים שיהיה שילוב של חבר'ה מפנימיות, ממכינות חזקות.

<חביבה סלומון: כמו שיש לנו את השילוב של בנים ובנות, דתיים, חילוניים, חרדים, דרוזים, זה הרצון שלנו ואני מאוד מקווה שאנחנו נמצא את - - -

מירב בן ארי: אנחנו עוסקים בזה כל הזמן אבל ויש פה 'אבל' אחד גדול, אם הצבא לא יידע להכיל את בוגרי המכינות ושנות השירות אז מה עוזר שנדחף עוד ועוד, אם אלה שכבר עשו תהליך, הצבא מתייחס לנתונים הנמוכים שלהם?

מירב בן ארי: אז אני אומרת, בואו נפתור את הסיפור הזה.

מירב בן ארי: כמובן, אני בעד להגדיל, אני כל הזמן בעד להגדיל, גם מכינות, גם שנת שירות, גם דח"שים, אבל רגע, יש פה חבר'ה שכבר עשו תהליך ואנחנו לא מתייחסים אליהם וזה חמור מאוד, זה חמור מאוד.

מירב בן ארי: אנחנו נתייחס לזה ואני אומרת לך, תכיני שם את אכ"א.

<חביבה סלומון: אנה התייחסה לזה?

מירב בן ארי: כן, היא אמרה "במשורה", היא אמרה את האמת, ואני גם זוכרת, היו קטעים שדיברתי עם יוסי והוא מתחיל לתת לי שמות של בוגרי מכינות ספציפיות לעזור להם.

מירב בן ארי: לא אני כחברת כנסת צריכה להתעסק בזה ולא היא צריכה להתעסק בזה, צריכה להיות החלטה שכל מי שעבר מכינת "אופק" או מכינה שנתית ומראש הנתונים שלו נמוכים, לבחון אותו מחדש.

מירב בן ארי: מה הבעיה?

מירב בן ארי: זה לא כזה סיפור.

מירב בן ארי: אני רוצה לשמוע רגע את אחת החניכות, מישהי רוצה שם לדבר אולי?

מירב בן ארי: לא להתבייש, רק לספר קצת אולי על - - - הנה, חניכה וחניך.

מירב בן ארי: תצטרף.

מירב בן ארי: אתה חייב לשבת ליד השולחן שנשמע אותך.

מירב בן ארי: בבקשה.

<בנימין דאמטה: אני גם רוצה.

מירב בן ארי: אין בעיה, תגיד רק את השם שלך.

<בנימין דאמטה: שלום, קוראים לי בנימין דאמטה.

<בנימין דאמטה: אני למדתי בפנימייה ועכשיו אני במכינה.

מירב בן ארי: מאיפה אתה בארץ?

<בנימין דאמטה: אני מראשון לציון.

<בנימין דאמטה: אני ממכינת "גל".

<בנימין דאמטה: למדתי בפנימיית נווה עמיאל.

מירב בן ארי: ממכינת "גל" אתה?

<בנימין דאמטה: כן.

מירב בן ארי: בגלל זה שלומי התיישב מאחוריך שם.

מירב בן ארי: כגב, לוודא שהוא לא עושה טעויות.

<בנימין דאמטה: שמעתי פה הרבה דברים מעניינים וכתבתי את מה שאני יודע ומה שאני חושב.

<בנימין דאמטה: מהפנימייה שלי יצאו איתי ל"מעשה" הרבה חבר'ה.

<בנימין דאמטה: יש לי חבר'ה - - -

מירב בן ארי: אל תתרגש, אתה פה בין חברים.

<בנימין דאמטה: מהדירה שלי בפנימייה יצא איתי, אמר לי, בוא ל"מעשה", אמרתי לו אני לא רוצה להיות ב"מעשה", אני רוצה להיות בתבור.

<בנימין דאמטה: ואז הוא אמר, יאללה, נתן לי כאפה ולקח אותי ובאמת אני שמח שהוא עשה את זה.

<בנימין דאמטה: פריפריה זה מדינה, למה?

<בנימין דאמטה: כי מגיעים לשם אנשים שונים.

<בנימין דאמטה: אם זה מקום אחד, למשל, קיבוץ, שבאים ממקום אחד, פריפריה זה באמת מקום, זה כמו מדינה, יש לנו במכינה ממושב, עיר, קיבוץ, זה מעורבב ולזה קוראים מדינה, כולנו שונים.

<בנימין דאמטה: ואם עושים מכינה לכיוון אחד ולא של כולם - - -

מירב בן ארי: זה לא מצליח.

<בנימין דאמטה: כן, אין טעם.

מירב בן ארי: אתה כבר חודשיים במכינה?

<בנימין דאמטה: ואללה, אני לא סופר את הימים.

מירב בן ארי: הפסקת לספור.

מירב בן ארי: הגעת מראשון למכינת תבור, אתה שם - - -

<בנימין דאמטה: למכינת "גל".

מירב בן ארי: למכינת "גל", סליחה, אבל עכשיו התחלת את המכינה, בשנה הזו?

<בנימין דאמטה: כן.

<בנימין דאמטה: פנימייה.

<בנימין דאמטה: הפנימיה זה - - -

מירב בן ארי: מאיזו פנימייה הגעת?

<בנימין דאמטה: נווה עמיאל.

<בנימין דאמטה: פנימייה זה אחד הדברים הכי גדולים שהמציאו פה.

<בנימין דאמטה: עליתי לארץ, היו קשיי קליטה וזה וזה וזה, בעיות בשכונה, רווחה, הגעתי לפנימייה, העיפו אותי מהפנימייה, הגעתי לנווה עמיאל, ושם התחילו כל הדברים הטובים שקרו לי בחיים.

<בנימין דאמטה: בגדים, נעליים, הכול, כל מה שהיה חסר לי בבית קיבלתי.

<בנימין דאמטה: לימדו אותי ממש טוב שמה ואז העבירו אותי - - - לימדו אותי ללכת למסגרת הבאה שלי, מכינה או שינשינים.

<בנימין דאמטה: הלכתי למכינה ובמכינה הולך לי טוב.

<בנימין דאמטה: במכינה שלי, אני יכול לקרוא לעצמי כל דבר במכינה.

<בנימין דאמטה: אני יכול לקרוא לעצמי שינשין כי אני מתנדב הרבה, בתוך ההתנדבות הילדים קוראים לי - - - הפנימייה והמכינה זה שילוב טוב, זה ממש מצמיח אותך עוד יותר.

מירב בן ארי: בוא, אני אשאל אותך, שיהיה לך יותר קל, מה אתה רוצה אחרי המכינה?

<בנימין דאמטה: להתגייס.

מירב בן ארי: כן, אבל מה מעניין אותך?

<בנימין דאמטה: סיירות.

<בנימין דאמטה: מתאמנים קשה, לא תאמיני כמה.

מירב בן ארי: האמת שהייתי ב"גולני", אז יש לי קצת קרדיט שאני יודעת מה קורה שם.

מירב בן ארי: כל הכבוד לך ותצליח.

מירב בן ארי: אתה יודע, בסוף, כמו אנחנו יושבים פה, כל האנשים החשובים ושומעים אתכם ומבינים מה המשמעות של עולם המכינות, של עולם הפנימיות ואיך ילד, אתה כבר לא ילד, אבל מילד הפכת באמת לאדם שצריך להתגאות ואנחנו גאים בך.

<בנימין דאמטה: תודה.

מירב בן ארי: אז תמשיך כך, כל הכבוד.

<קריאה: גם חניכה.

מירב בן ארי: חניכה, בבקשה.

<יעל שוסטר: קוראים לי יעל, אני הייתי חניכה בכפר הנוער "נירים" שזה של חסות הנוער, מי שמכיר או לא מכיר.

<יעל שוסטר: אני עכשיו שינשינית ב"אחריי" בנתניה.

<יעל שוסטר: תכל'ס יצאתי לשנת שירות, כמו שאמרתם על השינשינים שלי, אפשר להגיד, הם ממש היו על זה וגם אם לא היה לי כוח אז הם היו באים.

<קריאה: השינשינים שהיו בפנימייה?

<יעל שוסטר: השינשינים שלי בפנימייה גרמו לי בעצם - - -

מירב בן ארי: נתנו לך את הגב לצאת.

<יעל שוסטר: נתנו לי את הגב וגם בקטע של "אין לי כוח לבוא למיונים", אז הם כל היום מדברים איתי וכל היום זה, או אם קיבלתי 'לא' אז ישר "לא" ו"למה" ושאני אנסה עוד פעם והם תמיד באו ובדקו בשבילי באינטרנט ובדקו לי תאריכים ובדקו הכול, שזה היה ממש חשוב.

מירב בן ארי: מה את עושה בשנת השירות?

<יעל שוסטר: אני בעיקר עם נוער בסיכון.

<יעל שוסטר: אני גם מתנדבת במועדונית נוער של "נירים" בשכונות, שזו מן סגירת מעגל כי הייתי חניכה ב"נירים".

מירב בן ארי: אצל בן גיגי את מתנדבת?

<יעל שוסטר: בן גיגי הוא אחראי על כולם, אז לא.

מירב בן ארי: אני הייתי עשר שנים בעבודה עם נוער בסיכון בנתניה.

<יעל שוסטר: אני חושבת שבאמת פנימיסטים, נגיד כמוני, צריכים לבוא יותר לשנת שירות כי אני באמת מבינה את ה - - - כולם מבינים, אבל אנחנו יותר מבינים את הנערים בגובה העיניים, כי אני באה לחניכים שלי שהייתי לפני חמש שנים במצב שהם נמצאים היום, ברחוב ובכל מה שזה מביא איתו ואני באה להראות להם שאם אני יצאתי מזה אז גם הם יכולים לצאת מזה.

<יעל שוסטר: והם מסתכלים עלינו אחרת.

<יעל שוסטר: ברגע שהחניכים שמעו שהייתי בפנימייה אז הם יותר שמים עליי, יותר מכבדים אותי, יותר פתוחים איתי, כאילו דברים כאלה, זה דווקא עושה ממש טוב.

מירב בן ארי: מה את רוצה לעשות בצבא?

<יעל שוסטר: אני רוצה להיות או מפקדת בחוות "השומר", שזה גם עם נוער, או להיות משהו עם כלבים.

מירב בן ארי: שיהיה לך בהצלחה וכל הכבוד לשניכם.

מירב בן ארי: באמת.

מירב בן ארי: יש לנו פה עוד חניך ואז אנחנו נסגור כי אנחנו צריכים גם לתת לכם אוורור עד שתיים.

<עידן: שלום, קוראים לי עידן, אני שינשין במרכז "מעשה", הגענו יחד.

מירב בן ארי: מאיפה אתה בארץ?

<עידן: אני מפה, ירושלמי.

<עידן: אני בוגר כפר הנוער בן שמן, מי שמכיר פה, וחונכתי, כל הנערוּת שלי, כל תקופת הנערוּת שלי חונכתי שם, מכיתה ט' עד י"ב.

<עידן: הפנימייה בשבילי מבחינת שנת שירות ומכינה היא כמו חממה, כי הפנימייה עובדת בשיתוף פעולה ביחד עם התק"מ וכל שנה יש אצלנו קומונה של כביכול 14 שינשינים וכל שנה אתה עושה משהו עם שינשין שיש לך קשר מיוחד איתו.

<עידן: עד שאני הגעתי לשלב מסוים בכיתה י"א שאמרתי לעצמי, באמצע כיתה י"א אמרתי לעצמי: אני רוצה להיות שינשין, אני רוצה לעשות את זה.

<עידן: הם השפיעו עליי המון.

<עידן: זה מה שקורה כשיש לָך מישהו שאיתך ואת רואה את העבודה שלו והוא ישפיע.

<עידן: זה מה שקורה בפנימיות בדרך כלל.

<עידן: הפנימייה בכללי הפכה אותי לאדם אחר ממה שהייתי מלפני שהגעתי לפנימייה.

מירב בן ארי: איזו פנימייה היית, אמרת?

<עידן: בן שמן.

מירב בן ארי: בן שמן, נכון.

<עידן: היא הפכה אותי לאדם אחר.

<עידן: יותר עצמאי, יותר בוגר, יותר שקול בהחלטות שלי, חושב על מה אני רוצה לעשות הלאה.

מירב בן ארי: מה אתה רוצה לעשות הלאה?

<עידן: נכון להיום הגשמתי את החלום שלי להיות שינשין, נלחמתי עליו בכל מצב, קיבלתי 'לא' מהרבה ארגונים, היום אני שינשין ב"מעשה" ואני שמח על כך.

<עידן: להבא, לא יודע, אני לא יודע מה אני רוצה לעשות בצבא, אני לא מכיר את המערכת הצבאית יותר מדי בשביל - - -

מירב בן ארי: בשביל זה אתה בשנת שירות, תכיר.

מירב בן ארי: יש לך זמן להכיר עכשיו.

<עידן: קודם כל, בואי נעבור לאט לאט את שנת השירות ואז נחשוב על מה אני אעשה בצבא, אבל אני יכול להגיד, אם הבנתי נכון, הוועדה הזו היא על השתלבות של בוגרי פנימיות בשנת שירות ובמכינות, אז אני יכול להגיד שאצלנו, כאילו בפנימיות בדרך כלל, ממה שאני יודע, מגיל קטן מושרש אצלך הקטע הזה שאתה מסתכל, אנחנו, הפנימייה שלנו זה מכיתה א' אז מכיתה א' הילדים מסתכלים על שינשינים כאל איזה מין מודל כזה, או אני תמיד הסתכלתי על השינשין כאל מישהו הרבה יותר גדול ממני, גם מבחינת גיל, גם מבחינת להיות בוגר וזה מאוד משפיע, שהוא איתך מארבע עד אמצע הלילה.

<עידן: אנחנו יותר נבין את זה מאנשים עירוניים, יותר נבין מה זה להיות שינשינים או מה זה לתת את היחס הזה.

<עידן: וכמו שיעל אמרה, אנחנו יותר יודעים לדבר בגובה העיניים כמו שהם דיברו איתנו.

מירב בן ארי: תודה, תודה רבה.

<ערן גלבוע: השנה נכנסו 13 בוגרי י"ב למכינות הקדם צבאיות מבן שמן וששה שינשינים.

<ערן גלבוע: 19 חבר'ה מבן שמן יצאו - - -

<עידן: נכון, יצאנו הרבה מאוד.

מירב בן ארי: יפה מאוד.

מירב בן ארי: אני צריכה לסכם את הוועדה.

מירב בן ארי: ראשית, נתחיל בתודות.

מירב בן ארי: זה היה מאוד מרגש, מאוד מעניין, למדנו המון ובכלל, כל ועדה, והיום הזה, אנחנו תיכף בשעה שתיים נתכנס, השדולה המרכזית, יחד עם שר החינוך וסגן שר הביטחון, יחד עם נציגי המשרדים הרלבנטיים, הארגונים החברתיים, אני יכולה לומר לכם שזה היה יום מאוד מאוד מרגש, מאוד חשוב.

מירב בן ארי: אנחנו רק באמצע שלו אז אני לא מסכמת, היום זו הוועדה האחרונה ליום ,לכן אני גם אגיד משהו על הדיונים בוועדות.

מירב בן ארי: כל דיון שהגעתם – השפעתם.

מירב בן ארי: נתתם את השיח הציבורי הכול כך חשוב שהיה חסר פה, כי זה אמנם מפעל של כמעט מאה שנה ועד היום הכנסת לא ציינה את זה, אלא בכל מיני ועדות, ככה פה מדברים, פה תקציב ופה באמת יום שלם.

מירב בן ארי: ראיתם גם כמה חברי כנסת מגויסים, תומכים, הרבה אמרו שזה הבנים שלהם, אבל בלי קשר לזה שהבנים והבנות שלהם, אלא באמת מתוך ראייה של המפעל.

מירב בן ארי: הנושא הזה של היום רץ פה בכל הוועדות, הוא חשוב מאוד.

מירב בן ארי: השילוב של צעירים מהפריפריה החברתית, הגיאוגרפית, צעירים עם מוגבלות, צעירים יוצאי אתיופיה, כל אותן אוכלוסיות ששנים לא היו בתוך העולם הזה של מכינות ושנת השירות.

מירב בן ארי: אני לא יודעת, תראו, אמרנו שהכסף הוא לא הבעיה, אבל ההצגה והחשיפה ובאמת השקיפות של התכנית הנהדרת, הכול כך חשובה הזאת, הציונית כל כך, של עולם המכינות ושנת השירות, לא נחשפה בצורה ראויה, ודרך אגב, זו אחת המסקנות החשובות של היום הזה, כי בסוף, גם אם זה לא הכסף וגם אם המדינה שמה, בסוף, באמת, לבוא ולחשוף את אותם צעירים ולתת להם את הגב.

מירב בן ארי: והגב הזה מביא אותי ישר אל הצבא, כי בסוף, אתם יודעים, אנחנו עושים עבודה נהדרת, באמת.

מירב בן ארי: בפנימיות, אפשר להגיד, פנימייה אחת פחות טובה, פנימייה יותר טובה, אבל הפנימיה נותנת את הגב.

מירב בן ארי: הוא אמר כאן, הפנימיה נותנת את הגב לאותו חניך ואז הוא מגיע לגיל שהוא צריך להתגייס ואין לו לאן ללכת, אין לו בית, כי הרי חלק יצא מהבית כי הוא רצה וחלק הוצא מהבית, אז נגיד שביום הזה, שהוא כבר עבר צו ראשון בגיל 16, הצבא כבר מקבל את הנתונים, הוא יודע, למה לא בשיתוף פעולה עם עולם כזה חשוב, למה לא לבוא ולהגיד, אנחנו נחשב עליו מסלול מחדש ואתם תיקחו אותו ותעשו איתו את הפעולה הכול כך חשובה הזו, כדי באמת להכין אותו.

מירב בן ארי: בסופו של דבר זה לא רק המכינה ושנת שירות, זה הגיוס לצבא, זה השירות המשמעותי, והדבר הכי חשוב זה להיות אזרחים טובים, משפיעים, ציוניים, ערכיים, בתוך המדינה הזאת.

מירב בן ארי: אני עושה כאן שלוש מסקנות.

מירב בן ארי: אחת, אנחנו חוזרים לוועדת החינוך כדי לדון בעניין של בוגרי החינוך ההתיישבותי, לאן?

מירב בן ארי: וזה אומר איך אנחנו לוקחים את אותם בוגרים, אני סיירתי בכמה פנימיות, אני מכירה, ניהלתי שני מרכזי נוער בסיכון, יש לי איזושהי היכרות אישית עם הנושא, מה אנחנו עושים עם הבוגרים, האם זה שיש פה מודל של מרכז "מעשה" ועוד מודל ששמעתי כאן, כמו של "אחריי" ומשרד הרווחה, איך אנחנו יכולים להרחיב אותו ולפחות שלכל בוגר פנימייה, יהיו לו את הכלים, כי הרי רובם לא יכולים או לא רוצים לחזור הביתה.

מירב בן ארי: דבר שני, הצבא, משרד הביטחון.

מירב בן ארי: אני כבר אומרת לך, אני במקרה הכולבויניק של הכנסת, אין ועדה שאני לא חברה בה, אז גם בחוץ וביטחון אני חברה, ואתם תחזרו ותגידו לנו מה התכנית שאתם הולכים לעשות.

מירב בן ארי: יש לכם חודש, אני אבקש מאבי דיכטר, מה התכנית שאתם עושים על מנת לראות את אותם בוגרי המכינות, כל המכינות, בצורה אחרת.

מירב בן ארי: לא מ-day one שלהם, לא מהיום הראשון, אלא בחודשים האחרונים לקראת סיום המכינה.

מירב בן ארי: בוועדת חינוך, כמו שאמרתי, נדבר על הבוגרים ובוועדה הזו, ועדת העבודה והרווחה, אני ממש מבקשת ממשרד הרווחה, לעשות מעקב על התכנית הזו של "אחריי" בתוך הפנימיות.

מירב בן ארי: אנחנו רוצים לקבל נתונים, כמה בוגרים, כמה משתתפים.

מירב בן ארי: הוא נתן פה עכשיו נתון מאוד מעניין על בן שמן.

מירב בן ארי: כמה בוגרים של פנימיות הרווחה באמת לוקחים חלק?

מירב בן ארי: אם לא תבואו עם נתונים לא נדע איפה אנחנו צריכים להשתפר, אז זה בעניין של הרווחה.

מירב בן ארי: בבקשה ממך, לחזור לוועדה, לקבל נתונים, כמה בוגרים יוצאים לפנימיות.

מירב בן ארי: חשבתי שזה יהיה לי, אין, אבל אנחנו נמשיך.

מירב בן ארי: ומילה אחרונה לסיום, הנושא של מכינות ושנת השירות אמנם רוכז כאן ביום מיוחד, אבל כמו כל נושא שהכנסת עוסקת בו, זה לא נגמר פה.

מירב בן ארי: אנחנו נמשיך לדון, אם זה בוועדות השונות שרלבנטיות, אם זה בתקציבים, כמו שעסקנו בוועדת כספים היום, אם זה בנושא של העולים, אגב, ששמחנו לשמוע שבאמת הרבה יוצאי אתיופיה משתלבים, אבל עולים חדשים אחרים שיש לנו פה, אין לנו עדיין את הגב בשבילם.

<קריאה: יש מכינה.

מירב בן ארי: אני יודעת, אבל לא מספיק בתוך המכינות הקיימות.

מירב בן ארי: זה גם עשינו בוועדת הקליטה.

מירב בן ארי: אני מאוד מודה.

מירב בן ארי: אני מודה בעיקר לחניכים שהגיעו.

מירב בן ארי: תסלחו לי, כל הארגונים שעושים עבודת קודש נהדרת, אתם יודעים שאני איתכם לאורך הדרך, אבל אני רוצה להודות לכל החניכים, אלה שיושבים לשולחן ואלה שיושבים מאחור, מאוד מאוד מרשימה הנוכחות שלכם, החולצות שלכם, הצבעים שהבאתם לכנסת, זה יום שהוא מיוחד בשבילכם.

מירב בן ארי: אני באמת באמת חושבת שהמעוז הדמוקרטי של מדינת ישראל צריך לבוא ולפרגן ולתת לכם את הבמה, כי בסופו של דבר אתם אלה שבסוף תשבו כאן ותנהלו את הוועדות יום אחד, אתם יודעים, ותשבו בכנסת.

מירב בן ארי: אז תודה רבה לכולכם.

מירב בן ארי: אנחנו ניפגש בשתיים, אולם ירושלים, בקומה השלישית, תודה רבה.