הוועדה המיוחדת לפרשת היעלמותם של ילדי תימן, מזרח והבלקן, כנסת 20, פרוטוקול מספר 28, 2017-10-31 13:00

נורית קורן: חברים, היום יום שלישי, 31 באוקטובר 2017, י"א בחשון התשע"ח.

נורית קורן: השעה היא 13:15.

נורית קורן: אנחנו מתחילים את הדיון היום שיעסוק בעדויות.

נורית קורן: הדיון הזה הוא דיון המשך לישיבות קודמות שעשינו בנושא העדויות.

נורית קורן: אנחנו מאפשרים למשפחות לבוא ולספר את הסיפור שלהן, להגיש לנו מסמכים, ולהתחיל איתור של בן משפחה כדי לדעת מה עלה בגורלו שזה דבר שהוא מאוד חשוב.

נורית קורן: נמצא איתנו כאן מאיר אמסלם שהוא הממונה על הגנזך במרשם האוכלוסין וההגירה.

נורית קורן: תפקידו היום הוא להנפיק תעודות לידה ופטירה.

נורית קורן: הוא עוסק בפרשה שלנו כבר כמה חודשים טובים והוא עובד יחד איתנו.

נורית קורן: כל בקשה מגיעה אליו.

נורית קורן: ראשית, אנחנו בודקים אם האדם הזה רשום במרשם האוכלוסין ומה יש במשרד שם שיכול לבשר לנו האם האדם חי או מת או הלך לאימוץ.

נורית קורן: נכון שעולות פה טענות שהוועדה לא עובדת מהר ולא נותנת תשובות מהר.

נורית קורן: אי-אפשר, צריך לעשות את זה לאט.

נורית קורן: בודקים כל מסמך ודבר.

נורית קורן: היחידה של מאיר היא מאוד קטנה.

נורית קורן: אפילו נפנה במכתב לאפשר לו עוד צוות.

נורית קורן: נכון שכולם רוצים להתנדב, אבל אפילו אני לא יכולה לבוא ולראות את הרישומים מכיוון שהוא חסוי מפאת צנעת הפרט, ולכן זה נשמר.

נורית קורן: אני סומכת על מאיר שהוא עושה עבודתו נאמנה ונותן לנו תשובות מהימנות.

נורית קורן: לצערי הרב, עד עכשיו בתשובות שהתקבלו על נעדרים מצאנו שהם נפטרים.

נורית קורן: מצאנו את כל הניירת, והניירת אוטנטית.

נורית קורן: בדקנו את מאיר, רצינו כל הזמן לבדוק.

נורית קורן: למאיר יש את השיטות שלו לבדוק אם זה אותנטי או לא, ואנחנו מבינים שזה אותנטי.

נורית קורן: אנחנו יודעים שחלק מהילדים נפטרו והמשפחות קיבלו תשובה, ואנחנו לא יודעים מה עלה בגורלם של החלק האחר.

נורית קורן: לכן, הוועדה ממשיכה ועובדת בכל כיוון.

נורית קורן: יש אנשים שדיברו למה אני מעבירה את החוק של פתיחת קברים שהוא, אגב, יעלה היום בערב לקריאה ראשונה.

נורית קורן: אני מעבירה אותו מכיוון שוועדת כהן-קדמי קבעה שרוב הילדים שהיא בדקה מתוך 1,053 מקרים נפטרו.

נורית קורן: לא רק שהיא אמרה שהם נפטרו, היא גם הוסיפה שם תעודות פטירה וגם ציון מקום של קבורה.

נורית קורן: נכון שחלק מהמשפחות לא ידעו את זה ורק עכשיו כאשר נפתחו הפרוטוקולים המשפחות הבינו שזה המצב, וגם במשפחה שלי זהו המצב.

נורית קורן: אנחנו הלכנו לחפש את הקבר ולא מצאנו אותו.

נורית קורן: אבל יש משפחות שיש רישומים ואנחנו בודקים עכשיו את הרישומים.

נורית קורן: לכן, כדי לפעול חייב להיות חוק כי אין חוק במדינה כרגע לפתיחת קברים.

נורית קורן: זהו החוק הראשון המשמעותי ביותר שעושה פה משהו חדש.

נורית קורן: המשפחות יצטרכו להגיש בקשה לפתיחת קברים.

נורית קורן: יש פסק הלכה שיצורף.

נורית קורן: אדבר על זה היום וגם בישיבות אחרות.

נורית קורן: אני ראיתי לנכון שאם הילד נפטר ובאמת יש קבר אז זהו סוף פסוק.

נורית קורן: המשפחה סוף סוף תדע שהנה יש לה קבר של בן המשפחה שנפטר והם יוכלו סוף סוף להגיד עליו ואולי גם להתאבל – אני צריכה לברר את הדבר הזה.

נורית קורן: כלומר, שיהיה סוף לסיפור וזה תשובה.

נורית קורן: אבל אנחנו גם יודעים שיש הרבה ילדים שלא נדע מה עלה בגורלם.

נורית קורן: את אותם אנחנו מחפשים ונמשיך לחפש.

נורית קורן: גם מי שיבקש לפתוח קבר, זה לא אומר שהוא מודה שבן משפחתו נפטר.

נורית קורן: זה דבר מאוד מאוד חשוב.

נורית קורן: אנחנו נפתח את הקברים, נעשה בדיקות DNA, וכך נוכל להתחקות אחרי הילדים.

נורית קורן: אני מודה לכולם שבאתם.

<זקלין בכר: איזה ילדים, זה כבר בני 70.

נורית קורן: נכון, נכון.

נורית קורן: אני דווקא רוצה להתחיל משלום עמרני.

נורית קורן: אתה מחפש את אחיך אליעזר עמרני שהוא יליד 48'.

נורית קורן: ספר לנו את הסיפור המשפחתי.

נורית קורן: אם יש לך ניירת, נשמח לקבל בסוף הדיון.

נורית קורן: בבקשה, אדוני.

<שלום עמרני: בני משפחתי הם דתיים אמיתיים מילדות.

<שלום עמרני: אני הבכור, יש עוד אח אחריי, ואליעזר הוא השלישי.

<שלום עמרני: מגיל 3 אני זוכר שכשהיו באים בני משפחה הם היו מדברים על תינוקות, ואימא שלי היתה אומרת קצת בתימנית: היה לי ילד תינוק יפה כמו הירח.

<שלום עמרני: שמו לנו עין רעה.

<שלום עמרני: הוא בכה ובכה.

<שלום עמרני: היא כנראה לקחה אותו לבית החולים בגלל כאבי בטן או גזים, אני לא יודע מה.

<שלום עמרני: אמרו לה: הוא מת, לכי הביתה.

<שלום עמרני: זה הסיפור ששמעתי עד גיל 15 - 16.

<שלום עמרני: עוד לא ידעתי על חטיפת ילדי תימן.

<שלום עמרני: שאלתי אותה: את הולכת לקבר של אבא שלך, באה לבית הכנסת, ותמיד את רצה לבית קברות.

<שלום עמרני: איך זה שלא שמעתי שאת הולכת לראות את הקבר של הבן שלך?

<שלום עמרני: היא לא ידעה מה לענות לי כי היא לא יודעת איפה הקבר והיא גם לא ראתה גופה – לא אבא שלי, לא היא.

<שלום עמרני: עברו עוד כמה שנים, גדלתי והתחלתי לשמוע על חטיפת ילדי תימן.

<שלום עמרני: ניסיתי ללכת לוועדות אבל פספסתי אותן.

<שלום עמרני: אמרו תמיד: עבר זמן, אין לך אינפורמציה.

<שלום עמרני: לא ידעתי כלום, פשוט אין לנו ניירות.

<שלום עמרני: אין לי מסמכים, אין לי כלום.

<שלום עמרני: בזכות חברת הכנסת נורית קורן התעורר העניין ובזכות הפייסבוק שהוא משהו מדהים בעולם הזה.

<שלום עמרני: לאט לאט התחלתי לבדוק ואז עשיתי השוואה.

<שלום עמרני: תעודת הזהות של המשפחה שלנו מתחילה בספרות: 47137, ואני 31, אבא שלי 70.

<שלום עמרני: לאט לאט הגעתי אז למספר שלו שמסתיים ב-56.

<שלום עמרני: אמרו לי: למה לא תשלח למשרד הפנים בקשה לתעודת פטירה אם באמת אמרו שהוא מת?

<שלום עמרני: ולמה לא תלך לחברת קדישא?

<שלום עמרני: עליתי לאינטרנט של חברת קדישא ומצאתי פרטים עליו שהוא נולד בתאריך זה וזה ומת בתאריך זה וזה, וזה גיל של כמה חודשים.

<שלום עמרני: כל הפרטים כאן.

<שלום עמרני: אם הוא באמת מת, אני רגוע בשביל ההורים שלי שלא זכו והם נפטרו.

<שלום עמרני: אבל אם הוא חי - - -.

<שלום עמרני: הגעתי לבית הקברות, בדקתי את זה.

<שלום עמרני: אני מדמיין את אימא שלי כשאני כתינוק ביד שלה, ועוד תינוק, והיא הולכת למקום רפואה, לרפא את הילד – אהבה - והיא הולכת לבדוק למה הוא בכה והעלימו לה, אם העלימו לה.

<שלום עמרני: אם לא, אז סליחה מכולם.

<שלום עמרני: אם הוא מת – מת.

<שלום עמרני: אבל העלימו לה ואמרו: גברת, לכי הביתה.

<שלום עמרני: הם היו צריך להיות בשיא השמירה על תינוקות, על אהבה ועל תרופות.

<שלום עמרני: אם זה מה שהם עשו, כואב לי הלב עליה ואני בוכה עליה.

<שלום עמרני: התחלתי לחקור ולשאול ואני היחיד במשפחה כי כולם אומרים: הוא מת, מה אתה מבלבל את המוח?

<שלום עמרני: אני ממשיך שנים לחקור את הנושא.

<שלום עמרני: יש לי פה עכשיו מסמכים.

<שלום עמרני: הגעתי לבית הקברות בנחלת יצחק שהוא בגבול תל אביב-גבעתיים יחד עם הבן שלי הוא עורך דין.

נורית קורן: איפה גרתם כל השנים?

נורית קורן: בתל אביב?

<שלום עמרני: בשנתיים הראשונות גרנו ברבי עקיבא 1, תל אביב – בנווה צדק.

נורית קורן: האם עליתם לארץ או שהייתם פה כבר לפני קום המדינה?

<שלום עמרני: ההורים שלי לא הכירו בתימן, אלא דווקא פה בכרם התימנים.

<שלום עמרני: לפי הניירות שמצאתי, הם עלו בסביבות 44', והתחתנו בסביבות שנת 45'.

<שלום עמרני: אני - הבכור - נולדתי ב-46'.

<שלום עמרני: הם שכרו חדר אצל ציפורה צברי שנבחרה להיות מלכת אסתר הראשונה של תל אביב בתחרות שעשה אגדתי המפורסם.

<שלום עמרני: מכל השיכנוזיות האירופאיות עם הצמות ועם הנוצות, התימנייה זכתה עם הלבוש שהיא תפרה בעצמה.

<שלום עמרני: היא היתה כמו אימא שלי.

<שלום עמרני: היא גידלה אותי בשנים הראשונות.

<שלום עמרני: לאחר שבדקתי את כל הנושא הזה הגעתי לבית הקברות.

<שלום עמרני: הפקיד הדתי הנחמד מאוד שעובד שם שאל: מה השם?

<שלום עמרני: הוא פתח וראה מסמך, ספר גדול מהימים ההם שבו כתוב: גוש 8, חלקה א' עד יב', שורה 9, מיקום הקבר 14.

<שלום עמרני: אני זוכר את זה היטב כי "טחנתי" את זה.

<שלום עמרני: הוא מראה לי שטח חולי, קבר קטן פה - כאילו היו עוד קברים ונעלמו.

<שלום עמרני: ואז הוא מגיע לשורה 8, ויש עוד קבר פה עם שיש, קבר קטן וריק – אולי הקברים נעלמו.

<שלום עמרני: ואז רואים רמפה בגודל של 7 מטר על 7 מטר בערך בגובה כזה כשאני עומד.

<שלום עמרני: מדובר ברמפה שבנו ועליה קברים חדשים עם שמות אפילו של תימנים: סינאווני, וכל מיני.

<שלום עמרני: אם זה הרמפה, אם זו שורה 8 הוא אומר לי: זה שורה 9, בגובה כזה.

<שלום עמרני: הוא לוקח גיר ומסמן פה – כאילו מתחת לזה.

<שלום עמרני: אני הזדעזעתי ואמרתי: אתם דתיים.

<שלום עמרני: מה, חברת קדישא בונה על קברים?

<שלום עמרני: ואז הוא אמר:

<שלום עמרני: כך זה בסדר, זה לא נוגד את הדת.

<שלום עמרני: צילמתי את כל הנושא.

<שלום עמרני: ישבתי בבית ושרטטתי על אחת התמונות וצילמתי את זה.

<שלום עמרני: אני מקווה עכשיו שיפתחו את הקבר.

<שלום עמרני: אני לא יודע איך, אפשר לחפור מתחת.

<שלום עמרני: כשעליתי למעלה ראיתי ליד הקבר הגדול של סינאווני, כך נדמה לי, ראיתי ממש מצבה קטנטנה של מישהו שכנראה קבור שם במשך שנים.

<שלום עמרני: יש לי גם את השם.

<שלום עמרני: הוא אמר: נעשה לו מצבה לפחות מלמעלה, מעל רמפת הבטון.

<שלום עמרני: זה מה שיש לי ויש לי פה את המסמכים.

<שלום עמרני: אם יש לך שאלות אשמח לענות.

נורית קורן: עשינו ביקור בשלושה בתי עלמין.

נורית קורן: גם אני הזדעזעתי לראות את מה שאתה מספר.

<שלום עמרני: אני הזמנתי אותך לנחלת יצחק במייל, ועוד לא קיבלתי תשובה.

נורית קורן: נכון, עוד לא הגענו לשם.

נורית קורן: אנחנו צריכים לראות בכמה ילדים מדובר שהגיעו לשם.

נורית קורן: אתה כרגע אומר לנו, וזו הפעם הראשונה שאני שומעת על נחלת יצחק.

<שלום עמרני: כן, תיארתי לי.

<שלום עמרני: אבל ילד חשוב כמו מיליון ילדים.

נורית קורן: כולם חשובים.

נורית קורן: אנחנו פשוט צריכים להתחיל לברר קודם כל בניירת, ואחר במעשים.

נורית קורן: נבוא לתל אביב, ואולי נעשה גם שם באותו יום.

נורית קורן: עוד לא היינו בתל אביב.

<שלום עמרני: אני אשמח לבוא.

נורית קורן: בקריית שאול צריך להיות גם כן.

נורית קורן: נעשה עוד סיור, עוד לא הספקנו.

<שלום עמרני: יש בית קברות טרומפלדור ליד רחוב בן יהודה.

נורית קורן: כן, אבל אנחנו לפי הרישומים לא מצאנו שהילדים - - -

<שלום עמרני: חברת הכנסת נורית קורן, קיבלתי מהאינטרנט של חברת קדישא תאריך, והצלחתי להשיג מסמך אחד.

<שלום עמרני: יש הבדל של יום אחד בתאריך הלידה של הילד.

<שלום עמרני: יכול להיות שזו טעות אנוש או טעות דפוס, יכול להיות שזו טעות בגלל הבלגן שעשו שם.

<שלום עמרני: אתם תשיגו עכשיו יותר ממני.

נורית קורן: בסדר, אנחנו נראה כי זה עוד לפני קום המדינה.

<שלום עמרני: הוא נולד ב-1 לאוגוסט 48', ונפטר ב-13 בינואר 49'.

<מאיר אמסלם: צריכה להיות לך תעודת פטירה מסודרת.

נורית קורן: אנחנו נבדוק עכשיו.

נורית קורן: מאיר, יש לך עוד עבודה.

<שלום עמרני: עוד דבר מאוד מאוד חשוב.

<שלום עמרני: אחרי ששלחתי בקשה לקבל תעודת לידה, קיבלתי.

<שלום עמרני: אמרתי שעכשיו אשלח לקבל תעודת פטירה.

<שלום עמרני: מתקשרים אליי ואומרים לי: אין תעודת פטירה על השם שלו, והוא גם לא נמצא בארץ.

<שלום עמרני: אמרתי שזה מוזר.

נורית קורן: מי אמר לך?

<שלום עמרני: אחד בשם שמואל.

<שלום עמרני: הוא נשמע לי דתי, עם מבטא פרסי.

<שלום עמרני: לאחר שבוע שלחתי עוד פעם בקשה שיהיה לי את זה רשום.

<מאיר אמסלם: לא כל כך פרסי.

<מאיר אמסלם: הוא דתי והוא אתיופי.

<שלום עמרני: הוא אמר לי את זה, ואז אמרתי: מה זה?

<שלום עמרני: אני רוצה את זה בכתב.

<שלום עמרני: הוא אמר לי: אני לא יכול לתת לך יותר פרטים.

<שלום עמרני: אמרתי: אשלח עוד פעם בקשה לתעודת פטירה, והפעם בלי טעות שלי.

<שלום עמרני: אחרי שבוע קיבלתי תעודת פטירה ומופיעה גם תעודת לידה.

<שלום עמרני: אני כבר מבולבל ולא יודע כבר מה לחשוב.

נורית קורן: תעביר למאיר.

<מאיר אמסלם: מי חתום על התעודה הזו?

<שלום עמרני: יכול להיות שגם אתה.

<שלום עמרני: הנה, יש לי אותה פה.

<מאיר אמסלם: אני טיפלתי בשם, אני זוכר.

<שלום עמרני: אתה זוכר?

<מאיר אמסלם: בוודאי.

<שלום עמרני: נו, אז מה אתה אומר?

<מאיר אמסלם: תראה את התעודה, הוצאתי תעודה – לא?

<שלום עמרני: אני לא מוצא את התעודה.

<שלום עמרני: אתן לך את המסמכים שלי.

<שלום עמרני: יש לי פה את התמונות.

נורית קורן: תיכף נראה.

<יצחק שמואלי: יש פה מישהו מחברת קדישא?

נורית קורן: לא, למה שיהיה?

נורית קורן: יש עדויות היום.

נורית קורן: זה רק עדויות היום.

<יצחק שמואלי: בכל הישיבות אני רואה את הבחור היקר ממשרד הפנים שנמצא, מדבר ומנסה לעזור.

<יצחק שמואלי: פעם אחר פעם אנחנו שומעים פה על עוולות, וזה יותר גרוע מעוולות.

<יצחק שמואלי: זה ביזיונה של תורה כמו שהבן אדם הזה אמר: רמפה, ולא רמפה, וכל בתי הקברות.

<יצחק שמואלי: מן הראוי שבכל ועדה כזו יהיה נציג של חברה קדישא שיתרץ איך ההלכה נותנת להם לעשות את הפשעים האלה.

<יצחק שמואלי: זה לא פחות מגניבת ילדים, זה ביזיון מת.

<יצחק שמואלי: ושאדון רוז'ה, מוז'ה – אני לא יודע את השמות האלה – שיהיה פה בכל ועדה ויסתכל בעיניים של כל אחד ויגיד איך נותנים לעשות את הדבר הזה.

<יצחק שמואלי: זה חילול שם שמיים.

<יצחק שמואלי: זה לא פחות גרוע מגניבת ילדים.

<יצחק שמואלי: הגיע הזמן לא לפחד מהחברה קדישא האלה ולא לתת להם את העצמאות לעשות מה שהם רוצים פה.

<מירב שמעון: הם מגיעים לכל דיון בנושא הצעת החוק.

נורית קורן: איציק, תודה.

<זקלין בכר: אתה משתמש במילה "גניבה", ואני אומרת שזה שואה.

<יצחק שמואלי: לא רציתי להגיד יותר מזה שלא יגידו לי לא לנכס את זה לפה ולשם.

<מאיר אמסלם: רק כדי שלא יהיה לשון הרע, הרב רוז'ה לא קשור.

<מאיר אמסלם: - - - חבר במועצה מאוד מכובדת.

<מאיר אמסלם: אנא, שמור על כבודו - - -

<יצחק שמואלי: לא, לא - חס ושלום.

<יצחק שמואלי: אני לא לקחתי אותו אישית, לקחתי אותו רק בגלל שאני זוכר את השם הזה.

<יצחק שמואלי: לא התכוונתי חס ושלום לפגוע בו אישית.

<יצחק שמואלי: הגיע הזמן שחברה קדישא יתנו תשובות לכל הפשעים, ואין לי מילה אחרת לקרוא לזה.

<יצחק שמואלי: כבוד המת זה אל"ף-בי"ת ביהדות.

<יצחק שמואלי: מה זה פה?

<יצחק שמואלי: רמפות?

<יצחק שמואלי: קבר אחים?

<יצחק שמואלי: קבר זה?

<יצחק שמואלי: מה זה?

נורית קורן: איציק, תודה.

נורית קורן: רבה.

נורית קורן: אנחנו מודעים, הוועדה מודעת, לכל הדברים הללו.

נורית קורן: לכן, עשינו סיורים בשטח כדי לראות בעיניים ולהזדעזע, ולבקש מהם לתקן עוולות.

נורית קורן: היום זה לא האנשים שהיו אז, ואין לי גם את מי להאשים.

נורית קורן: אבל כמו שסיפר פה שלום, גם פה בירושלים קברו אחד על השני, והתרעתי עכשיו.

נורית קורן: הם הולכים עכשיו לבנות עוד חלק על חלקה של ילדים בירושלים.

נורית קורן: אמרתי להם: לפני שאתם בונים, יש לכם רישומים של המשפחות.

נורית קורן: למען השם, תודיעו למשפחות הללו שמי שרוצה לעשות מצבה יבוא עכשיו לעשות מצבה.

נורית קורן: ביררתי עם הרב רצון ערוסי שאני חושבת שהוא מקובל פה על כולם בחדר, למה קוברים אחד על השני כי גם אני הזדעזעתי ואמרתי שלא יכול להיות.

נורית קורן: אנחנו מכירים את הקבורה בקומות, אבל אנחנו לא מכירים שקוברים על ומוחקים זכר של אנשים.

נורית קורן: הוא אמר לי שהמנהג הזה הוא מנהג אשכנזי.

נורית קורן: אם בין 25 ל-30 שנה אם לא מגיעים לפקוד את הקבר אז זה מה שהם היו עושים בחו"ל, וזה מה שהם עושים עכשיו.

נורית קורן: כלומר, זה כלל.

נורית קורן: אני מאוד מצטערת, אבל המדינה שלנו לקחה את כל אורחות החיים והמנהגים של האשכנזים והיא לא הכניסה אורחות חיים של הספרדים.

נורית קורן: גם את זה צריך לתקן.

נורית קורן: אבל אני לאט לאט אתקן גם את הדבר הזה שיהיו חייבים להודיע, אני לא יכולה להתפרס על הכול.

נורית קורן: אני חושבת שיצאנו אליו במכתב ואני לא רואה שהוא פועל.

נורית קורן: אני אוציא עוד פעם מכתב.

נורית קורן: איציק, אני מודעת לזה.

נורית קורן: אני לא יכולה להאשים בעוולות שנעשו את האנשים שעובדים עכשיו ומנסים לעזור לנו.

נורית קורן: צריך לקחת את זה בחשבון.

נורית קורן: אנחנו לא מזמינים את אנשי המקצוע לישיבות האלה שבהן אנחנו שומעים עדויות.

נורית קורן: אנחנו אוספים את כל הניירת.

נורית קורן: הקמתי צוות בין-משרדי, כולם מקבלים.

נורית קורן: מאיר אמסלם בוחר לבוא כי חשוב לו לשמוע את האנשים.

נורית קורן: לפעמים יש לו תשובות.

נורית קורן: תאמין לי שהוא אחר כך חוזר למשרד והוא צריך לעבוד עד השעות המאוחרות.

<יצחק שמואלי: אבל העניין הזה של חברה קדישא, - - - קנוניה פר אקסלנס.

נורית קורן: סליחה, איציק.

נורית קורן: זה לא לדיון.

נורית קורן: אתה מוזמן לבוא ולדבר כשהחוק יעבור לאחר הקריאה הראשונה.

נורית קורן: יהיו אז גם אנשי חברה קדישא.

נורית קורן: כן, בבקשה.

<רוחמה טורנר: שמי רוחמה טורנר.

<רוחמה טורנר: כשדיברו בנוגע לחלקות של חברה קדישא ושאלו שם בן אדם שהוא אשכנזי ושהוא מחברת קדישא: אם הם היו קוברים את היקירים שלהם מתחת לאדמה או בתוך הכוכים האלו אז הם אמרו שלא.

<רוחמה טורנר: הם קוברים מתחת לכיפת השמיים.

נורית קורן: הלוואי וזה היה כוכים, זה אפילו לא כוכים.

<רוחמה טורנר: נכון, זה אפילו לא כוכים.

<רוחמה טורנר: זאת אומרת, הם מוכנים לקבור כל אחד אחר שאינו מיקירם בתוך הכוכים.

<רוחמה טורנר: אבל כשמדובר באנשים לא.

<רוחמה טורנר: זה רק מתחת לכיפת השמיים.

<רוחמה טורנר: זאת אומרת, זה שהם אומרים זה מנהג אשכנזי וזה אפשרי, אולי זה אפשרי בשביל להציע את זה לאחרים אבל לא לעצמם.

<רוחמה טורנר: אפשר לשאול את כל האנשים מבני ברק וממאה שערים ולראות באמת היכן הם קוברים, והאם יש אנשים דתיים שקבורים - - -

<מיכל סולומון: מדברים פה על חברה קדישא ועל משרד הדתות.

<מיכל סולומון: האם אף אחד לא חשוב על גילוי עריות ושאנשים יאומצו ויגדלו בזהות אחרת?

נורית קורן: הדברים נבדקים.

נורית קורן: אני שאלתי את הרב רצון ערוסי כי אמרתי שחוץ מאשר לשאול את מאיר יש גם דרך אחרת לנסות ולמצוא קשרי משפחה.

נורית קורן: הגעתי לרב רצון ערוסי שהוא משיא זוגות ושאלתי איך זה נעשה.

נורית קורן: הוא אמר שיש תשאול ובתשאול הם לפעמים עולים על דברים.

נורית קורן: נכון, היה גילוי עריות של שלושה זוגות שבאו להירשם לנישואין ויש זוג אחד, נדמה לי, שאפילו נישא שהיה פה חשש וברגע האחרון - - -.

נורית קורן: יש דברים כאלה.

<רוחמה טורנר: קיימת איזושהי רשימה?

נורית קורן: אין רשימה.

<רוחמה טורנר: אני שאלתי פעם איזשהו רב והוא אמר לי שמה שהם עושים זה שהם מגישים איזה שאילתה לשירות למען הילד או למשרד הפנים, והם מגלגלים את זה הלאה.

<רוחמה טורנר: רק אז הם מקבלים תשובה – כן או לא הזוג הזה יכול להינשא.

נורית קורן: נכון, יש חקירה.

<רוחמה טורנר: זאת אומרת, יש איזשהו מקום.

נורית קורן: אנחנו עושים ופועלים.

<רוחמה טורנר: למה אנחנו לא מקבלים את הרישומים האלה?

נורית קורן: אי-אפשר לקבל את הרישומים האלה.

<מאיר אמסלם: זה חסוי.

<מאיר אמסלם: סליחה, את צריכה לדעת שהשכנה מאומצת ומי ההורים הביולוגיים שלה?

נורית קורן: כן, נכון - ממש לא.

<מאיר אמסלם: מי אנחנו שנשפוט את אותה אימא שהחליטה כן למסור את הילד שלה לאימוץ?

<זקלין בכר: אבל האימוץ הזה לא נעשה בהסכמה.

נורית קורן: חברות, אנחנו סוטים מהנושא.

נורית קורן: רוחמה, אלו שאלות קשות ותיכף אדבר.

נורית קורן: אני קודם כל רוצה לתת לאנשים שבאו לתת עדות כי זה הדבר החשוב ביותר.

נורית קורן: לאחר מכן נעלה את הסוגיות האחרות.

נורית קורן: ג'וליה דרור זיגדון, ספרי לנו את הסיפור, בבקשה.

נורית קורן: באיזה שנה אתם עליתם מלוב?

<ג'וליה דרור: עלינו בינואר 51' עם ההורים והיינו שישה ילדים כשאני הגדולה.

<ג'וליה דרור: אימא שלי היתה בהיריון כשהיא באה מחוץ-לארץ.

<ג'וליה דרור: הגענו לארץ באוניה ששמה "עצמאות".

<ג'וליה דרור: קודם כל, הביאו אותנו לשער עלייה וריססו אותנו עם הDDT.

<ג'וליה דרור: לאחר מכן לקחו אותנו לפרדס חנה ושם ישבנו כמה חודשים.

<ג'וליה דרור: קיבלנו אז מנות כמו של הצבא עם דג מלוח, אבל אנחנו לא היינו רגילים לאכול את הדברים האלה.

<ג'וליה דרור: ההורים שלי שלחו אותי לסבתא בבת ים ושם הייתי מיום ראשון עד יום שישי.

<ג'וליה דרור: היא מצאה לי עבודה במשק בית וזאת במקום ללכת ללמוד.

<ג'וליה דרור: הייתי קונה להם דברים ומביאה להם את זה ביום שישי.

<ג'וליה דרור: זה היה כמה חודשים.

נורית קורן: עזרת בפרנסת המשפחה.

<ג'וליה דרור: לאחר מכן עברנו למעברה ברמת השרון.

<ג'וליה דרור: אימא שלי ילדה שם בן לאחר חודשיים - בנימין - לפני ניסים.

<ג'וליה דרור: הוא חלה.

נורית קורן: כלומר, הוא יצא מבית החולים לאחר הלידה, ואחר כך הוא היה חולה והוא הגיע לבית החולים.

<ג'וליה דרור: כן, הוא קיבל דלקת ריאות.

<קריאה: אמרו להם שהוא חולה.

<מאיר אמסלם: מתי הוא נולד?

<תמר רודריק: לגביו אנחנו לא יודעים.

<תמר רודריק: זה יכול להיות 51' כי הם הגיעו לארץ ב-51'.

<תמר רודריק: ב-10 לינואר 51' הם עלו לארץ.

<מאיר אמסלם: אבל בנימין נולד בלוב.

<ג'וליה דרור: לא.

<תמר רודריק: בנימין נולד בלוב?

<תמר רודריק: היא אומרת שפה בארץ.

<תמר רודריק: יכול להיות שלא?

<תמר רודריק: יכול להיות שאנחנו מתבלבלים?

<מאיר אמסלם: בנימין נולד בלוב.

<ג'וליה דרור: סליחה, יש לנו תמונת פספורט של כל המשפחה, - - - שיש לי שישה אחיות, שישה ילדים, והורים.

<מאיר אמסלם: נבדוק, אין בעיה.

<מאיר אמסלם: נדבר על זה אחר כך.

<ג'וליה דרור: בקיצור, הוא היה גם כן חולה ולקחו אותו.

<ג'וליה דרור: כמו שאמרתי, לא הייתי הרבה איתם.

<ג'וליה דרור: הלכתי לעבוד וחזרתי.

<ג'וליה דרור: כששאלו את אבא שלי איפה בנימין, הוא אמר להם שהוא הלך להביא אותו ואמרו לו שהוא נפטר, ונתנו לו את הבגדים שלו ושהוא קבור ביבנה.

<ג'וליה דרור: אני רק עכשיו התחלתי להתעורר מאח שלי נסים.

<תמר רודריק: אני חייבת כאן לעצור את אימא ולהזכיר שלגבי בנימין נודע לנו רק עכשיו את זה שהוא קבור ביבנה.

נורית קורן: איך זה נודע לך?

<תמר רודריק: מהדוד, וזה כשדיברנו שאימא באה להעיד והתחלנו לדבר על זה עוד פעם.

<תמר רודריק: כלומר, לגבי בנימין היה כאילו ברור במשפחה שהוא נפטר באמת.

<תמר רודריק: כלומר, היתה הרגשה שהוא נפטר ולא היתה הרגשה שבאמת הוא בחיים.

<תמר רודריק: אימא סיפרה שביקשו מאבא שלי לשלם כסף על מצבה ביבנה ולא היה לו כסף לשלם על מצבה.

<תמר רודריק: התקשרתי למועצה הדתית ביבנה לשאול אם יש שם רישומים.

<תמר רודריק: קודם כל, הקברים שקיימים שם הם כבר מתפוררים ולא רואים שום תיעוד של שום דבר בבית העלמין הישן.

<תמר רודריק: בתיעוד שלהם שהוא נפטר שם.

נורית קורן: אבל איך הגעתם לזה שהוא קבור ביבנה?

נורית קורן: אתם התלוננתם בוועדה או שזה רק עכשיו?

<תמר רודריק: לא, זה רק פעם ראשונה.

<תמר רודריק: אבל הילד השני - נסים - הוא יותר דומיננטי.

<תמר רודריק: נסים נולד, יש לנו את התיעוד שלו.

<ג'וליה דרור: הוא נולד ב-52' ומת.

<תמר רודריק: לאחר כמה חודשים הוא חלה.

<ג'וליה דרור: גם הוא חלה.

<ג'וליה דרור: אני ואימא לקחנו אותו לבית החולים בראש העין כי אבא שלי כבר לא היה בחיים.

<ג'וליה דרור: הוא קיבל אולקוס והוא הלך.

<מאיר אמסלם: כשנסים נפטר, אבא שלו כבר נפטר לפני?

<ג'וליה דרור: לא, אחרי.

<תמר רודריק: אבל באותה שנה.

<תמר רודריק: על הילד אנחנו לא בטוחים שהוא נפטר.

נורית קורן: הם יודעים שהאבא נפטר באותה שנה, הם מדברים על אותה שנה.

<ג'וליה דרור: אבא שלי היה בגיל 36 והשאיר שבעה ילדים ואימא בהיריון.

<ג'וליה דרור: הלכתי עם אימא לבית החולים בראש העין בשביל להחזיר אותו.

<ג'וליה דרור: הם אמרו לנו אז שהוא איננו כבר, הוא מת.

<ג'וליה דרור: לא שאלנו איפה הם קברו ושהם יתנו לנו את הכתובת.

<ג'וליה דרור: היינו כל כך טיפשים.

<ג'וליה דרור: גם את השפה לא ידענו וגם לא היה לנו כסף לאוטובוסים.

<ג'וליה דרור: נסענו ממעברת רמת השרון עד ליד, ומליד לראש העין באוטובוסים בשביל לראות אותו.

<ג'וליה דרור: כשראיתי בטלוויזיה שיש דברים כאלה התחלתי לחשוב על זה.

<תמר רודריק: בגיל 18 הוא קיבל צו גיוס ויותר מאוחר הגיעה אפילו משטרה צבאית כי חשבו שהוא עריק.

<תמר רודריק: פה התחילו הסימנים של הספקות.

<תמר רודריק: סבתא שלי עבדה אז בתעשייה צבאית כעוזרת, ואת כל החסכונות שלה ואת כל הכספים שלה היא נתנה לעורכת דין בבת ים כדי שהיא תעזור לה לחפש אותו.

<תמר רודריק: אימא אפילו זוכרת שהיה מדובר בכסף גדול ששולם לה.

<ג'וליה דרור: זה היה 4,000 שקל של אז.

<ג'וליה דרור: לא מצאנו כלום, אפילו פתק לא מצאה.

<ג'וליה דרור: נתנה קבלה, וזהו.

<תמר רודריק: ראינו שבמשרד הפנים הוא רשום.

<תמר רודריק: כתוב שם שהכתובת שלו זה במעברת רמת השרון.

<תמר רודריק: גם תאריך הלידה שלו מופיע, והכול.

<תמר רודריק: פנינו כדי לבקש תעודת פטירה וקיבלנו מייל שלא קיימת תעודת פטירה.

<מאיר אמסלם: הסבר קצר למה קיבלתם תשובה.

<מאיר אמסלם: אתם פניתם דרך האינטרנט.

<מאיר אמסלם: ברגע שאתם פונים לאינטרנט המערכת שלנו עושה בדיקה מאוד פשוטה.

<מאיר אמסלם: בודקים את מספר הזהות מול קובץ מרשם האוכלוסין.

<מאיר אמסלם: אם לא מדובר שהאדם מת בקובץ מרשם האוכלוסין, הודעה אוטומטית נזרקת אליכם שעדיין הפטירה לא מעודכנת.

<ג'וליה דרור: הוציאו לנו תעודת זהות שלו במשרד הפנים, יש לנו.

<מאיר אמסלם: הנה, יש לכם עוד משהו שלו.

<מאיר אמסלם: קחי.

נורית קורן: מאיר, בדקת שיש תעודת לידה?

<מאיר אמסלם: תעודת לידה, יש.

<מאיר אמסלם: תעודת לידה הוצאנו.

<מאיר אמסלם: זה באמת רשום במעברה ברמת השרון.

<מאיר אמסלם: לגבי תאריך פטירה – אתמול דיברתי עם הגברת ג'וליה.

<מאיר אמסלם: את הגברת השנייה לא כל כך הצלחתי לתפוס.

<מאיר אמסלם: היא נתנה לי טווח של שישה-שבעה חודשים שהילד היה חולה.

<מאיר אמסלם: בדקתי בראש העין.

<מאיר אמסלם: להערכתי, התאריכים לא מדויקים.

<מאיר אמסלם: לכן, עכשיו אבדוק עוד פעם באיזה שנה האב נפטר ונלך לחפש באותה שנה ונקווה לתוצאות טובות.

נורית קורן: יופי, נקווה.

נורית קורן: מאיר, תודה רבה.

נורית קורן: אתם רואים, את רואה, שיש עבודה?

<זקלין בכר: אף אחד לא אמר שלא.

<זקלין בכר: אף אחד לא זלזל באף אחד, חס וחלילה.

נורית קורן: אבל את רואה שמנסים?

נורית קורן: זה קשה, זה לא פשוט.

נורית קורן: ברור שעושים, כל הזמן עושים.

נורית קורן: הוועדה עובדת לאט.

נורית קורן: עד עכשיו, לצערי הרב, כל הפניות שפנינו למאיר היו של נפטרים, חוץ מאחד.

נורית קורן: אבל מצאנו.

<מאיר אמסלם: אתמול העברתי לכם תשובה.

נורית קורן: עוד לא הספקתי לראות.

<מאיר אמסלם: לא ניתן לקבוע.

<תמר רודריק: לידיעתך, בנימין לא נולד בארץ?

נורית קורן: הוא יבדוק את הכול.

נורית קורן: הוא יקבל מכם עוד פרטים והוא יבדוק.

<מאיר אמסלם: אחר כך אנחנו נבדוק.

<מירב שמעון: יש לו כמה פרטים שהוא לא רוצה להגיד לפרוטוקול.

<מאיר אמסלם: יש חיסיון הפרט.

<מאיר אמסלם: מרגע שאנחנו עוברים לדבר מכלל לפרט, החיסיון קיים.

<מאיר אמסלם: על אחד על אחד, קרבה ראשונה - - -, את כל מה שאני יכול.

<שלום עמרני: איך זה שהעובד שלך אמר לי שהוא לא מוצא תעודת פטירה והוא בכלל לא בארץ?

נורית קורן: שלום, נטפל בזה.

<שלום עמרני: אוקי, תודה.

נורית קורן: מיכל סלומון, בבקשה.

<מיכל סלומון: אני מודה, הייתי - - -.

<מיכל סלומון: אצלי במשפחה יש שני סיפורים: אחד של סבתא מצד האבא, אחותה של דודה שלי מזל.

<מיכל סלומון: נולדו שתי בנות תאומות ב-1947, וכשהסבתא יצאה מבית החולים אמרו לה שאחת נפטרה והיא חזרה רק עם ילדה אחת.

<מיכל סלומון: הם לא דיברו על זה.

<מיכל סלומון: נראה לי שרק בתקופה של עוזי משולם התחילו לדבר, והם הבינו שיש להם למעשה אחות שלא גדלה איתם.

<מיכל סלומון: בעקבות חיפושים של הדוד מהצד השני התחלתי גם לחפש את הדודה הזו.

<מיכל סלומון: השאלה אם יש תשובות ואם יש כיוון למשהו.

<מיכל סלומון: העברתי לכם את כל המידע.

<מיכל סלומון: מדובר על ה-11 לאוקטובר 47'.

נורית קורן: אמרנו שמדובר בתאומות.

נורית קורן: אנחנו בודקים את זה ועדיין אין לנו תשובות.

נורית קורן: מה לגבי הדוד מרדכי?

<מיכל סלומון: לגבי הדוד מרדכי - הדודה זקלין העידה בוועדת שלגי הקודמת ויש לה בטח דה ז'ה וו.

<מיכל סלומון: נקווה שהפעם ייצא משהו.

נורית קורן: בבקשה, זקלין.

נורית קורן: הבמה שלך.

<זקלין בכר: לצערי הרב, הייתי רוצה במה אחרת.

<זקלין בכר: אני הייתי בת 7 וחצי ב-48'.

<זקלין בכר: הגענו לפרדס חנה מאוראן שבאלג'יר באוניה "כלנית".

<זקלין בכר: באחד הימים במחנה העולים בפרדס חנה אימא שלי כנראה קיבלה צירי לידה.

<זקלין בכר: היא נלקחה לבית החולים בחדרה ושם היא ילדה.

<זקלין בכר: באותו זמן היינו ארבעה ילדים ולקחו אותנו, את ארבעת הילדים, לגבעת עלייה שפעם היתה ג'בליה ולימים גבעת עלייה.

<זקלין בכר: שם היו קרובי משפחה שלנו.

<זקלין בכר: נולד אח, אבל אנחנו - הילדים - לא ראינו אותו אף פעם.

<זקלין בכר: אמרו להורים שלי שהוא חולה.

<זקלין בכר: הוא חולה אבל ברית עשו אחרי שמונה ימים.

<זקלין בכר: קיבלנו דירה מהסוכנות של בית ערבי בג'בליה.

<זקלין בכר: אימי היתה נוסעת פעם בשבוע עם אבי.

<זקלין בכר: הם היו יוצאים השכם בבוקר וחוזרים בערב.

<זקלין בכר: הם היו משאירים ארבעה ילדים לבד.

<זקלין בכר: באחת הפעמים אימא שלי נסעה עם שכנה ממוצא רומני שדיברה אידיש.

<זקלין בכר: כשהן הגיעו אימי שאלה: איפה הילד?

<זקלין בכר: הם הגיעו לחדרה ובחדרה אמרו לה שהעבירו את הילד לעפולה.

<מיכל סולומון: בית חולים העמק בעפולה.

<זקלין בכר: נסעו לעפולה באותו יום, ובעפולה אמרו לה שהילד מת.

<זקלין בכר: היא ילדה בין 17 ל-19 בנובמבר 48'.

<זקלין בכר: אנחנו הגענו ב-3 לספטמבר לארץ ובין ה-17 ל-19 בנובמבר היא ילדה את הילד.

<זקלין בכר: הם הגיעו לעפולה ובעפולה אמרו לה שהוא נפטר.

<זקלין בכר: אימי התחילה לבכות, ואז האחות דיברה עם האישה שדיברה אידיש והיא אמרה לה: מה היא בוכה?

<זקלין בכר: יש לה ארבעה ילדים בבית.

<זקלין בכר: הם כבר גם ידעו שיש לה ילדים בבית, את מבינה?

<זקלין בכר: אני רוצה לדלג עכשיו.

<זקלין בכר: יש איזשהו מסמך שאומר שאחי היה בבית חולים רוטשילד?

<מיכל סולומון: לפני רוטשילד, אני הגעתי למסמכי ועדת שלגי.

<מיכל סולומון: לפני שפרסמו את המסמכים וסרקו אותם לאינטרנט אני הגעתי לארכיון המדינה וצילמתי את כל התיק.

<מיכל סולומון: כמובן לא כל התיק שלכם מפורסם באינטרנט.

<מיכל סולומון: בארכיון יש הרבה יותר מסמכים.

<מיכל סולומון: יש גיליון אשפוז על שם - - - אבו שהגיע מכפר ברנדייס.

<מיכל סולומון: הם השמיטו את השם של ההורים, וכנראה שזה היה חלק מהשיטה.

נורית קורן: אבל השם שלו זה מרדכי אבו?

<מיכל סולומון: מרדכי אבו זה השם.

<מיכל סולומון: יש גיליון אשפוז, יש מעקב רפואי כשבסוף המעקב רשום: הוא עוזב את בית החולים.

<זקלין בכר: את מבינה?

<זקלין בכר: בבית החולים בעפולה הוא נפטר.

<זקלין בכר: משם הוא קם לתחייה והעבירו אותו לבית חולים רוטשילד.

<זקלין בכר: אני באמת לא יודעת מה צריך להיות כדי להבין את כל מה שקורה פה.

<מיכל סולומון: החוקר בוועדה לא מצא מסמכי רישום, שום תעודת פטירה, שום ציון שהוא נפטר.

<זקלין בכר: פטירה - לא, אבל יש לנו רישום שהוא נולד בתור עולה.

<זקלין בכר: הבנת?

<זקלין בכר: עולה וגם שקיבלנו ציוד מהסוכנות אך ורק לתינוק.

<זקלין בכר: אבי סירב לקבל ציוד אחר.

<מיכל סולומון: יש מסמכים שהוא היה מאושפז בבית החולים עד סביבות מרץ 49'.

<מיכל סולומון: התשובה של הוועדה: "לגבי עובדת פטירתו של מרדכי, הרי שסריקה מקיפה של כל הארכיונים והרישומים השונים העומדים לרשות הוועדה לא העלתה כל ממצא נוסף היכול להצביע על גורלו של מרדכי.

<מיכל סולומון: ".

<מיכל סולומון: הוועדה לא יודעת איפה הוא נמצא.

<מיכל סולומון: היא אמרה שהם לא יודעים.

נורית קורן: הוועדה אמרה שהיא לא יודעת מה עלה בגורלו.

נורית קורן: זה לגבי חלק מהילדים.

<מיכל סולומון: אחד מהמסמכים שהחוקר מצא, הוא קיבל אסמכתת פטירה של מרדכי ב-1951.

<מיכל סולומון: הוא ביקש ממשרד הפנים: על סמך מה האסמכתא?

<מיכל סולומון: ושם נעצרו הדברים.

<מיכל סולומון: כמו כן, יש לי מסמך גם שחרור מבית חולים בגרמנית שהעברתי לכם.

<מיכל סולומון: הילד שוחרר מבית חולים.

<מיכל סולומון: במקביל, אמרו לסבתא שלי שהוא נפטר.

<מאיר אמסלם: זה מספר הזהות שלו כמו שאתם יודעים?

<זקלין בכר: לנו אין מספר זהות, לנו יש רק את השמות.

<מיכל סולומון: את מספר תעודת הזהות גיליתי רק כשהגעתי למסמכים בוועדה, בארכיון.

<מאיר אמסלם: שם האבא הוא יוסף?

<זקלין בכר: כן, ושם האימא הוא מרים.

<זקלין בכר: הנה, יש לך פה צילום.

<מאיר אמסלם: משהו פה לא הגיוני.

<מאיר אמסלם: כתוב כאן שהילד היה גר בתל אביב ולא גרתם בתל אביב.

<מאיר אמסלם: אם הוא נולד בברנדייס, הלך לעפולה, ואתם אומרים שאולי יש רישום בחיפה.

נורית קורן: כן, ברוטשילד.

<מאיר אמסלם: אז איך הוא גר בתל אביב?

<מאיר אמסלם: צריך להבין שאז זה לא היה כל כך קל להעביר ילדים.

<מיכל סולומון: השאלה היא על סמך מה התעודה הזו?

<מאיר אמסלם: ראשית, אני לא יודע.

<מאיר אמסלם: זה לא בושה להגיד שאני לא יודע.

<מיכל סולומון: תעודת לידה מצאת על שמו?

<מאיר אמסלם: תעודת לידה?

<מאיר אמסלם: רגע, את אמרת שהוא נולד בחו"ל?

נורית קורן: לא.

<מאיר אמסלם: במרדכי עוד לא התחלתי לגעת.

<מאיר אמסלם: לא בדקתי אפילו לא בדיקה שטחית, לא ראשונית, לא כלום.

<מאיר אמסלם: שיהיה ברור, אני עדיין לא שם.

<מאיר אמסלם: אין לי תשובה.

נורית קורן: הוא עוד לא התחיל.

<זקלין בכר: מרדכי נולד בחדרה.

<זקלין בכר: מחדרה עבר לעפולה.

<זקלין בכר: בעפולה אמרו שהוא מת, ואחרי זה ראינו מסמך שהוא היה גם ברוטשילד.

<מאיר אמסלם: אנחנו נעבוד בצורה מסודרת.

<מאיר אמסלם: נמצא את הלידה.

<מאיר אמסלם: נחפש בעפולה, ואם צריך נחפש גם ברוטשילד.

<מאיר אמסלם: אנחנו נחפש בכל מקום.

<מאיר אמסלם: הלוואי ונמצא, למרות שלפי מה שהבנתי חיפשו גדולים ממני ולא מצאו.

<מאיר אמסלם: אבל יכול להיות ש - - -

<מיכל סולומון: אני חותמת שנעשתה פעילות מיוחדת בתיק שלו בוועדת שלגי.

<מאיר אמסלם: אנחנו נבדוק.

<זקלין בכר: יש משהו ששכחתי לספר.

<זקלין בכר: כשקרה המקרה התחלנו לקבל פעם, פעמיים, שלוש חבילות מזון ובגדים מחוץ לארץ, תשמע טוב.

<זקלין בכר: אף שכן לא קיבל אצלנו חבילות.

<זקלין בכר: בפעם הרביעית קיבלנו הודעה מהדואר שעלינו לבוא לבית רומנו ביפו-תל אביב שם היה הדואר כי בגבעת עלייה לא היה דואר.

<זקלין בכר: בפעם הרביעית שאבי ניגש לקבל את החבילה אמרו לו: אומנם יש לך הודעה, אבל לנו אין שום חבילה בשבילך.

<מירב שמעון: החבילות הראשונות היו על שם ההורים?

<זקלין בכר: כן, אז איך זה היה מגיע?

<זקלין בכר: היו לנו קרובים בחו"ל, אבל לא זה.

<זקלין בכר: זה היה באנגלית.

<זקלין בכר: הדוד שלי אז קרא.

<מיכל סולומון: יש עוד מקרים עם חבילות?

<מירב שמעון: לא שאני שמעתי.

<מירב שמעון: זו הפעם הראשונה שאני שומעת.

נורית קורן: זו פעם ראשונה שאנחנו שומעים.

<זקלין בכר: קיבלנו חמאת בוטנים ובגדים.

<זקלין בכר: חמאת בוטנים היתה אז מאוד מאוד מקובלת בארצות הברית.

נורית קורן: את לא יודעת מאיפה זה נשלח?

נורית קורן: לא, אתם לא יודעים.

נורית קורן: זה היה כתוב באנגלית.

<זקלין בכר: לא יודעת, הייתי בת 7 וחצי.

<מיכל סולומון: בארכיון המדינה יש קובץ שנקרא: בית חולים רוטשילד בחיפה.

<מיכל סולומון: באחת הוועדות עברו על כל המסמכים ועברו רישום ידני של כל הילדים או כל האנשים שהגיעו לשם ועברו שם.

<מיכל סולומון: מצאתי את השם: אבו מרדכי, מוצא: מרוקו, כשזה מרוקו-אלג'יר יותר נכון.

<מיכל סולומון: גיל: חודש וחצי, כתובת: חיפה.

<מיכל סולומון: ברשומה של מרדכי מופיע גם השם עפג'י אירנה.

<מיכל סולומון: כשביקשתי לבדוק אם יש קשר, אולי היא אימצה, אולי היא בית אומנה, אני לא יודעת מה הקשר שלה.

<מירב שמעון: הפנייה שלך נבדקה חלקית כי היו לך שני מקרים.

<מירב שמעון: יש לך הרבה מידע ושני מקרים.

<מירב שמעון: מאיר לא רוצה להגיד לך חצאי דברים.

<מאיר אמסלם: את העברת את זה לוועדה.

<מאיר אמסלם: אחר כך אקח את זה.

נורית קורן: כן.

נורית קורן: אחרי הסיפורים האלה תמיד צריך לנשום עמוק.

<זקלין בכר: אבי היה ממתנדבי חוץ לארץ.

<זקלין בכר: הוא היה באימונים של ההגנה במרסיי.

<זקלין בכר: אבי נולד במרוקו.

<זקלין בכר: כשעלינו ארצה הוא עשה בקשה להעלות את אימו לארץ ואמרו לו שאי אפשר ושהיא תהיה נטל למדינה, נטל.

<זקלין בכר: בסוף אנחנו לא מכירים לא סבתא ולא סבא.

<זקלין בכר: אבל לעולים מרוסיה 5,000 דולר על כל ראש נתנו כדי שהם ייצאו מרוסיה.

<זקלין בכר: אבא שלי אמר שהוא יחתום שהוא לא רוצה שום דבר.

<זקלין בכר: מה שיש בבית, כולנו נאכל, ובשום אופן.

<זקלין בכר: הוא מתנדב מחוץ לארץ ועזב את אימא שלי עם ארבעה ילדים והלך לאימונים במרסיי.

<זקלין בכר: זה לא יאומן.

נורית קורן: כן, לא יאומן.

נורית קורן: מעניין לחקור את זה ולמה לא אישרו להביא.

נורית קורן: אי-אפשר לדעת.

נורית קורן: תקשיבי, הדברים האלה כואבים ביותר.

נורית קורן: אני לא יודעת למה החליטו לעשות את כל הדברים.

נורית קורן: את צודקת שאת ממורמרת.

נורית קורן: העדויות הן מאוד מטלטלות.

נורית קורן: אני רואה עד כמה את נסערת.

<זקלין בכר: אני נושאת את זה כמעט כבר 70 שנה בארץ.

נורית קורן: נקווה שנמצא איזשהו פתרון, בעזרת השם, שיניח את דעתך וקצת ירגיע אותך.

נורית קורן: אני מאוד מקווה, אני תולה הרבה תקוות בחקירות שאנחנו עושים עם המעט שאנחנו יכולים.

נורית קורן: בכל זאת זה קרה לפני כל כך הרבה שנים, וגם שהשמידו מסמכים ואין מסמכים.

נורית קורן: אבל תאמיני לי שאנחנו הופכים כל אבן.

נורית קורן: קשה גם עם התשובות.

<זקלין בכר: אני מאמינה לכם.

<זקלין בכר: אבל אני מוכרחה להגיד כי אני לא רוצה להשאיר את זה בתוכי.

<זקלין בכר: אני חושבת שלא עושים מספיק.

<זקלין בכר: היו 70 שנה.

<זקלין בכר: למה בכלל חיכיתם 70 שנה?

<זקלין בכר: אז היתה מפלגת העבודה – בסדר, הם שתקו.

<זקלין בכר: אבל אחרי זה?

<זקלין בכר: הליכוד כבר 30- 40 שנה בשלטון.

<זקלין בכר: למה לא עשו כלום?

<קריאות: שתיקה והשתקה.

<קריאות: הנהיגו את המדינה - - -

<יצחק שמואלי: גם הליכוד מאוים.

<יצחק שמואלי: גם בליכוד מאיימים.

<יצחק שמואלי: תקראו לילד בשמו.

נורית קורן: יונה, איציק, תקשיבו.

נורית קורן: הפרשה היא פרשה כואבת, וכל מי שיושב פה סביב השולחן כואב את הפרשה בדיוק כמו שזקלין כואבת אותה.

נורית קורן: לצערי הרב, אין לי תשובות להגיד לך למה מישהו אחר לא קם ולא פתח ולא עשה.

נורית קורן: אבל צריך לראות את נקודת האור.

נורית קורן: אנחנו עוסקים בזה כבר שנתיים.

<זקלין בכר: הנקודה הזו מתרחקת.

<זקלין בכר: אני בת 77 ואני רוצה לראות את אחי ולא משנה – חי או מת.

<זקלין בכר: אני רוצה לדעת מה עלה בגורלו – חי או מת.

נורית קורן: היא לא תתרחק.

נורית קורן: את רוצה מה עלה בגורלו.

נורית קורן: אני לא יודעת למה חיכו 70 שנה.

<זקלין בכר: כי ככה היה להם נוח.

נורית קורן: צר לי שאני תמיד חוזרת על אתה מנטרה אבל זו האמת.

נורית קורן: אני בת להורים שעלו מתימן וגם אנחנו חווינו את הסיפורים האלה.

נורית קורן: אני אפילו לא ידעתי, אבל כשקמה הוועדה שלי הזכיר לי חבר הכנסת יואב קיש שהיינו באיזשהו כנס בחירות וקם מישהו בשם מנחם יצהרי בהוד השרון ושאל: אם תמוני לחברת כנסת, האם תטפלי בנושא ילדי תימן?

נורית קורן: אמרתי: כן.

נורית קורן: אני לא זכרתי את זה.

נורית קורן: בכל מקרה, הוא שאל ומאז עברו הרבה מים וקרו הרבה דברים.

נורית קורן: נבחרתי לכנסת וכל פעם כשהייתי בקהילות של תימנים תמיד היתה איזושהי זקנה שחיכתה לי תמיד בצד ואמרה לי: אני רוצה לפגוש את הילד שלי, מה קורה?

נורית קורן: היא דיברה בדיוק כמו שאת מדברת.

נורית קורן: התודעה שלי התגבשה ובאתי ואמרתי לראש הממשלה ואמרתי לו שאני רוצה לפתוח את החיסיון.

נורית קורן: באתי עם דברים שאפשר לבקש.

נורית קורן: החיסיון הזה לא היה אמור להיפתח, רק ב-2071.

<זקלין בכר: זה היה ברור, כשכולם ימותו ולא יהיה זכר.

נורית קורן: נכון.

נורית קורן: גם ניסו למרוח אותי, ואני לא רוצה להגיד מי.

<זקלין בכר: את לא צריכה להגיד, אנחנו יודעים מספיק.

נורית קורן: ניסו למרוח אותי ואני אמרתי: לא, זה לא יעזור.

נורית קורן: אני עורכת דין, אני קצת מכירה את החוקים.

נורית קורן: לא את כולם, אבל היו דברים.

נורית קורן: אני נלחמתי בשביל הדבר הזה.

נורית קורן: ראש הממשלה מראש אמר לי: אני מחויב, לי אין מה להסתיר.

נורית קורן: לכן, לקח חצי שנה ועשינו את כל הפעולות שצריך היה לעשות ונפתחו את הפרוטוקולים.

נורית קורן: אחר כך הייתי צריכה להיאבק.

נורית קורן: הפרוטוקולים נפתחו ב-26 לדצמבר 2016, וכבר באוגוסט 2016 ביקשתי מראש הממשלה לפתוח ועדה בכנסת כדי שאת תוכלי לבוא ולדבר כאן בכנסת.

נורית קורן: דווקא בכנסת כדי שכולם יראו וישמעו וכדי שכל מי שרוצה לבוא יידע שהכול נעשה פה בצורה פתוחה.

נורית קורן: זה לא נעשה במחשכים ולא סותמים לאף אחד את הפה.

נורית קורן: לכן, אני עושה את הדיונים האלה.

נורית קורן: אנחנו הגענו להישגים מאוד מאוד גדולים.

נורית קורן: הבעיה היא שהעיתונות לא מפרסת את הכול.

נורית קורן: מי שלא עוקב בפייסבוק לא רואה.

<זקלין בכר: כי לעיתונות זה לא כדאי.

<זקלין בכר: זה לא שרה נתניהו וזה לא ביבי נתניהו.

נורית קורן: יפה.

נורית קורן: אבל אם תקום דרישה מהשטח.

נורית קורן: לכן, אני מפרסמת כל דבר שאני רק יכולה.

נורית קורן: אני אתמול יכולתי להעלות את חוק הקברים בשעה אחת בלילה.

נורית קורן: אחר כך אמרתי שאני לא מעלה אותו בשעה אחת בלילה כי זו שעה שבה אף אחד לא שומע.

נורית קורן: לכן, העברתי אותו ליום שלישי.

נורית קורן: מה שקרה הוא שביום שני המליאה התקצרה והיא עמדה להיסגר בשעה 10:30.

נורית קורן: אמרו לי להביא אותו לדיון בשעה 10:30, אבל אמרתי: לא, אני רוצה בפריים טיים.

נורית קורן: אני רוצה שהוא יעלה בשעה שש.

נורית קורן: אני מדברת על זה בכל הזדמנות במליאה ולא מניחה לזה.

נורית קורן: כל הזמן עושים תקשורת כדי להעלות את הכל.

נורית קורן: אבל הציבור לא מודע שאנחנו כן נותנים תשובות וכן עובדים.

נורית קורן: אומנם לא פרצנו עד כדי כך.

<תמר רודריק: יש כעס.

<זקלין בכר: יש הרגשה בציבור שגם אתם רוצים למרוח את העניין, אני אומרת לך מה שאני יודעת.

נורית קורן: לא.

נורית קורן: זקלין, זו שעת רצון.

נורית קורן: אני קוראת לזה "שעת רצון" שבה נפתח סדק קטן.

נורית קורן: הוא גדל טיפה, אבל הוא גם נסגר באיזשהו מקום.

נורית קורן: אם לא ננצל את הסדק הקטן כדי להגיע למשהו, לא נגיע.

נורית קורן: תאמיני לי, יש דברים שאני לא יכולה להגיד.

נורית קורן: אבל אנחנו פועלים ועושים בכל הערוצים, אם זה בחו"ל, אם זה בוויצו.

נורית קורן: תאמיני לי שבכל מקום.

נורית קורן: יושבות פה שתי בנות שעובדות מאוד מאוד קשה ואנחנו משתדלים.

נורית קורן: אנחנו עובדים בשיטה של "גשש בלש".

נורית קורן: כל דבר אנחנו מנסים להעלות.

נורית קורן: והנה, מיכל גם יודעת שזה היה חשוב לנו.

נורית קורן: כל מידע אנחנו מנסים לאתר ולעשות מעשה גדול ולהביא פתרון לפרשה.

נורית קורן: נכון ש-70 שנה לא עשו כלום, אבל מה לעשות?

<קריאה: חיכו למשהו.

נורית קורן: אבל אני לא מחכה.

<יצחק שמואלי: אני שואל איפה שאר הקולגות שלך.

<יצחק שמואלי: למה זה רק את?

<יצחק שמואלי: למה זה רק את?

<יצחק שמואלי: אני לא בא אלייך בטענות.

<יצחק שמואלי: אני לא מבקר אותך כהוא זה ולא בא אלייך בטענות.

נורית קורן: איציק, למה זה רק אני?

נורית קורן: כי אני לא הצבעתי בתקציב ואני סיכנתי פוליטית את עצמי.

נורית קורן: אני מנהלת את הוועדה ויש פה עבודה.

נורית קורן: לא כל חברי הכנסת מגיעים כי כל אחד עם העניינים שלו.

נורית קורן: אני לא אחראית לאף אחד.

נורית קורן: אני לא ישנה בלילות, אנחנו כל הזמן פועלים.

נורית קורן: אנחנו לא ישנים בלילות, אנחנו מדברים בסופי שבוע.

נורית קורן: לשתי הבנות האלה אין חופש, בפגרה עבדנו ועשינו מה שלא נעשה.

נורית קורן: לכן, החוק גם נמצא.

נורית קורן: יש פה את ד"ר משה נחום שכל הזמן מלווה אותנו, ויש עוד אנשים.

נורית קורן: גם יונה מלווה אותנו.

נורית קורן: כן, בבקשה.

<רונית מוניוז: אני רונית מוניוז, ואני הבת של ג'וליה דרור.

<רונית מוניוז: קודם כל, אין כאן אדם שלא מכבד ומעריך מאוד מאוד את כל פועלך.

<רונית מוניוז: תודה שמישהו סוף סוף בא ולקח את זה.

נורית קורן: תודה רבה.

<רונית מוניוז: יחד עם זה, וסליחה שאני אומרת את הדברים האלה בצורה כזו קשה, זה נראה לי מגוחך, מגוחך.

<רונית מוניוז: אמרה כאן הגברת הנכבדה שזו שואה, וזו אכן שואה.

<רונית מוניוז: האם אתם מתארים לכם מצב שזה היה הפוך ושילדים של אשכנזים היו נחטפים והיה כזה שקט, דממה.

<זקלין בכר: אני מוכרחה להעיר לך, יש גם של אשכנזים.

<זקלין בכר: אבל מעט מאוד, מעט מאוד.

<רונית מוניוז: קנה המידה פה הוא אפסי.

<רונית מוניוז: כמו שהם פעלו נגד הגרמנים והנאצים, ויש כאן כזה הד ענק בארץ – זה לא פחות שואה גרועה.

<רונית מוניוז: בעיניי, היא אפילו יותר גרועה כי אנחנו בתוך עמנו עשינו את זה.

<רונית מוניוז: זה שואה.

<רונית מוניוז: את מדברת פה על שתי עובדות, ומאיר וכולכם עושים פה באמת עבודת קודש.

<רונית מוניוז: אבל יש כאן תחושה שמנסים לכבות איזה להבה ענקית במקום להפוך פה עולם.

<רונית מוניוז: זה לא רק את, את צריכה להתחיל כאן להפוך עולם שלם ואת המדינה הזו.

<רונית מוניוז: לא ייתכן שזה כל כך הרבה זמן.

<רונית מוניוז: כל כך הרבה שתקנו, הגיע הזמן לעשות מהפכה.

<יונה מוכתר: האם היית בהפגנה בתל אביב?

<רונית מוניוז: לא.

<רונית מוניוז: לא מכירה - - -

<יונה מוכתר: למה לא באת?

<יונה מוכתר: אנחנו עושים הכול, היית באה גם להפגנה.

נורית קורן: אנחנו עושים הכול, וכל הזמן מעלים את המודעות.

נורית קורן: אומנם היו גם הפגנות שלא היו על דעתי, אבל חלק נכבד יש גם להפגנות.

נורית קורן: זה שבאתם היום וזה שעכשיו תצטרפו למעגל ונוסיף אתכם ותבואו לעוד דיונים ועוד דיונים, יראו פה בבית הנבחרים שזה מעניין את האנשים.

נורית קורן: ראש הממשלה פועל ואנחנו בקשר ישיר ורציף איתו בנושא הזה.

נורית קורן: הוא יודע מה נעשה בוועדה ואני מעדכנת אותו כל הזמן.

<זקלין בכר: תזכירי לביבי שיש בחירות בעוד שנתיים.

נורית קורן: אני מאוד מקווה שהן יהיו שנתיים.

<זקלין בכר: יש לי חמולה של משפחה, ואני מדברת בכל הרצינות.

<זקלין בכר: אני לא צוחקת.

<זקלין בכר: לפני מותי אני רוצה שיגידו לי אם אחי חי או מת, אם הוא מאומץ או לא מאומץ.

נורית קורן: זקלין, הוועדה קמה בשביל לתת תשובות למשפחות.

נורית קורן: אם לא היה את ראש הממשלה שתומך בי, וגם כל הסיעות, כולל שר האוצר שגם אמר שייתן את התקציב לכל דבר שיידרש.

נורית קורן: צריך להדגיש גם את זה שהוא פועל וגם מחזק אותי.

נורית קורן: שלום, בבקשה.

<שלום עמרני: כל הכבוד לוועדה הזו, לא צריך להתלונן פה.

נורית קורן: זה בסדר.

<זקלין בכר: אנחנו לא מתלוננים.

<שלום עמרני: אני אומר רק את דעתי.

<שלום עמרני: אני פה תומך בך במה שעשיתי.

<שלום עמרני: סוף סוף יש ועדה שהוקמה על ידך.

<שלום עמרני: 60 שנה לא היתה לי ועדה, פספסתי את כל הוועדות.

<שלום עמרני: תפסת אותנו בדקה ה-90.

<שלום עמרני: עוד חמש שנים אף אחד לא היה עושה.

<שלום עמרני: אימא שלי סיפרה שכשהיא היתה בבית החולים האחות לקחה תינוק והיא החלה ללכת.

<שלום עמרני: אימא שלי אמרה לה: גברת, מה את עושה?

<שלום עמרני: היא אמרה לה: לא, אני לוקחת אותו לבדיקות.

<שלום עמרני: אימא שלי אמרה לה: אבל הוא בריא.

<שלום עמרני: לקחה אותו חזרה והוא ניצל מחטיפה – זה הייתי אני.

<שלום עמרני: אני התינוק השני שכמעט חטפו לה.

<מירב שמעון: הערתם לגבי חוסר המודעות שלכם לגבי מה אנחנו עושים בוועדה.

<מירב שמעון: אני מזמינה אתכם, כפי שאמרה גם נורית, גם לעקוב אחרי דף הפייסבוק שלה שבו יש את כל הפעילות בנושא, וגם באתר הכנסת יש דף לוועדה.

<מירב שמעון: כל הישיבות שלנו מצולמות, מתועדות, הודעות לתקשורת, ישיבות עתידיות.

נורית קורן: אנחנו גם מודיעים מתי הישיבות ואנחנו מעדכנים.

<רונית מוניוז: - - - עובדים נוספים - - -

<מאיר אמסלם: נניח שמביאים לה עכשיו עוד עשרה עובדים, - - -?

<מאיר אמסלם: זה לא כזה פשוט.

<מאיר אמסלם: לי לקח ללמוד את מה שאני עושה היום.

נורית קורן: אני אסביר.

נורית קורן: ד"ר משה נחום, בבקשה.

<משה נחום: הגברת זקלין העלתה את הביקורת.

<משה נחום: אילולא המאבק שלה והרצון והתמיכה של ראש הממשלה ויושב-ראש הכנסת, לא היתה קמה ועדה.

<משה נחום: 70 שנה שיטו בנו.

<זקלין בכר: סליחה, כמה שנים הליכוד בשלטון?

נורית קורן: זה לא קשור, זה לא קשור.

נורית קורן: תחשבי איזה נושאים עולים לדיון, זקלין.

נורית קורן: אני פה חברת כנסת, וזה גם מה שהסברתי.

נורית קורן: גם ד"ר משה נחום לפעמים לא הסכים איתו, אבל אמרתי שזה לא היה מקבל במה אם לא הייתי חברת כנסת.

נורית קורן: אני מדברת על המעמד ולא עליי.

נורית קורן: אם זה היה חבר כנסת אחר זה גם היה מקבל את אותו הד.

נורית קורן: אבל המעמד הזה של להיות חבר כנסת ולהביא ולפתוח ועדה פה.

נורית קורן: הנה, ד"ר משה נחום יודע כמה נאבקתי.

נורית קורן: נאבקתי מאוגוסט עד שהיא קמה.

נורית קורן: בסוף פברואר היא קמה ואנחנו התחלנו לעבוד.

נורית קורן: נכון, לא קיבלנו את כל הכלים כי זה כספי ציבור, הכול מדווח.

נורית קורן: יש סכומים, יש דברים מה אפשר לעשות ומה אי-אפשר לעשות.

נורית קורן: גם לא ידעו איך לאכול אותי.

נורית קורן: מעולם לא הקימו ועדה כזו בכנסת ולכן לא הבינו איך.

נורית קורן: הייתי צריכה חוקרים, והמכרז לקח המון המון זמן.

נורית קורן: רק אתמול נכנסו החוקרים לעבוד.

נורית קורן: בחצי השנה הזו עשינו המון, המון.

נורית קורן: קודם כל, זה לא קיבל ביטוי בתקשורת כי התקשורת לא נותנת.

נורית קורן: שנית, לא כולם חשופים.

נורית קורן: אני רוצה להגיד שככל שאתם תיכנסו לדף הפייסבוק שלי, תיכנסו לאתר, ותעקבו אחריי ואחרי הדברים.

נורית קורן: אני מפרסמת הכול, אבל אתם צריכים גם לדאוג לעוד מישהו, לעשות כנסים איפה שאתם גרים.

נורית קורן: אני באה, אני מעלה את המודעות ואני מדברת בכל מקום שמזמינים אותי אליו.

נורית קורן: בשבוע הבא מזמינים אותי לבני עקיבא.

נורית קורן: את אומרת שאני צריכה כאילו רק מי שמצביע, אבל לא.

נורית קורן: חשוב לי שהדור הבא יידע.

נורית קורן: אני פועלת להכנסת הנושא לתוכנית הלימודים ושיהיה ציון יום שבו כל המדינה תצטרך לעסוק בנושא הזה, לבנות מרכז שאליו יגיעו כל המשפחות ושאליו הן יביאו תמונות, אם יש להן, ושזה יהיה אתר הנצחה.

<רוחמה טורנר: איפה זה עומד?

נורית קורן: כל הדברים האלה מונחים על השולחן, זה לוקח זמן.

<יצחק שמואלי: נורית, איפה כל הקולגות שלך בכנסת?

נורית קורן: עכשיו התחלתי עם הקברים וגם עם חוק האימוץ יש לי כבר הסכמות.

נורית קורן: אנחנו פותחים תיקים ואנחנו עושים הכול.

נורית קורן: ד"ר משה נחום, בבקשה.

<משה נחום: אני רוצה להעיר את עיניך, אתה עושה עבודה טובה במה שנותנים לך.

<מאיר אמסלם: מה זה "נותנים"?

<משה נחום: מינו אותך לתפקיד הזה לתת לנו אינפורמציה.

<מאיר אמסלם: לא נכון, מה פתאום?

נורית קורן: לא, הוא לא מונה לצורך זה.

נורית קורן: ממש לא, זו העבודה שלו שנים על גבי שנים.

<משה נחום: אז איך זה יכול להיות שיש לנו ילדים שנפטרו ב-49' ונקברו ב-52' וקיבלו צו גיוס?

<מאיר אמסלם: תעביר פרטים, אנחנו נבדוק.

נורית קורן: תעביר פרטים, אנחנו נבדוק.

<מאיר אמסלם: לא נעים לי להגיד, את יודעת שאשתו של רון ארד קיבלה בשבילו צו מילואים?

<מאיר אמסלם: מה, טעויות לא קורות במדינה?

<זקלין בכר: קורות, אבל לא 3,000 - 4,000.

<זקלין בכר: 3,000 - 4,000 לא מתו.

<מאיר אמסלם: אני לא יודע על 3,000 - 4,000.

<מאיר אמסלם: כל מקרה ש - - -

<זקלין בכר: הילדים שנולדו ב-17 בנובמבר 48' - במרשם זה לא כתוב.

<זקלין בכר: כתוב תאריך אחר.

<מאיר אמסלם: אין תשובות שטנץ, כל מקרה נבדק לגופו.

<משה נחום: כל הממסד מעורב בשוד הזה.

<משה נחום: לדוגמה, דיברתם על גילוי עריות.

<משה נחום: הייתי עד לזוג של גילוי עריות.

<משה נחום: אח ואחיות שנחטפו במרחק של שלוש שנים עמדו להתחתן.

<משה נחום: כששלומית אלוני היתה שרת החינוך היא ראתה את הסירוב של הרבנות ואמרה: אני אחתן אותם.

<משה נחום: באותו יום היא חזרה בה כי מישהו שם לה את הסכין על הגרון ואמר לה: גברת, את רוצה לחתן אותם?

<משה נחום: בלי ראש.

<משה נחום: זאת אומרת, הרבנות מעורה ומעורבת בזה כי לא היה יכולת להיות ששני אחים יתחתנו במרחק של עשרות שנים, לא ייתכן.

<משה נחום: חברה קדישא מעורבת בזה כל כך טוב.

<משה נחום: עקבתי אחריהם 35 שנה ותיארתי לגברת היושבת-ראש.

<משה נחום: היינו בסיור.

<משה נחום: איך יכול להיות שעושים - - -?

<משה נחום: קודם כל, מנסרים מרצפות של 60 על 60 והפכו את זה ל - - -

נורית קורן: זה מה שקרה בסגולה.

<משה נחום: כן.

<משה נחום: ברעש שהיה הייתי המגשר בין הרב משולם ל - - -.

<משה נחום: כתבתי את זה בספר ותיארתי הכול.

<משה נחום: איך יכול להיות ש-1,500 מרצפות של 30 על 60 נטועות באדמה בלי שמות?

<משה נחום: והנה, כשהרעש גבר הורידו את המרצפות ושמו - - - של בטון, 30, 40, 50, 60 מטר.

<משה נחום: ניסרו את זה במרחק של 40 ס"מ על 80, ושמו שם שמות: יחיא בן סעיד נטמן, סעידה בת יוסף – כל מיני שמות.

<משה נחום: אתה מבין?

<מאיר אמסלם: אני יודע, הייתי שם.

נורית קורן: היינו שם בסיור.

<משה נחום: איך יכלו לדעת לאחר שניסרו את הבטון מי קבר שם כשהיו מרצפות ריקות ללא שמות?

<משה נחום: אתה צריך גם להבין את כל ההסתרה הזו.

<משה נחום: אני לקחתי את הגברת חתוכה-צברי, וישבנו יומיים לבדוק את הספרים של חברה קדישא.

<משה נחום: תקשיב, רוב הילדים נמכרו.

<משה נחום: בהרבה ילדים נעשו ניסויים רפואיים - זה לא חדש.

<משה נחום: ניסויים רפואיים - אמרתי לגברתי היושב-ראש שבית חולים שיבא, מסמכים רפואיים שהיו לרב עוזי משולם, ויש לי חלק מזה ביד.

<משה נחום: כשנותנים את השם פרופ' חיים שיבא – כבוד מלכים.

<משה נחום: הרי הוא קרע 450 ילדים בניסויים רפואיים ואפילו לא הובאו לקבורה.

<משה נחום: לכן, עשו הכול לחסל את הרב משולם.

<משה נחום: הרב משולם עשה טעות.

<משה נחום: היום יום ההולדת שלו, וחייבים היום לומר: היה לנו חוזה ונביא ואדם שרדף את הצדק.

<משה נחום: אבל הצדק רדף אותו לחסל אותו.

<משה נחום: אני בוש ונכלם.

<משה נחום: אם לא הייתי היום קנדי ואמריקאי ושגריר במחנה השלום - לא של ישראל - היו מזמן מחסלים אותי.

<משה נחום: אבל המדינה יודעת שאני לא נותן לחברי הפדרציה בגולה לפתוח משפט בהאג.

<משה נחום: יש לי הרבה מתנגדים לזה.

<מזל לוי: זה מה שנעשה בסוף.

נורית קורן: לא, ממש לא.

נורית קורן: אנחנו לא הולכים לשם.

<זקלין בכר: אני לפני חודש אמרתי לבת של אחותי שאם לא תהיה ברירה אפנה לבית הדין לתביעות בהאג.

נורית קורן: קודם כל, תבדקו.

<רוחמה טורנר: - - -

נורית קורן: את יכולה, את מוזמנת.

נורית קורן: יש לך הוכחות, תלכי ותעשי.

נורית קורן: חבר'ה, אין הוכחות.

נורית קורן: רוחמה, בבקשה.

<רוחמה טורנר: אני לא אספר את הסיפור של אחותי כי זה כבר סיפור נדוש.

נורית קורן: הבאתם לנו פרטים?

<רוחמה טורנר: יש את הכול בוועדה, יש בארכיון את כל הסיפור של אימא שלי.

<רוחמה טורנר: היא הופיעה שם.

נורית קורן: לא, בוועדה שלנו.

נורית קורן: נתת לנו לחקור דברים?

<רוחמה טורנר: אני לא הבאתי את הדברים, לא באתי לדבר על דברים שזה כבר סיפור שחבל להעביר את הזמן על הדברים האלה.

נורית קורן: זה אותו סיפור כמו של כולם, אותה רוטינה, אבל תעבירי לנו את תעודת הזהות.

<רוחמה טורנר: אעשה את זה בתמצית.

<רוחמה טורנר: היא נולדה בחאשד לפני 69 שנים, לפני כשבועיים היה לה יום הולדת.

<רוחמה טורנר: כשהיא היתה בת שלושה ימים הם עלו לארץ לעין שמר, הפרידו בין ההורים.

<רוחמה טורנר: היא היתה בבית תינוקות, וכעבור שלושה חודשים אומרים לה שהילדה נלקחה לבדיקות.

<רוחמה טורנר: בשלושה חודשים האלה היא ראתה אותה, כל יום היתה באה להיניק.

<רוחמה טורנר: היא גדלה והיא היתה בהירה, יפהפייה.

<רוחמה טורנר: לאחר שלושה ימים אמרו לה שהיא מתה.

<רוחמה טורנר: כל השאר רוטינה.

נורית קורן: את יודעת איך קוראים לה?

<רוחמה טורנר: אני יודעת הכול, יש לי גם את כל הפרטים שלה.

נורית קורן: תעבירי לנו.

<רוחמה טורנר: יושבת כאן ועדה טובה שצריכה לפעול כדי להגיע לממצאים ולהכרה של המדינה בפשע הזה וכל הדברים האלה.

<רוחמה טורנר: יש כאן הרבה שנים שבטח מכירים את הסיפורים האלה מההורים שלהם והם יודעים שהדבר הזה קרה אבל הם שותקים.

<רוחמה טורנר: עם כל הכבוד לכל האנשים שיש כאן שבאמת כואב להם הלב והם רוצים לספר את הסיפור שלהם, אני חושבת שצריך להיות כאן איזשהו משרד כמו שהיה המדור לחיפוש קרובים.

<רוחמה טורנר: לשם אנשים יפנו ושם יטפלו בכל הממצאים ויחקרו.

<רוחמה טורנר: כי חבל שהוועדה הזו יושבת ושומעת סיפורים, הסיפורים האלה באמת כואבים.

נורית קורן: בסיפורים האלה אנחנו מטפלים, אנחנו פועלים.

<רוחמה טורנר: אבל איך מטפלים?

<רוחמה טורנר: מגיעים לממצאים האם הם מתו.

נורית קורן: רוחמה, ממש לא.

נורית קורן: אנחנו פועלים בכל מקום.

<רוחמה טורנר: מה זה חוק של הקברים?

<רוחמה טורנר: צריך ללכת לחוק שלא יבוא ויפתחו קברים אלא יבואו ויטפלו באנשים החיים.

<רוחמה טורנר: זאת אומרת, צריך לשים יותר את המכבש כדי שכל הנושא הזה של צנעת הפרט בשירות למען הילד ייפתח.

נורית קורן: יש, וזה נפתח כבר.

נורית קורן: זה נפתח.

<רוחמה טורנר: כל אותם ילדים שהיה להם רישום מאוחר, שיפתחו ויגלו מי הילדים האלה ויבדקו את זה.

<רוחמה טורנר: בקיבוצים יש הרבה ילדים שגדלו ועשו להם רישום מאוחר.

נורית קורן: רוחמה, גם הרישום המאוחר על השולחן.

נורית קורן: אנחנו עובדים על זה.

<רוחמה טורנר: אבל למה צריך למצוא את המתים קודם?

<רוחמה טורנר: קודם צריך למצוא את החיים.

נורית קורן: ממש לא, אנחנו עושים הכול בו זמנית.

<זקלין בכר: בקיבוץ גינוסר היה - - -

<רוחמה טורנר: אמרו שאחותי מתה ואין לה תעודה ואין לה קבר, ויש כאן אלפים שזה מה שקרה להם.

<רוחמה טורנר: סליחה שהתפרצתי.

נורית קורן: רוחמה, אני מאוד מצטערת אבל אני חוזרת ואומרת שוב.

נורית קורן: במקרה החקיקה של הקברים היא הראשונה, אבל יש לי הסכמות כבר עם חוק האימוץ והתיקים נבדקים.

נורית קורן: הנה, גם מאיר יודע.

נורית קורן: אנחנו בודקים כל דבר.

נורית קורן: רוחמה, לכן את מוזמנת לבוא ולתת לנו את תעודת הזהות ואת כל המידע שיש לך.

נורית קורן: אנחנו בודקים.

נורית קורן: את רואה שמאיר יושב עם ניירות, אנחנו יושבים עם ניירות.

נורית קורן: אנחנו מלקטים כל מידע שאנחנו יכולים ואנחנו עובדים ופועלים כמו שאת אומרת מדור חיפוש קרובים שיהיה גוף שיקבל.

נורית קורן: הקמתי צוות בין-משרדי שאף אחד כאן - - - .

נורית קורן: גם שמעתי שאנשים אמרו שאנחנו אמרנו להם ללכת למשרד הבריאות – ממש לא, אנחנו לא אומרים לאף אחד.

נורית קורן: כל מי שמתקשר אלינו, אנחנו לוקחים הכול אלינו.

נורית קורן: יש צוות בין-משרדי שאנחנו קשורים אליו ואנשים צריכים לבוא ולתת דין וחשבון.

נורית קורן: אנחנו כן פועלים גם להנצחה וגם למען זה שיהיה היום, ועושים הכול בו זמנית.

נורית קורן: אבל שוב, לא הכול מפורסם כי אנחנו עובדים על דברים - אז בבקשה.

נורית קורן: קודם כל, לגבי רמת החשדנות - אני ממש מבקשת ממך.

נורית קורן: וגם אתה, ד"ר משה נחום, לא הביאו אותו במיוחד בשביל לתת לי תשובות.

נורית קורן: אין את הדבר הזה.

<משה נחום: אני מאחל לו הצלחה.

נורית קורן: אף אחד לא איים עליי שאני לא אעשה ולא זה.

נורית קורן: נגמרו סיפורים, אין סיפורים.

<משה נחום: יש לנו בעיה אחת קטנה, הגברת קורן.

<משה נחום: מדברים על הילדים ושוכחים שלמעלה מ-300 נשים נחטפו – נשואות ואלמנות.

<משה נחום: צריך לשים דגש גם על זה.

נורית קורן: גם בעניין הזה תביא את המסמכים שיש לך.

<משה נחום: הגברת זקלין, חובה לכבד את הליכוד על המעשה הזה של הקמת ועדת החקירה.

נורית קורן: כן, בבקשה.

<מאיר קורח: אני השתתפתי בשלוש הוועדות שקמו לפני הוועדה הזו: ועדת בהלול - מינקובסקי, שלגי - -

נורית קורן: כדי שנפריד - בוא נגיד שהוועדה הזו היא הוועדה המיוחדת.

<מאיר קורח: - - שלא היה לי אמון בהם, ואחר כך קמה ועדת החקירה הממלכתית של כהן וקדמי.

<מאיר קורח: בהתחלה נתתי בה אמון, אבל לאחר שראיתי את התוצאות ואת המסקנות איבדתי את המון.

<מאיר קורח: שיא השיאים היה לסגור ל-70 שנה את הארכיון.

<מאיר קורח: קמה הוועדה הזו, ואני מודיע לכם על פי מה שהתחיל, שאנחנו צריכים לפרגן.

<מאיר קורח: צריך כן לתת אמון.

<מאיר קורח: אני אומר את זה לא בגלל שהיא יושבת פה, אלא בגלל שאני עוקב אחרי הדברים ואני רואה את הפעילות ואת האנרגיה ואת הנכונות.

<מאיר קורח: והדבר הכי חשוב, בניגוד לכל הוועדות האחרות, היא נמצאת פה, בכנסת, בצומת כך שהיא יכולה להתחבר לכל מיני עניינים ונושאים ובעלי תפקידים כדי לפתוח הרבה דלתות.

נורית קורן: אנחנו פותחים הרבה דלתות.

<מאיר קורח: אני מציע לא להאשים אותה: למה החברים שלך לא מצטרפים?

<מאיר קורח: מה זה עניינה?

<מאיר קורח: מה אתה רוצה ממנה?

נורית קורן: הוא לא מאשים.

<יצחק שמואלי: לא האשמתי אותה, חס ושלום.

<יצחק שמואלי: היא את שלה עושה, והיא עושה בצורה המיטבית.

<יצחק שמואלי: איפה כל הקולגות שלה?

<מאיר קורח: לכן, אני מציע שאנחנו נפרגן, ניתן עידוד ותמיכה, ולא נציב קשיים.

<מאיר קורח: אני מאמין שאולי אולי הפעם יש לנו סיכוי לקבל איזשהן תוצאות אמינות ונכונות.

<מאיר קורח: תודה רבה.

נורית קורן: בעזרת השם.

<רונית מוניוז: שוב, אני חוזרת ואומרת שכמו כולנו אנחנו מאוד מאוד מעריכים את מה שאת עושה.

<רונית מוניוז: אני באמת מתארת לעצמי שנתת פה קפיצה גדולה בכל מה שלא נעשה עד היום.

<רונית מוניוז: אבל אני חושבת, ואני בטוחה שכולם כאן יסכימו איתי, שכשאת מדברת כאן על נושא כזה בוער ועל מספר מאוד מצומצם של אנשים שפועל, וזה לעומת השואה הגדולה הזו, זה מעט מאוד, ואני חושבת שגם את צריכה לומר את זה ולהבין שמה שאת עושה זה מעט לעומת מה שזה אמור היה להיות.

<רונית מוניוז: חס ושלום, זה לא מוריד ממך – ההיפך.

<רונית מוניוז: אני חושבת שאת צריכה לגייס כאן עולם שלם שיעזור לך.

נורית קורן: אני אומרת.

נורית קורן: האמצעים בכנסת הם מוגבלים כי זה כספי ציבור ויש כללים.

נורית קורן: הוועדה שלי לא חורגת משום ועדה אחרת ואני נלחמת לקבל כל מה שמגיע לי.

נורית קורן: תאמיני לי שאני לא מניחה לאף אחד.

נורית קורן: כל מה שמגיע לי אני עושה.

נורית קורן: עכשיו יש חוקרים שנכנסו ואני מאמינה שנתחיל לרוץ קצת יותר.

נורית קורן: אבל עוד פעם, מדובר במסמכים שהם עוד מעט כבר 70 שנה.

נורית קורן: לא תמיד המסמכים ישנם, לא תמיד אספו בוועדת כהן-קדמי ובוועדות האחרות.

נורית קורן: הם גם השמידו.

נורית קורן: לא תמיד יש.

נורית קורן: לכן, יש צורך בסבלנות.

<תמר רודריק: גורם הזמן פה הוא קריטי.

<תמר רודריק: מדובר באנשים מבוגרים.

נורית קורן: זה לא קשור אליי.

נורית קורן: אני לא יכולה.

<רונית מוניוז: זה מה שאני אומרת - שאת לבד לא יכולה.

<רונית מוניוז: צריך צבא שלם לקחת.

נורית קורן: אני לא מדברת על פיזי, אני מדברת על זה שאין מסמכים.

נורית קורן: אנחנו צריכים לחקור ולפני שאנחנו נותנים תשובה צריך לבדוק את זה עשר פעמים כי זה דיני נפשות.

נורית קורן: לא סתם הקמתי את מאגר ה-DNA.

נורית קורן: הפגשנו בין שני מאומצים למשפחה הביולוגית שלהם.

נורית קורן: הכול נעשה לאט לאט ובזמן.

נורית קורן: אני ידעתי את התשובה כבר לפני שאנשים ידעו.

נורית קורן: אפילו שהיו לנו דגימות, לקחנו עוד פעם דגימות ושלחנו לשתי מעבדות שונות כי מדובר פה בדיני נפשות.

נורית קורן: תארי לך, הפכנו לאנשים את העולם.

נורית קורן: במקרה בשבוע שעבר הייתי בניחום אבלים שבו באה מישהי ואמרה לי: את זוכרת אותי?

נורית קורן: הפנים מוכרות, לא זכרתי.

נורית קורן: אמרה לי: אני האחות של יהודה קנטור, את זוכרת?

נורית קורן: הפגשת בינינו.

נורית קורן: את מבינה שפתאום יש לך אח ועוד מישהו?

נורית קורן: זה לא הולך ברגל, אי אפשר.

נורית קורן: תאמיני לי שמאיר עשה הכול לפני שהוא חותם על משהו ואומר: הנה, סגרתי עוד תיק.

נורית קורן: אני גם מאמינה שמאיר לא ישן כמוני בלילה.

נורית קורן: אני לא ישנה, כל הזמן הראש שלי עובד איך אני אגיע לפה ולשם.

נורית קורן: ביקשתי מראש הממשלה לפתוח את המסמכים של המוסד.

<זקלין בכר: בוועדת שלגי אמרו לי: גברת בכר, ידינו כבולות כי השב"כ חוסם אותנו.

נורית קורן: אני הלכתי לכל גורם במדינה שאפשר יהיה לפתוח ושאפשר יהיה לעשות.

נורית קורן: שלמה סמרה, בבקשה.

<שלמה סמרה: אני חושב שאנחנו צריכים להודות על מה שעושה חברת הכנסת נורית קורן.

נורית קורן: לא צריך להודות לי, צריך לתמוך בי ולתת לי את הרוח הגבית – זה מה שצריך לעשות.

<שלמה סמרה: גם להודות ולתמוך.

<שלמה סמרה: הרבה שנים עבדתי פה בכנסת, ועוד לפני פרשת עוזי משולם.

<שלמה סמרה: אני התוועדתי גם משחר ילדותי לנושא הזה, אבל נכנס מפה ויוצא משם.

<שלמה סמרה: לא מבינים מה שההורים אומרים ומדברים.

<שלמה סמרה: אבל בשנת 85' היתה הפגנה מול משרד ראש הממשלה, ורק אז זה חדר יותר בעוצמה.

<שלמה סמרה: מאז התחלתי לדבר עם חברי כנסת תימנים שהיו פה בכנסת לפעול בעניין הזה, אם זה שמריהו בן צור, אם זה יצחק רצאבי, אם זה איתן כבל.

<שלמה סמרה: כולם מילאו פיהם מים.

<שלמה סמרה: אמרו לי: מה, השתגעת?

<שלמה סמרה: אף אחד לא רצה לגעת בדברים האלה.

<שלמה סמרה: כל הזמן סיפרו שזה כדור אש.

<שלמה סמרה: אנחנו צריכים לתמוך בוועדה הזו, אבל בראש ובראשונה בחברת הכנסת נורית קורן.

<שלמה סמרה: זה לא שלוחצים על כפתור ומביאים תוצאות.

נורית קורן: נכון.

נורית קורן: וגם לא תוך שבוע לתת תשובות, זה לוקח זמן.

<שלמה סמרה: אני אומר תמיד לאנשים: תיכנסו לאתר גוגל, תעשו גיל גרינבאום ותראו את התוצאה.

<שלמה סמרה: זו התוצאה.

<שלמה סמרה: אם היה לו תיק אימוץ אז לכל הילדים יש תיקי אימוץ.

<שלמה סמרה: אני כמעט בטוח בכך כי גם לאחי יש תיק אימוץ ולהורים שלי גנבו שני ילדים.

<שלמה סמרה: אני באתי למאיר ונתתי לו מספר זיהוי – ואז: מה השם, שם משפחה, כתובת בארץ, אם לא כתובת בחו"ל?

<שלמה סמרה: והוא נתן לי למחרת את השם הנכון.

נורית קורן: שלמה, תודה רבה.

נורית קורן: אנחנו צריכים לסיים.

נורית קורן: את רוצה להגיד משהו?

<מזל אלמקייס: לא, היא דיברה בשמי.

<מזל אלמקייס: זה בקשר לאחותי שחטפו אותה.

נורית קורן: קודם כל, אני מודה לכולם.

נורית קורן: היום י"א מר חשון, וזה יום הולדתו של הרב עוזי משולם ויום פטירת רחל אימנו.

נורית קורן: אני רואה ביום הזה יום מאוד מיוחד.

נורית קורן: בעזרת השם ובעזרת רחל אימנו נוכל להגיע לפתרונות.

נורית קורן: אני שוקלת שהיום הזה יהיה ציון יום, אנחנו רק צריכים לבדוק.

<זקלין בכר: באמת מגיע לו.

נורית קורן: מאיר, האם אתה תוכל לבדוק באיזה תאריך לועזי היה יום הולדת של עוזי כדי שיהיה קל לסנכרן עם בתי הספר?

נורית קורן: אני חושבת על היום הזה כי בסך הכול עמותת עמר"ם היא זו שקבעה את יום הזיכרון שאותו ציינו בכנסת כבר שלוש פעמים.

נורית קורן: השנה זו תהיה השנה הרביעית.

נורית קורן: זה נופל ב-21.6 וזה יום לא טוב כי תלמידי בית הספר מסיימים את הלימודים, ולכן אנחנו צריכים לבחור יום אחר.

נורית קורן: אתם רואים שאני פועלת ועושה את הדברים.

נורית קורן: צריך להגיד לזכותו שהוא התחיל את המאבק הזה ושהוא הביא את זה לסדר היום הציבורי, וחבל על כל מה שקרה איתו.

נורית קורן: אנחנו פועלים, אנחנו לא ישנים על זרי הדפנה.

נורית קורן: אני כל הזמן חושבת שאו טו טו יהיו בחירות והוועדה לא תמשיך לעבוד.

נורית קורן: לכן, זהו חלון הזדמנויות וזה סדק צר שצריך להמשיך אותו.

נורית קורן: לכן, אנחנו כל הזמן פועלים ועובדים.

נורית קורן: אני מקווה שבעזרת השם נגיע לתוצאות טובות ושנוכל לתת לכל משפחה לדעת מה עלה בגורל יקיריה.

נורית קורן: תעקבו אחרי זה.

נורית קורן: תבקשו מהנכדים ומכל מי שנמצא בתוך הפייסבוק.

נורית קורן: תהיו עוקבים ותראו.

נורית קורן: אני כל הזמן מעדכנת שם וגם באתר הכנסת.

נורית קורן: תראו גם בערוץ 99 היום בערב כשאעלה את החוק על הקברים.

נורית קורן: הוא לא הראשון, יש עוד דברים.

<רוחמה טורנר: כמה ילדים אותרו, אם חי או מת?

נורית קורן: לא ספרנו, אנחנו נעדכן.

<מאיר אמסלם: - - - בבדיקה.

<מאיר אמסלם: מסקנה סופית – 15.

<רוחמה טורנר: 15?

<מאיר אמסלם: פחות.

נורית קורן: פחות.

<רוחמה טורנר: וכמה מהם מתים?

נורית קורן: כן, מתים – רובם.

<מאיר אמסלם: רובם.

נורית קורן: הוא לא קובע את המוות.

<מאיר אמסלם: שוב, לא תפקידי ולא מקצועי לשכנע את המשפחות של הילדים האלה שהילד נפטר.

<מאיר אמסלם: אני נותן דיווח מצב של מה שיש ברישומים של משרד הפנים, רשות האוכלוסין ומדינת ישראל.

<מאיר אמסלם: אני לא הרופא שחתם על תעודת הפטירה, אבל אם יש לי הודעת פטירה חתומה על-ידי רופא אני מיידע את המשפחה.

<מאיר אמסלם: אני לא זה שקבר אותם, אבל אם יש לי את רישיון הקבורה ואני יכול לעזור למצוא את הקבר, אני נותן את הפרטים האלה.

<מאיר אמסלם: חברת הכנסת קורן מריצה, מצד שני, את החוק של פתיחת הקברים שברגע שיש למשפחה קבר והם יודעים איפה, הם יכולים לפתוח ולעשות בדיקת DNA ואחת ולתמיד לסלק את החשש.

נורית קורן: זה בדיוק.

<רוחמה טורנר: איך אפשר לעשות משהו - - -?

נורית קורן: רוחמה, אני מזמינה אותך לבוא לדיון על הצעת החוק.

נורית קורן: תוכלי לראות שהכול נמצא בפנים, שתנוח דעתך.

נורית קורן: תאמיני לי, קטונתי.

נורית קורן: יש פה מלא יועצים ומשרדים שמעורבים.

נורית קורן: את מוזמנת.

נורית קורן: בשבוע הבא או בעוד שבועיים יהיה דיון ונזמין אותך.

נורית קורן: אני חייבת לסיים כי אנחנו צריכים לפנות את החדר.

נורית קורן: תודה רבה לכולכם, הישיבה נעולה.