ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 20, פרוטוקול מספר 305, 2016-12-07 09:30

יעקב מרגי: בוקר טוב לכולם.

יעקב מרגי: קודם כל ברכת ברוכים הבאים.

יעקב מרגי: אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת, ה-7 בדצמבר 2016, ז' בכסלו תשע"ז.

יעקב מרגי: הנושא, ציון 60 שנה למבצע סיני והברחת יהודי פורט סעיד לישראל.

יעקב מרגי: נמצאת איתנו חברת הכנסת קסניה סבטלובה, שמלווה כמעט את כל הסוגיות האלה בימים המיוחדים ובארגון כנסים ולכן מצאתי לנכון, כשהציעו את הנושא, שהיא תלווה והיא תעשה וניתן לה את דברי הפתיחה.

יעקב מרגי: אבל, ברשותכם כמובן, אני אומַר בהומור, אתם יודעים שכשהמורה באה לכיתה ויש תלמידים מאחרים, במי היא נוזפת?

יעקב מרגי: באלה שנמצאים, אז אני אומר דברי תוכחה לעצמי, אל תיקחו את זה.

יעקב מרגי: הבוקר התעוררנו, יותר נכון כבר אתמול, אבל הבוקר התעוררנו עם הכותרות על תוצאות מבחני הפיז"ה, שמציבים את תלמידי - - - אני לא רוצה לומר מציבים את תלמידי ישראל, זה לא נכון, לא נכון להאשים את התלמידים, את החינוך, את רמת מערכת החינוך במדינת ישראל, במקום לא הכי מכבד.

יעקב מרגי: לצערנו הרב, זה לא המבחן הראשון בשנים האחרונות.

יעקב מרגי: לפני כמה ימים היה גם מבחן טימס ויש את תוצאות מבחני המיצ"ב.

יעקב מרגי: אני אומר את זה בכאב, מדינת ישראל, יחד עם הציבור, משקיעה המון.

יעקב מרגי: המון כסף, משאבים רבים בחינוך ותוצאות אַיִן.

יעקב מרגי: תוצאות אין.

יעקב מרגי: ואני שואל את עצמי, כיו"ר ועדת החינוך בכנסת ואני אומר, במקום אחר הרי היינו מודדים תפוקות אז אנחנו אומרים "תלמידי ישראל", מאשימים אותם, מאשימים את הממשלה, אבל יש עוד צלע אחת פה או עוד שתיים, יש את ההורים שהם החברה בישראל ואיפה ארגוני המורים?

יעקב מרגי: אין לי שום טענה, שלא יישמע שיש לי ביקורת או שאני מכליל או זורק הכול על המורים אבל אני אומר לכם מה שעל לבי.

יעקב מרגי: אני כמעט שנתיים יושב ראש ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת, זה דיון מספר 305 של הוועדה ולצערי הרב אני יכול לספור על כף היד את הפעמים שארגוני המורים השתתפו בדיונים כאן.

יעקב מרגי: אם לא ארגוני המורים יעצבו את מערכת החינוך יחד עם משרד החינוך ויחד עם נבחרי הציבור ויחד עם אנשי המקצוע, אם הם לא, מי כן?

יעקב מרגי: אמרתי את זה לעצמי, הייתי חייב להוציא את זה הבוקר.

יעקב מרגי: נפלתי על יהודי מצרים.

יעקב מרגי: זה יישאר באוויר עד שמישהו יקלוט את זה.

יעקב מרגי: אני זועק את הזעקה הזו כמעט שנתיים.

<קריאה: קראת את הספר "דור ה-Y"?

<קריאה: הכול כתוב שם.

יעקב מרגי: רבותיי, אני אומר מספר מילות פתיחה שקשורות לנושא.

יעקב מרגי: מי שראה בכותרת, אנחנו מציינים בכנסת היום שישים שנה למבצע סיני והברחת יהודי פורט סעיד.

יעקב מרגי: אני יכול לומר לכם, מצאתי קשר לעצמי.

יעקב מרגי: אמנם אני יליד מרוקו, אבל המבצע הסתיים והגעתם לארץ ב-18 לנובמבר, נכון?

יעקב מרגי: זה יום ההולדת שלי.

יעקב מרגי: אז מצאנו קשר.

יעקב מרגי: היהודים יודעים לקשר.

יעקב מרגי: אני לא הולך לחדש לכם כלום בדברי הפתיחה, אבל כדי שלא יאמרו עלינו שאנחנו סובלים מבורות אז הכנו שיעורי בית גם אנחנו.

יעקב מרגי: סדר הדיון הוא כזה, אני אומר מספר מילות פתיחה, אתן לחברת הכנסת קסניה סבטלובה ולאחר מכן לבנה זמיר וקצת נטעם מהאורחים, מחוויות אישיות.

יעקב מרגי: משרד החינוך כמובן נמצא איתנו ועוד אורחים חשובים שירצו להתבטא.

יעקב מרגי: פורט סעיד, כפי שידוע לכם, היא עיר נמל במצרים.

יעקב מרגי: עיר נמל שנמצאת על חוף היום התיכון סמוך לתעלת סואץ.

יעקב מרגי: ידוע שיש לה עיר תאומה בצדה השני של תעלת סואץ בשם פורט פואד.

יעקב מרגי: עד שנות ה-60 של המאה ה-20 הייתה עיר זו גדולה ומבטיחה מבין שלוש ערי התעלה.

יעקב מרגי: במהלך מלחמת העולם הראשונה צבא האימפריה העותומנית פלש לעיר בניסיון להשתלט על התעלה אך נהדף בידי הבריטים ששלטו אז במצרים.

יעקב מרגי: בעיר היו מתדלקים את האניות שהגיעו מאירופה ומציידים אותן במים ובמזון, בעיר נבנתה מספנה גדולה והוקמו בה מפעלים לעיבוד כותנה, מזון ומוצרים שהגיעו מאסיה כגון אורז וטבק.

<קריאה: כל זה בשליטת היהודים שהיו שם.

יעקב מרגי: נגיע, נגיע לזה.

יעקב מרגי: התפתח בה בסיס כלכלי יציב עד מלחמת ששת הימים, 1967.

יעקב מרגי: במבצע "מוסקטר" שנערך בנובמבר 1956 השתלטו על העיר כוחות של בריטניה וצרפת.

יעקב מרגי: ישראל ניצלה השתלטות זו למבצע "תושיה" להעלאת יהודי פורט סעיד ופורט פואד לישראל.

יעקב מרגי: לנוכח התנגדות בינלאומית נסוגו הכוחות הבריטים והצרפתים מפורט סעיד בדצמבר 1956.

יעקב מרגי: בעקבות מלחמת ששת הימים ומלחמת ההתשה שבאה אחריה נהרסה העיר כמעט לחלוטין ונעזבה.

יעקב מרגי: ידוע שמלחמת סיני התקיימה בשנת 1956, היא נפתחה ב-29 באוקטובר 1956 בהצנחת גדוד 80 בסיני.

יעקב מרגי: הרקע למלחמה, המצרים החזיקו את תעלת סואץ ולא נתנו לאניות ולמעבורות של מדינות אחרות לעבור דרכה.

יעקב מרגי: בנוסף לכך היו הרבה פעולות הסתננות לארץ דרך סיני ומעזה, מה שהפריע לביטחון מדינת ישראל.

יעקב מרגי: ידוע שבמלחמה הזו השתתפו מספר מדינות.

יעקב מרגי: הכוחות היו גדולים ומשותפים.

יעקב מרגי: במהלך המלחמה הזו, מלחמת סיני, היו כמה מבצעים, אבל אותנו כרגע היום מעניין מבצע קדש, השתלטות צה"ל על חצי האי סיני ורצועת עזה ומבצע "תושיה" להברחת יהודי פורט סעיד בספינות דיג.

יעקב מרגי: ידוע שהיו במלחמה הזו הרבה אבדות והרבה נפגעים.

יעקב מרגי: ב-14 בחודש בשעות אחר הצהרים, יצאו שתי ספינות בנמל חיפה והחלו לנוע לאורך החוף דרומה.

יעקב מרגי: בדרך זכו הספינות לשמות חדשים איטלקיים שנצבעו בחיפזון על חרטומיהן.

יעקב מרגי: ספינת דיג "אופיר" הפכה ל"קסטלמרה" וספינת דיג "מרחב" הייתה ל"אפרודיטה".

יעקב מרגי: בלילה לווו השתיים על ידי טורפדו של חיל הים ועליה מפקד המבצע, מפקד פלגת הטורפדות, סגן אלוף נפתלי רוזן.

יעקב מרגי: הטורפדו נפרדה מהן כשהגיעו למרחק של 20 מייל מנמל פורט סעיד.

יעקב מרגי: עם התקרבותן לחוף שלחו מברק אל חוליית המוסד ש"האניות הגיעו, נמצאות מחוץ לנמל, נעמיס מחר".

יעקב מרגי: העולים רוכזו במקום מסוים בקהילה היהודית.

יעקב מרגי: הם הורשו להביא איתם, תגידו לי אם זה נכון, לא יותר מ-30 ק"ג של מטען.

<קריאה: מזוודה אחת.

יעקב מרגי: עם שחר הגיע למקום התכנסותם ג'יפ של החוליה ובעקבותיו שש משאיות.

יעקב מרגי: האנשים והחבילות הועלו למשאיות ללא שהיות מיותרות ונסעו אל הנמל.

יעקב מרגי: אנשי חיל הים שהיו על ספינות הדיג קיבלו את פני העולים בחום והתחושה הייתה עילאית שעות אחדות.

יעקב מרגי: לאחר מכן החלה נושבת רוח צפונית חזקה, הגלים גבהו, מצב הרוח ירד מטה מטה.

יעקב מרגי: הספינות הקטנות הטלטלו קשות, מים הציפו את הסיפונים.

יעקב מרגי: גם כאן גילו אנשי חיל הים מסירות למופת בטיפול באנשים ובהשטת הספינות.

יעקב מרגי: בבוקר, כפי שאמרתי לכם, ה-18 לנובמבר, קורים כנראה בתאריך הזה דברים טובים, נכנסו הספינות בנמל חיפה ונקשרו לרציף הצבאי בנמל.

יעקב מרגי: אוטובוסים של הסוכנות חיכו לבאים והעולים הובאו ל"שער העלייה".

יעקב מרגי: כך נסתיים מבצע צבאי ואנושי כאחד והתחיל פרק חדש בהיסטוריה של יהודי פורט סעיד במדינת ישראל ופרק נוסף בתולדות מדינת ישראל.

יעקב מרגי: אני שמח שאנחנו היום עוזבים את כל הכותרות הפופוליסטיות, יש כאן דיונים היום סוערים, אל תיכנסו לפוליטיקה, שני חוקים שיש מי שיגיד שהם חוקים חשובים ויש מי שיאמר חוקים מיותרים ומעוררי מחלוקת.

יעקב מרגי: בגמרא, כשלא מגיעים ליישוב קושיה מה אומרים?

יעקב מרגי: יבוא אליהו הנביא יתרץ לנו קושיות ובעיות.

יעקב מרגי: אני רוצה לומר לכם, כאזרח, אל תיבהלו, אתם יותר מבוגרים ממני, חלקכם, אני גם כבר לא ילד, נולדתי ארבע שנים אחרי מבצע קדש ואני אומר לכם, תמיד אמרו לי, שמע, אם יהיה ככה השמים יפלו ואני רוצה להרגיע, השמים אף פעם לא נופלים.

יעקב מרגי: ואם יש קושיא הגמרא אומרת, גם מקושיא לא מתים, אז אין פתרון.

יעקב מרגי: כולנו בסוף בסוף עם אחד, בני איש אחד אנחנו, לא משנות הדעות שלנו, יש לנו מכנה משותף אחד רחב שמאחד את כולנו כאן וחייבים לשמור על אותו מכנה ולחזק אותו כמה שיותר.

יעקב מרגי: עכשיו חברת הכנסת קסניה סבטלובה.

קסניה סבטלובה: תודה לך כבוד היושב ראש ותודה לך על דבריך המרגיעים.

קסניה סבטלובה: ביום הזה הם נחוצים יותר מכל.

קסניה סבטלובה: אנחנו באים ומאחורינו שובל של דיונים סוערים ואפילו יש כאלה שיגידו קטטות, כן, כאן במשכן הכנסת, בוא נגיד כך - - -

<קריאה: פה זה אי של שפיות.

קסניה סבטלובה: פה זה אי של שפיות ואנחנו מקווים שהשפיות הזאת גם תתפשט, שלא תיבלם פה אלא תתפשט למקומות אחרים.

קסניה סבטלובה: כיוון שאתה מצאת הקשר בין הדיון הזה של היום ליום הולדתך, אני יכולה להגיד לכם שגם אני תמיד צוחקת שגם לי יש הקשר מעניין.

קסניה סבטלובה: אני נולדתי בשנת 77', כבר כולם מגלים מתי הם נולדו, וזו השנה שהנשיא המצרי אנואר סאדאת בא לביקור היסטורי בארץ ועשה היסטוריה והפך את פני המזרח התיכון בטיסה קצרה שאורכת שעה ועשר דקות מקהיר לישראל.

קסניה סבטלובה: מפה הייתי רוצה לעבור, בהמשך לרקע ההיסטורי שאתה נתת, כבוד היושב ראש, לקונטקסט היסטורי.

קסניה סבטלובה: כולנו יודעים ושמענו פעמים אינספור וגם אם נעשה חיפוש פשוט בגוגל על פליטי 48' אז אנחנו יודעים שבעשרת העמודים הראשונים, ואין צדיקים כאלה שהם כל כך שמרחיקים מעבר לעשרה העמודים האלה, נפגוש רק את תולדות הפליטים הפלסטינים הערביים בארץ ישראל ואולי בעמוד 11 ואולי בעמוד 38, למי שישקיע זמן ויעבור וימשיך בחיפוש הזה, אז ישמע גם על פליטי 48' היהודים, הרבים כל כך וביניהם גם יהודי מצרים.

קסניה סבטלובה: מה שכן, זה המונח, 48', אבל כמובן שיש הרבה תאריכים שיש להם משמעות, במיוחד לכם, כמובן שגם 48' עצמה.

קסניה סבטלובה: ב-48', באותו לילה גורלי שקמה מדינתנו והייתה הכרזה אז כבר היו פרעות וכבר היו התנכלויות גם ליהודי מצרים וכבר היו תהליכים שהם נקודת אל חזור, שהחיים לעולם כבר לא יחזרו לאותה נקודה שבה הם היו לפני כן.

קסניה סבטלובה: נקודה נוספת היא כמובן 51' עם "עסק הביש" והמאסר של אותם 13 הגיבורים ותלייתם של שניים מהם.

קסניה סבטלובה: מאסרים ארוכי טווח וביניהם מאסר של 15 שנה לאישה, שזה היה אז המאסר הכי ארוך שניתן אי פעם לאשה במצרים.

קסניה סבטלובה: זה גם 52', עלייתם של הקצינים החופשיים, מוחמד נגיד וג'מאל עבד אל נאצר והלאמה של הרכוש ופגיעה בזכויות.

קסניה סבטלובה: רוח מאוד אנטי יהודית שנושבת כבר מאותו בניין ששם קם השלטון המצרי החדש.

קסניה סבטלובה: ב-56', מבצע קדש, המערכה המשולשת של ישראל-בריטניה-צרפת ואצלנו מבצע קדש, מלחמת סואץ, שסתמה את הגולל, יש לומר, על תולדות של הקהילה המפוארת, הקהילה של יהדות מצרים בארץ מצרים.

קסניה סבטלובה: אני רוצה להגיד לכם שכל השלבים האלה הם חשובים וכשאנחנו היום דנים בוועדת החינוך על תולדות ההצלה, שזה הרואי, לא פחות, כי מבחינת השלבים, מבחינת הדיונים שהיו על המבצע הזה, כיצד הצילו וכיצד הגיעו לעיר ששם מההפצצות הבריטיות נהרגו כ-10,000 איש בעיר של 600,000 איש, בסואץ, והסכנה הייתה כל כך גדולה, גם לאלה שמצילים אותם וגם לאלה שסיכנו את חייהם וחירפו את נפשם, על מנת להגיע ולעזור ליהודי מצרים ויהודי פורט סעיד ופורט פואד להגיע ארצה, גילו פה תושייה יוצאת מן הכלל שזה משהו שאפיין תמיד את העם שלנו, שאפיין את המדינה שלנו מן היום הראשון שהיא קמה.

קסניה סבטלובה: התכונה הזאת שהיא חשובה כל כך, תושייה, יידישע קאפ, אומרים, כן?

קסניה סבטלובה: ביידיש, הראש היהודי, זה בעצם מה שדוחף אותנו כל הזמן קדימה וזה מה שמציל חיים, חיי אדם.

קסניה סבטלובה: כאשר כולנו פה ויהודים בודדים נשארו שם במצרים לא יותר - - -

<קריאה: ארבעה.

קסניה סבטלובה: ארבעה, רציתי להגיד עשרה אבל הנה, זה ירד לארבעה.

קסניה סבטלובה: יש קהילה במרוקו שהיא אמנם קהילה יפה, אבל גם קהילה מצומצמת מאוד, אי קטן ושריד מאוד קטן מכל מה שהיה שם פעם.

קסניה סבטלובה: התהליך המופלא של קיבוץ הגלויות עדיין בעיצומו.

קסניה סבטלובה: אנחנו כל הזמן קולטים עלייה וכל הזמן פתוחים לגלים חדשים של עולים, אבל חשוב מאוד, בתוך כל התהליכים האלה של קליטה ושל התחדשות ושל בניית הארץ ובניית המדינה, לא לשכוח את העבר.

קסניה סבטלובה: אמר יגאל אלון ואני מסכימה איתו ותמיד מצטטת את המלים האלה, מי שלא זוכר את העבר שלו – אין לו עתיד.

קסניה סבטלובה: אני יכולה להגיד לכם שאין לו גם הווה, כי אין את הלבנים האלה שאיתן בונים את ההווה, בונים את ההיסטוריה, בונים את התודעה, אז אני מאוד מקווה שבעזרת התהליכים שהחלו, עם ועדת ביטון, תהליכים שיש להם תרומה ניכרת של ראשי הקהילות היהודיות וכמובן חברה יקרה, הגברת לבנה זמיר שדוחפת ודוחפת ודוחפת, וגם כולכם ששותפים למהלכים האלה, שבסופו של דבר אנחנו לא רק נגיע למצב שאנחנו ביום הזה דנים כאן, בוועדת הכנסת, פה, בוועדת החינוך בכנסת, אלא גם שבכל בית ספר ייזכרו בתאריכים האלה, ילמדו אותם, שזה יהיה חלק חובה בחינוך.

<קריאה: זה יופיע.

יעקב מרגי: אנחנו נשמע, אל תתפלאו אנחנו נשמע.

<קריאה: הלוואי.

קסניה סבטלובה: לאט לאט, רק שלפעמים לא צריך לחכות שזה יהיה לאט לאט.

קסניה סבטלובה: זה בסך הכול מעשה ידי אדם, זה לא משהו שמנחיתים עלינו משמים, אנחנו יוצרים את התהליכים האלה.

קסניה סבטלובה: לכתוב ספר לימודים, אז אנשים כותבים אותו, בני אדם, ואם אפשר להעביר חוקים מסוימים תוך יומיים מקריאה טרומית לקריאה ראשונה, זו עקיצה קטנה לקואליציה, אז אני חושבת שגם אפשר להפיק ספר היסטוריה שהוא מלא - - -

יעקב מרגי: אני מעדיף שספר ההיסטוריה ייקח יותר מיומיים.

קסניה סבטלובה: כן, אבל אני אומרת שאפשר לקחת טווח סביר של זמן ולהשלים את התהליכים האלה שעליהם דיברו בוועדת ביטון ולהגשים את המסקנות האלו.

קסניה סבטלובה: לגרום לכך שאנחנו פה, בקיבוץ הגלויות, נרגיש שלכל קהילה ולכל שפה יש את החלק שלה בתודעה שלנו, בחינוך שלנו ובלב שלנו.

קסניה סבטלובה: תודה לכם.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: אנחנו ניתן, כפי שאמרתי, ללבנה זמיר לומר מספר מלים ואחר כך נראה סרטון.

יעקב מרגי: יש לנו אורחים חשובים כמו פרופ' הנרי גרין, נמצא אתנו פה?

<לבנה זמיר: כן, הוא פה.

<לבנה זמיר: הנה, הוא כאן.

<לבנה זמיר: ממיאמי.

יעקב מרגי: ממיאמי.

יעקב מרגי: לאחר מכן נשמע את ניסים לוי עם עדות ועוד.

יעקב מרגי: כל מי שירצה להתבטא יוכל להירשם עם פתק קטן אצל המנהלת וככל שהזמן יתיר לנו, בבקשה.

יעקב מרגי: רק לצמצם, לא לחזור על דברים, כדי שנוכל ליהנות מהחוויה הזו שכל אחד ייתן את הצד שלו, בבקשה.

<לבנה זמיר: קודם כל, תודה רבה לחבר הכנסת יעקב מרגי, יושב ראש ועדת החינוך בכנסת.

<לבנה זמיר: תודה רבה שפתחת לנו את הדלת של הוועדה החשובה הזאת, בעיניי החשובה ביותר בכנסת, תאמינו לי, כל השאר הן פוליטיקה.

<לבנה זמיר: פה אלה הדברים שנעשים באמת.

יעקב מרגי: תודה.

<לבנה זמיר: תודה רבה לך, תודה לחברת הכנסת קסניה סטבלובה, שמלווה אותנו מיום שהיא רק נכנסה לכנסת.

<לבנה זמיר: היא באה מהתקשורת, זה עכשיו במודה, מהתקשורת לכנסת, ומיד הקימה לובי, שדולה לשימור המורשת של יהודי ארצות ערב.

<לבנה זמיר: תודה רבה על מה שעשית עד היום ואת איתנו.

<לבנה זמיר: עובדה, היא פה, היא פה.

קסניה סבטלובה: ונמשיך.

<לבנה זמיר: ונמשיך.

<לבנה זמיר: ותודה ליהודית מנהלת הוועדה, שליוותה את זה מההתחלה ועד הסוף.

<לבנה זמיר: עכשיו בקצרה.

<לבנה זמיר: מה ששמענו פה זה היסטוריה, מה שחבר הכנסת מרגי סיפר זה היסטוריה.

<לבנה זמיר: הוא נולד אחרי זה וטוב שההיסטוריה הזאת נכתבת לפרוטוקול.

<לבנה זמיר: מאוד חשוב מה שסיפרת כאן לתיעוד, כי זה בא מפיך ולא אנחנו המצאנו, אבל כאן נמצאים בקבוצה הזאת אנשים שהיו נערים בשנת 56', שיחד עם הוריהם חוו את הבריחה מפורט סעיד, יחד עם הוריהם ראו את הבית שלהם נחרב.

<לבנה זמיר: יש קללה בערבית "יחרב ביתאכ", אתם מכירים אותה?

<לבנה זמיר: יחרב ביתהום.

<לבנה זמיר: אני מצריה ומבינה את הפירוש.

<לבנה זמיר: או שנשרף להם הבית, אבא של ניסים שעכשיו יספר, נשרף הבית והוא צילם את זה, אז יש גם תיעוד.

<לבנה זמיר: האנשים שפה הם אלה שברחו.

<לבנה זמיר: נמצאת כאן אתנו מישהי שאבא שלה מפורט סעיד, אבל זה היה הגל הראשון.

<לבנה זמיר: פה אני אציין בקיצור, היו שלושה גלי בריחה, גירוש, מאסרים והתנכלויות על יהודי מצרים.

<לבנה זמיר: לא הייתה ארץ ערבית אחרת שעשתה את זה ליהודיה.

<לבנה זמיר: היה "פרהוד", בסדר, אבל זה אחרת, זה בן לילה.

<לבנה זמיר: אומרים לאדם, תוך יומיים אתה מחוץ לאדמת מצרים.

<לבנה זמיר: פנינה עתיר פה, אבא שלה, אלבצראווי, זה אחר כך, בגל הראשון, שנתיים וחצי בכלא.

<לבנה זמיר: אני אגיד במהירות את שלושת הגלים.

<לבנה זמיר: 14 במאי 48', ואני ביניהם, הייתי בת עשר, עכשיו אתם יודעים בת כמה אני, אני לא ילדה, כבר מזמן לא, ב-14 במאי 48', עשרה קצינים מצריים חדרו לתוך הבית שלנו, כמעט שברו את הדלת, מחפשים, לא מצאו כלום.

<לבנה זמיר: הוריי עומדים, צבע הפנים כמו הקיר, הלכו, עלו אצל דודי, אח של אבי, גרנו בווילה, שתי קומות, אותו לקחו לבית סוהר, אמרו לו, "אתה סהיוני", כמוהו אותו לילה 1,600 יהודים נעצרו ונשלחו לכלא המצרי על לא עוול בכפם, רק בגלל היותם יהודים.

<לבנה זמיר: שנה וחצי נשארו בבית סוהר, לקחו את העסק של אבא שלי, אמרו לו, "אתה אח של סהיוני" אז סגרו לו את העסק, הלאימו אותו, בית דפוס שהיה אחד הגדולים בקהיר.

<לבנה זמיר: שנה וחצי ללא פרנסה, שבעה ילדים, שלוש משפחות.

<לבנה זמיר: ויום אחד באו לאבי ואמרו לו, אתה תמצא את אחיך באנייה ביום זה וזה, שעה זו וזו, תפדאללו.

<לבנה זמיר: יעני, תפדאללו זה גירוש, אבל בלשון מצרית, ככה אומרים המצרים, הם לא אומרים "תלכו מפה", אבל על היציאה שלהם כתוב "רוחו בלא רגעה" הלוך ללא חזור, יעני, "רוחו מא תרגעוש".

יעקב מרגי: one way.

<לבנה זמיר: One way ticket, to the moon לא אכפת להם לאן.

<לבנה זמיר: מחנה פליטים במרסיי, לא יתואר, בחדר בגודל כזה שלוש משפחות, כל משפחה קיר, תשע מיטות כמו של הסוכנות, מברזל, שבבוקר אמי העלתה על הקיר ובלילה הורידה, עם סדין שהשכן לא יראה אותה.

<לבנה זמיר: זה קשה מאוד.

<לבנה זמיר: או עם דלי לחכות לקצת דייסה כי גורשנו ללא כלום, רק 20 לירות מצריות ומזוודה אחת ביד.

<לבנה זמיר: זה הגל הראשון.

<לבנה זמיר: הגל השני הוא ב-56'.

<לבנה זמיר: פה קרה משהו אחר.

<לבנה זמיר: צה"ל המציא את מבצע "תושיה".

<לבנה זמיר: עמד בראשו לובה אליאב, כולם יודעים מי האיש, זכרונו לברכה, עשה דבר, באמת גבורה.

<לבנה זמיר: הוא האיש שעמד בקשר עם הוריו של ניסים לוי להברחת פורט סעיד.

<לבנה זמיר: התכנית הייתה, חבר הכנסת מרגי, להיכנס גם לתוך קהיר ולהבריח את יהודי קהיר ואלכסנדריה, אבל מה קרה?

<לבנה זמיר: יהודי פורט סעיד הספיקו, כי נכנסו פנימה עם הצבא הבריטי והצרפתי וצה"ל והצליחו, הוא יספר את זה, להבריח את כל מי שרצה מיהודי פורט סעיד לאניות האלו שסיפרת עליהן וכשהגיעו לפאתי קהיר לא הספיקו להיכנס פנימה.

<לבנה זמיר: רצו להבריח את האלפים, את העשרות אלפים האלה, אבל בן גוריון קיבל צו מארצות הברית ואז, ב-56', היינו תלויים בארצות הברית, נתנו הוראה למדינת ישראל לסגת.

<לבנה זמיר: אחר כך בן גוריון אמר או"ם-שמום, אבל אז היו חייבים לציית ובן גוריון ציית ונסוג ולא נכנס לקהיר.

<לבנה זמיר: ומה קרה אז?

<לבנה זמיר: יושבים פה אנשים שיודעים לספר מה קרה להם ולהוריהם.

<לבנה זמיר: ג'מאל עבד אל נאצר היה פשוט כעוס בצורה בלתי רגילה.

<לבנה זמיר: למה?

<לבנה זמיר: כי תעלת סואץ שהוא הלאים חודשים לפני כן, הוא הלאים את תעלת סואץ עשרים שנה לפני הזמן, כי היא הייתה שייכת לבריטים ולצרפתים, הוא אמר, עד כאן, כל אנייה שעוברת משלמת את המסים שלה למצרים וכל ההישג העצום הזה לפני מיליוני מצרים שמחאו לו כפים, פתאום החריבו לו את הבייבי שלו, החריבו לו את תעלת סואץ, איך האיש ישתוק?

<לבנה זמיר: הוא היה כמו שאומרים "כלב בן סהראן", כלב שיוצא מגדרו והוא אמר את זה, כל היהודים הם ציוניים והם יגורשו.

<לבנה זמיר: וכך הוא עשה.

<לבנה זמיר: בן לילה הוא הכניס עשרות אלפי יהודים לבתי סוהר ולא היה מקום בבתי הסוהר, אז מה הוא עשה?

<לבנה זמיר: הוא לקח 15 בתי ספר ששייכים לקהילה היהודית, הפך אותם לבתי סוהר.

<לבנה זמיר: הכניס 80 איש לתוך כיתות, בתנאים בלתי רגילים, עם סטירות כדי שישתקו.

<לבנה זמיר: אין איפה להתפנות.

<לבנה זמיר: זה היה תת אנושי.

<לבנה זמיר: לא היה מקום בבתי הסוהר, מה הוא עשה?

<לבנה זמיר: הוא קרא לזה "רזידון- פורסה", מעצר בית.

<לבנה זמיר: משפחות שלמות לא יכלו לצאת מהבית אלא רק אדם אחד ועמד בחוץ שוטר, שרק איתו הוא יוצא להביא אוכל וחוזר, למה?

<לבנה זמיר: כדי שלא ימכרו חלילה את היהלומים.

<לבנה זמיר: הוא לא יודע שהראש היהודי יודע לפעמים לבלוע יהלום בתוך שקית פלסטיק קטנה ואחר כך, סליחה, הוציאו את זה באנייה, כי ידעו שיגורשו.

<לבנה זמיר: אבל לא כולם יכלו לעשות את זה.

<לבנה זמיר: הוא לא אפשר למכור אפילו שולחן וכל אלה שנאסרו, 25,000 איש, גורשו תוך חמישה חדשים.

<לבנה זמיר: היה כאוס אדיר, אדיר, בקהיר.

<לבנה זמיר: יהודי אלכסנדריה הובאו לבתי הכלא של קהיר כמו עדר.

<לבנה זמיר: עד חודש מרץ או אפריל, 25,000 יהודים מתוך 50,000-60,000 שעוד נותרו, כי בגל הראשון יצאו, ברחו או גורשו 25,000.

<לבנה זמיר: מאז, האמינו לי, מאז מצרים התחילה ליפול בצורה חדה, כי איפה שאין יהודים אין פרנסה, אין כלכלה.

<לבנה זמיר: אז אם מצד אחד יהודי פורט סעיד ניצלו - - -

יעקב מרגי: אני שמח לשמוע את זה.

יעקב מרגי: כל הכבוד.

<לבנה זמיר: אבל זו אמת, זה מה שקרה עד היום, לסיסי, הוא חוזר, הוא אוהב אותנו, אינשאללה ימשיך כך, מפני שהוא יודע שכשמצרים נפתחת ליהודים מכל העולם, ואת זה עשה מוחמד עלי ב-1805, פתח את מצרים לכל מי שרק רוצה ואז היהודים צפו משכונת חרט אל יאהוד והתחילו להקים את הבנקים הראשונים, את בתי הזיקוק הראשונים, את הכותנה הכי גבוהה בעולם גידל יהודי.

<לבנה זמיר: אז הוא ידע וא-סיסי יודע גם היום, כי הוא התרועע בתור ילד עם יהודים בשכונה.

<לבנה זמיר: ביום שהוא יפתח את ארצו ליהודים ולמערב בכלל, מצרים תשגשג.

<לבנה זמיר: הלוואי וישמע אותי ואני מדברת איתו עכשיו, "סיסי, אתה שומע?

<לבנה זמיר: אני בדרך".

יעקב מרגי: הדיון משודר באינטרנט, הוא צופה בך עכשיו.

יעקב מרגי: אתה צופה בי ואני יודעת שאתה צופה בי, מזמן כבר אמרו לי בשגרירות, אִנתי - - -

יעקב מרגי: הוא שואל: מי זו לבנה?

<לבנה זמיר: הוא יודע.

<לבנה זמיר: דיברתי איתו - - -

יעקב מרגי: "איך, איך נתנו לה לעזוב את מצרים?

יעקב מרגי: "

<לבנה זמיר: אנא מסרייה, אבל אני פה כי המדינה הזאת, במדינה הזאת, זה מה שאמי אמרה כשהיינו במרסיי, היא אמרה לאבא שלי, אתה התחלת לעבוד פה במרסיי, אבל אנחנו הולכים למדינה שיש בה רק יהודים, שאף אחד לא יגיד לילדים שלי, "אטבח אל יהוד" או "סאל ז'וויף" כפי שאמרו לנו במרסיי, ברחובות, כשיצאנו קצת מהמחנה.

<לבנה זמיר: בגל האחרון, רבותיי, אתם יודעים, מה קרה שם?

<לבנה זמיר: זה היה עוד עם נאצר.

<לבנה זמיר: ב-67', מלחמת שת הימים, נאצר הכניס לבית הסוהר כל היהודים הזכרים שעוד היו שם.

<לבנה זמיר: מגיל 16 עד גיל 75 - - -

יעקב מרגי: היה לו מורה טוב – פרעה.

<לבנה זמיר: נכון אבל מה קרה לפרעה?

<לבנה זמיר: הלך, אבל אנחנו פה.

<לבנה זמיר: אז אני מסיימת עם הגל האחרון.

<לבנה זמיר: שנתיים וחצי של עינויים, של עינויים, 67', שנתיים וחצי של עינויים, שכל הזכרים היהודים במצרים היו חייבים, בבית סוהר שנקרא א-תוֹר, שם זה היה עם עבודות פרך, היו חייבים להסתובב מסביב על ארבע ולצעוק, "אל יהוד כלב אל עראב" והיו מצליפים בהם והיו שם מעשי סדום, רבותיי, לפני כל אלה שהיו שם.

<לבנה זמיר: זה חייב להיאמר, אז על מה מדברים פה?

<לבנה זמיר: על מה מדברים?

<לבנה זמיר: תודה לך, חבר הכנסת מרגי, שאפשרת, איפשרת את הסיפור, כי יש המכחישים אותו.

<לבנה זמיר: במכון בן צבי אומרים, לא, כל היהודים הגיעו לישראל מתוך ציונות, אז סליחה, מכון בן צבי, הגיע הזמן שתבינו, היה פה גירוש המוני, התנכלויות ורכוש רב, תודה רבה.

יעקב מרגי: תודה רבה, לבנה.

יעקב מרגי: אנחנו, כפי שאמרתי, בעידן של הסיפור המלא, כל הזמן כשרצינו וכשרצו קודמיכם ואתם לדבר אז חשבו שאנחנו באנו ממקום של להתלונן ולהאשים וחבל שלא היטו אוזן, כי באמת, מי שאיתנו עוד יכול לתקן, עוד אפשר לספר, אבל דורות שלמים לא זכו לשמוע את כל הסיפור.

יעקב מרגי: גם החלוציות, גם מסירות הנפש, לעזוב הכול, "לך לך מארצך, ממולדתך ומבית אביך אל הארץ אשר אראך", קורה בכל דור ודור.

יעקב מרגי: אני שמח שאנחנו בעידן כזה שאנחנו מספרים.

יעקב מרגי: משרד החינוך, כפי שהזכרנו, עם דוח ביטון ועוד יוזמות אחרות, ואנחנו ניתן הזדמנות למשרד החינוך להשמיע לנו.

יעקב מרגי: כרגע נראה סרטון.

יעקב מרגי: לאחר מכן נשמע את פרופ' הנרי גרין.

יעקב מרגי: בבקשה.

יעקב מרגי: אנחנו רק נודה לחברת הכנסת קסניה שהולכת לוועדה אחרת.

יעקב מרגי: (הקרנת סרטון).

יעקב מרגי: טוב, נצטרך לסגור את זה.

יעקב מרגי: פרופ' הנרי גרין.

<הנרי גרין: אפשר לדבר באנגלית?

<לבנה זמיר: כן, כן, כולנו מבינים.

יעקב מרגי: כולם מבינים אנגלית?

<לבנה זמיר: כן, כן.

<לבנה זמיר: כן.

יעקב מרגי: אני אומר לך, עדיף עברית עם טעויות מאשר שפה זרה.

יעקב מרגי: דבר.

<לבנה זמיר: הוא לומד.

<קריאה: הוא לא יכול בעברית, קשה לו.

<הנרי גרין: (אומר דברים בשפה האנגלית, להלן התרגום החופשי) קודם כל אני רוצה להודות ללבנה ולוועדה על הדיון שמתקיים כאן היום.

<הנרי גרין: מאוד חשוב שנחשוב במונחים של העתיד.

<הנרי גרין: ה"קול הספרדי" הוא פרויקט שאסף את הסיפורים כפי שעשה שפילברג.

<הנרי גרין: שפילברג אסף 52 אלף סיפורים של ניצולי שואה, 52 אלף.

<הנרי גרין: פחות מ-100 מהם היו של ספרדים, מזרחיים שחיו במרוקו, אלג'יריה, מצרים, עיראק - - -

<קריאה: עשיתי 99.

<הנרי גרין: הקול הספרדי מבקש מכם לספר את הסיפורים, הוא מבקש מהיהודים של מצרים לספר את הסיפור שלהם, ה-8000 שהיו שם ועזבו.

<הנרי גרין: ולמה?

<הנרי גרין: למה?

<הנרי גרין: מכוון שזה עבור הילדים שלכם, הנכדים שלכם, דור לדור, הם צריכים לדעת את הסיפורים, הם צריכים להתגאות במי שאתם ובמה שעשיתם.

<הנרי גרין: מעבר לכך, אנחנו צריכים לשמר את הסיפורים האלה בשביל החינוך וההשכלה.

<הנרי גרין: תכנית הלימודים צריכה להשתנות.

<הנרי גרין: ואנחנו נוכל לשנות אותה אם יהיו לנו את הסיפורים.

<הנרי גרין: בגלל שהתיעוד הממשלתי, ההיסטוריה, האופן שבו נספר את זה, הוא הסיפור שלא סופר על ידי הספרדים.

<הנרי גרין: ועדיין, הם מהווים 50% מכלל האוכלוסייה של ישראל.

<הנרי גרין: הם מהווים 50%, 100% כמעט בצרפת.

<הנרי גרין: הם מהווים אולי 10%-15% מאוכלוסיית ארצות הברית.

<הנרי גרין: אנחנו צריכים לספר את הסיפורים הזה ועל ידי כך נוכל לשנות את הנרטיב הישראלי.

<הנרי גרין: נשנה אותו כך שנבין שהספרדים היו חלק מהמפעל הציוני, שהם בנו את המדינה וכך נוכל להעביר את המורשת לילדים.

<הנרי גרין: זאת הסיבה למה זה חשוב כל כך.

<הנרי גרין: הסיפור שלכם הוא סיפור על זכויות אדם, הוא לא שונה מסיפורם של הפלשתינאים, זה לא שונה ממה שקרה בבוסניה או בדרום אפריקה.

<הנרי גרין: אתם חייבים להבין והעולם חייב להבין שאתם הפכתם לפליטים.

<הנרי גרין: איבדתם את כל רכושכם, כפי שלבנה אמרה.

<הנרי גרין: איבדתם את כל הנכסים שלכם.

<הנרי גרין: מגיע לקול שלכם להשמע.

<הנרי גרין: והדרך היחידה בה נוכל להשמיע אותו ולגרום לכך שהממשלה בישראל תשנה את החינוך, האו"ם יבין את זה וישנה את ההבנה שלו לגבי משמעות זכויות האדם בישראל, לגבי כך שהיו מיליון פליטים, 80 אלף ממצרים, זה יקרה אך ורק אם אתם תספרו את הסיפור שלכם, ותספרו אותו בעברית בישראל ובצרפתית בצרפת או בצרפתית בקוויבק.

<הנרי גרין: כך שהוא יעבור הלאה למערכת החינוך.

<הנרי גרין: אני חושב שאם נוכל לעשות את זה אז בתוך דור אחד יהיה שינוי משמעותי.

<הנרי גרין: ויש לנו רק דור אחד מכוון שאתם, שעזבתם ב-1956, אם הייתם בני עשרים, היום אתם בני 80, אם לא תספרו את הסיפור – אז מתי?

<הנרי גרין: אתם יודעים, בפרקי אבות נאמר: "אם לא עכשיו אימתי?", זאת ההזדמנות שלכם.

<הנרי גרין: תספרו את הסיפורים, תעבדו עם לבנה, תעבדו עם הארגונים המצריים.

<הנרי גרין: תספרו את הסיפור שלכם.

<הנרי גרין: תספרו לשרים השונים שמעורבים.

<הנרי גרין: צריך להיות מימון על מנת שאתם לספר את הסיפורים שלכם.

<הנרי גרין: זאת רק דוגמה קטנה של מה שאפשר לעשות אבל אני מאמין, אני באמת מאמין שאתם יודעים מה אתם צריכים לעשות ואתם יכולים לגרום לזה לקרות.

<הנרי גרין: תודה רבה.

יעקב מרגי: Thank you very much.

יעקב מרגי: .

יעקב מרגי: תודה רבה.

יעקב מרגי: ניסים לוי, אנחנו, אתה יודע, גדלנו עם צבא וכו' ועכשיו כולם מחכים לשמוע סיפורים.

<ניסים לוי: בסדר גמור.

<ניסים לוי: לבנה זמיר התחילה לספר שהבית שלנו בפורט סעיד נשרף וזה לא רק הבית שלנו, זה בית של כמה משפחות שנשרף.

<ניסים לוי: אני רוצה, לפני שאני אספר, להראות לכם תמונה שתתרשמו מהו בית שנשרף.

<ניסים לוי: תראו איך הבית שלנו נשרף.

<ניסים לוי: במבצע "תושיה" מדברים הרבה על הברחת יהודי פורט סעיד.

<ניסים לוי: אני רוצה להבהיר כמה נקודות.

<ניסים לוי: קודם כל, יושב ראש הוועדה סיפר בתמצית על מבצע "תושיה" ולבנה גם הוסיפה.

<ניסים לוי: יש לי כמה נקודות להבהיר וזה בשום מקום לא סופר.

<ניסים לוי: יהודי פורט סעיד לא הוברחו.

<ניסים לוי: הוברחו ממי?

<ניסים לוי: מהמצרים?

<ניסים לוי: לא היו מצרים, היה שלטון בריטי צבאי.

<ניסים לוי: היו 85 יהודים מתוך 300 שנרשמו לצאת לחיפה עם שתי הספינות האלו, 25 ברגע האחרון התחרטו, נשארו 60.

<ניסים לוי: ביניהם דודים שלי, קרובים שלי, שכנים שלי, שיצאו עם הספינות האלו.

<ניסים לוי: הייתה הפלגה מאוד קשה.

<ניסים לוי: חששו שאולי הספינה תתהפך.

<ניסים לוי: כשהגיעו לחיפה, אני פגשתי אותם אחר כך, סיפרו לי שהייתה הפלגה קשה מאוד וחששו מטביעה.

<ניסים לוי: נשארו 240 יהודים מאחור.

<ניסים לוי: הייתה תכנית פינוי מסודרת של הצרפתים, שלקחו את כל הזרים שהיו בפורט סעיד, היו גם אנגלים, צרפתים, איטלקים וגם היהודים.

<ניסים לוי: הייתה תכנית.

<ניסים לוי: הקונסול הצרפתי נתן לנו laissez passer לכולם והפלגנו למרסיי.

<ניסים לוי: בשתי נגלות.

<ניסים לוי: היו שתי אניות צרפתיות ששימשו כבתי חולים צפים בכניסה לתעלה.

<ניסים לוי: אנחנו הלכנו בנגלה הראשונה.

<ניסים לוי: הגענו למרסיי.

<ניסים לוי: בנגלה השנייה היו שאר היהודים.

<ניסים לוי: למה נשארו?

<ניסים לוי: כי אלה יהודים שהיו בעלי חנויות שהוציאו את כל רכושם, בניגוד ליהודים של קהיר שיצאו בלי כלום.

<ניסים לוי: אנחנו יצאנו עם כל רכושנו ולא הוברחנו, אף אחד לא הבריח אותנו.

<ניסים לוי: אנחנו יצאנו באור יום, באניות, כשהמצרים שעבדו איתנו ליוו אותנו ובדמעות נפרדו מאיתנו.

<ניסים לוי: העוזר שלנו בכה.

<ניסים לוי: אמר, קחו אותי איתכם, אני מוכן להיות יהודי.

<ניסים לוי: אני מוכן לעלות איתכם לארץ.

<ניסים לוי: לכן לגבי מבצע "תושיה" צריך להבין דבר אחד, חברים, לובה אליאב פנה לבן גוריון אחרי שהבריטים כבשו את פורט סעיד ואמר לו, תקשיב, יש כמה מאות יהודים בפורט סעיד שהם בסכנת חיים מיידית.

<ניסים לוי: זה לא נכון, בכלל לא נכון.

<ניסים לוי: היינו 300 יהודים, אחרי המלחמה הסתובבנו בעיר, הלכנו, הוצאנו את הרכוש שלנו, היו כעשרים משפחות שהבית שלהם, כמו שאתם רואים, נשרף כתוצאה מן המלחמה.

<ניסים לוי: הייתה מלחמה מאוד קשה.

<ניסים לוי: פצצה אחת נפלה ליד הבית שלנו ואבא שלי נפצע.

<ניסים לוי: לא נפצע קשה, אבל היה כולו דם מהרסיסים של הזכוכיות.

<ניסים לוי: יצאנו לבית שכן של הרב, התרכזנו, היינו איזה 30-40 יהודים והבית מלמעלה התחיל גם לבעור.

<ניסים לוי: הרב אמר, חברים, נתחיל להתפלל.

<ניסים לוי: אבא שלי אמר, חבר'ה, מה זה להתחיל להתפלל?

<ניסים לוי: הבית עוד מעט נופל.

<ניסים לוי: יש לנו שתי ברירות, או שנישאר כאן וכולנו נמות או שנצא החוצה ונמצא מחסה.

<ניסים לוי: אמרו, איך נמצא מחסה?

<ניסים לוי: יריות בחוץ, טנקים.

<ניסים לוי: אמר, חבר'ה, זו הברירה היחידה שיש, בואו אחריי.

<ניסים לוי: הוא תפס פיקוד כמו קצין בצה"ל – בואו אחריי.

<ניסים לוי: הוציא אותנו ותפסנו מחסה בכנסייה, מרכז נוצרי ליתומים, לסעד.

<ניסים לוי: שם נשארנו.

<ניסים לוי: למחרת יצאנו, הייתה הפסקת אש.

<ניסים לוי: מספרים בסיפורים ש-10,000 מצרים נהרגו וזה לא נכון.

<ניסים לוי: 700, 800 מצרים שנהרגו ואולי 1,000, 2,000 פצועים, אבל עד שאנחנו יצאנו לא הרגשנו סכנה, לא הייתה שום סכנה כי היה משטר בריטי.

<ניסים לוי: ואז כשבא לובה אליאב, אבא שלי מספר, תשמע, יש שמועה שיש קצינים ישראלים שמסתובבים בפורט סעיד.

<ניסים לוי: קצינים ישראלים?

<ניסים לוי: כולם התרגשו ואז לאט לאט התברר שזה לובה אליאב שבא עם איש מוסד והם התחילו להכין רשימה של מי שרוצה לעלות לחיפה.

<ניסים לוי: באו לאבא שלי, אמרו לו, אתה רוצה לעלות לחיפה?

<ניסים לוי: יש שתי ספינות דיג.

<ניסים לוי: אבא שלי אמר, בשביל מה?

<ניסים לוי: מה אם נגיע לישראל בעוד שבועיים או חודש?

<ניסים לוי: הרי יש אנייה צרפתית שלוקחת אותנו למרסיי.

<ניסים לוי: מה יש למהר?

<ניסים לוי: ולמעשה, לא כל היהודים השתכנעו מהסיפור של לובה אליאב, רק 60 עלו בספינות האלו.

<ניסים לוי: השאלה שנשאלה אז, כשהגיעו לחיפה החבר'ה, והיא רלבנטית גם להיום השאלה שנשאלת: האם מבצע "תושיה" היה הכרחי?

<ניסים לוי: מה קרה אז?

<ניסים לוי: הרי 240 נשארו מאחור ורק 60 עלו.

<ניסים לוי: אם לא היה מבצע "תושיה" היו כולם עולים דרך צרפת ללא שום בעיות, אז נכון שאי אפשר להפחית מערכו של צה"ל, היה תכנון מעולה, הביצוע היה מושלם, הכול היה בסדר גמור אבל אלו השאלות שנשאלו.

<ניסים לוי: רק שתדעו מהו מבצע "תושיה".

יעקב מרגי: תודה רבה.

יעקב מרגי: בואו נשמע, יוסף תם, עדות אישית.

<לבנה זמיר: יוסי תם, אתה מייצג את יהדות יהודי קהיר שגורשו והסיפור שלו מאוד מיוחד, כי הוא קשור לאנואר סאדאת.

<לבנה זמיר: בבקשה.

<יוסף תם: שלום, שמי יוסי תם, אני יליד קהיר.

<יוסף תם: עליתי לארץ במרץ 1957 יחד עם כל משפחתי.

<יוסף תם: אנחנו חמישה אחים ואחיות, הורים וסבתא.

<יוסף תם: המיוחד בסיפור הוא שאבי, אלברט תם, עבד כל השנים בתאגיד שנקרא "אל דומהורייה".

<יוסף תם: התחיל כפקיד עיתונאי וחוקר וסיים כמנהל אגף של הפרסום הממלכתי של מצרים, שנקרא בצרפתית Societe Egyptienne de Publicite, זה התחיל בתקופת המלך והמשיך אחרי ההפיכה.

<יוסף תם: מה המיוחד בגירוש שלנו?

<יוסף תם: אחרי ההפיכה שהייתה בשנת 52', שנתיים לאחר מכן נאצר עשה הפיכה על ההפיכה ולקח את המקום של מוחמד נגיד וניהל את מצרים.

<יוסף תם: זה היה בשנת 1954.

<יוסף תם: בשנת 1955, תחת הנחייתו האישית של נאצר, יצאה משלחת מצרית לאירופה כדי לחזק את הקשרים בין מצרים לבין אירופה לאחר ההפיכה.

<יוסף תם: משלחת של שמונה אנשים, היו שבעה מוסלמים ואחד יהודי, שזה היה אבי, אלברט תם.

<יוסף תם: הם עשו יפה מאוד, הם קיבלו והוא קיבל באופן אישי הרבה שבחים.

<יוסף תם: אני מדגיש את התאריך, בשנת 55', על ידי הוראה של נאצר לחדש את היחסים.

<יוסף תם: לאחר מכן הגיע מבצע סיני ובעקבות המבצע הזה, כפי שלבנה זמיר פירטה מקודם, נאצר, זעמו גלש לכל עבר והוא הכניס את היהודים לכלא.

<יוסף תם: שלח קצינים בכירים, לקחו את אבא שלי, הכניסו אותו לבית סוהר והייתה סכנה בזמנו שמי שנכנס ל-21 יום מאבד את כל הזכויות, את כל הרכוש והכל מולאם.

<יוסף תם: וכך היה.

<יוסף תם: נתנו לו בדיוק 21 יום, זאת אומרת, הייתה מטרה - - -

יעקב מרגי: מטרה להלאים.

<יוסף תם: להלאים ולא רק שנה או חצי שנה אלא אותם 21 יום.

<יוסף תם: כשהוא בא לצאת החוצה, כשיצא החוצה – אנחנו היינו משפחה מאוד עשירה, היה לנו בית גדול, משרתים, מכוניות, נהגים, כמו שרואים בסרטים – הוא בא בשביל להיכנס לבניין איפה שהוא עבד, שתמיד כשהיה נכנס השוער היה נעמד דום ומצדיע והבכירים היו נעמדים דום עד שנכנס למשרד, ועכשיו אמר לו, אני מצטער, אתה לא יכול לעלות, יש הוראה מהראיס.

<יוסף תם: אתה נשאר.

<יוסף תם: זה חסום בפניך.

<יוסף תם: הוא הבין בדיוק מה שצריך להבין במעמד הזה ואת התפקיד של אבא שלי למי נאצר נתן?

<יוסף תם: לאחד מהמקורבים שלו, הנאמנים, קראו לו אנואר סאדאת וזה אנואר סאדאת.

<יוסף תם: הוא אמר, יהודי לא יכול להחזיק בעמדה בעלת השפעה כזאת, כי הרי אבי היה העורך הראשי של כל הפרסום הממלכתי.

<יוסף תם: גם העיתונות והפרסום הולאמו.

<יוסף תם: זה עבר לסאדאת אישית.

<יוסף תם: נתנו לאבי לצאת ממצרים.

<יוסף תם: אני פה מחזיק את הדרכון שאיתו שנה לפני זה הוא ייצג את מצרים, עם החותמות מכל אירופה ושנה לאחר מכן, אחרי בית הסוהר, עם הגירוש, בצרפתית sans retour, באנגלית leave for ever ובערבית - - - - בשלוש שפות, שלא יהיה ספק.

<יוסף תם: הנה, הדרכון פה.

יעקב מרגי: תודה, תודה.

יעקב מרגי: אני מודה לך.

יעקב מרגי: אין ספק שזה מרגש.

יעקב מרגי: קיבלתי בקשה וברגע שכותבים לי "בת להורים ז"ל ממצרים" אז אני אתן לה את רשות הדיבור.

יעקב מרגי: סברינה?

<סברינה סבריאגו: כן, סברינה.

יעקב מרגי: בבקשה, זה הדור הצעיר.

יעקב מרגי: בבקשה.

יעקב מרגי: בקצרה.

יעקב מרגי: גבירותי ורבותיי, אין לנו הרבה זמן.

יעקב מרגי: אני רוצה לשמוע גם את משרד החינוך ואני רוצה גם לארח אתכם ביציע האורחים של הכנסת, שתעלו, תראו, תצפו בדיון של הכנסת, כי בימי רביעי הדיונים מתחילים בשעה 11:00.

<סברינה סבריאגו: שלום לכולם.

<סברינה סבריאגו: אני סברינה, בת 48, ילידת 68', הורי גורשו בגל האחרון ממצרים.

<סברינה סבריאגו: אבי, עם פרוץ מלחמת ששת הימים נכלא באבו זעבל בכלא.

<סברינה סבריאגו: אני מדברת אתכם ואני מאוד מתרגשת.

<סברינה סבריאגו: לצערי, רק אחרי שהוא נפטר נודע לי מה שהוא עבר, אבא עונה באכזריות ומעולם לא ידעתי.

<סברינה סבריאגו: רק לאחרונה אחותי הבכורה, שהיא בת 68, היא סיפרה לי שהם היו גורמים להם ללכת על הברכיים על חולות וזכוכיות ומכריחים אותם ללכת.

<סברינה סבריאגו: הם עברו עוד כמה וכמה דברים שאבא שלי מעולם לא סיפר.

<סברינה סבריאגו: הוא רק סיפר שהוא היה באבו זעבל ולאחרונה בזכות הסרטון של "יציאת מצרים השנייה" זכיתי במרכאות לראות את הכלא בו הוא היה כלוא.

<סברינה סבריאגו: הוא היה קרוב לחצי שנה.

<סברינה סבריאגו: הוא לא הוכר מעולם כאסיר ציון.

<סברינה סבריאגו: תודות ללבנה זה עתיד לקרות בעתיד.

<סברינה סבריאגו: הוא סיפר לי המון המון סיפורים אבל אף פעם לא פירט.

<סברינה סבריאגו: אבא שלי היה מאוד פצוע, מאוד פגוע.

<סברינה סבריאגו: אני נולדתי בישראל, מאוד מתרגשת מהמעמד הזה, תודה רבה לכם.

<סברינה סבריאגו: בגדול, חיה, נושמת, מדברת, ערבית היא שפת האם שלי, אני גאה להיות בת להורים ממצרים, ראשי מורם, אני הולכת תמיד בריש גלי וכולם יודעים, קוראים לי סברינה אל מאצריה ולא בכדי, כי אני גאה במוצאי ובכל המורשת והתרבות שההורים שלי הורישו לי.

<סברינה סבריאגו: אני מעבירה את זה לדורי דורות ולילדים שלי ובעזרת השם, שמדינת ישראל תמשיך לשגשג ולגדול.

<סברינה סבריאגו: תודה רבה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: רבותיי, זה מה שאמרתי ולא יודע, אולי אמרתי את זה ביעף ולא שמתם לב, זה לקח לדורות.

יעקב מרגי: כשמישהו רוצה לספר משהו, אל תפחדו, אל תחששו, תנו לו לדבר.

יעקב מרגי: נכון שמלים הורגות במקרים אחרים, אבל מישהו שרוצה לספר זה לא בהכרח מאיים על אף אחד.

יעקב מרגי: הייתה תחושה שרצו לספר.

יעקב מרגי: את אמרת משהו "מעולם לא הוכר כאסיר ציון", כי חשבו שהיו אסירי ציון רק ברוסיה.

יעקב מרגי: למה אני אומר?

יעקב מרגי: לא נתנו, מפחד, לא מרוע, אני לא חושב שיש פה כוונה זדונית.

יעקב מרגי: אמרה לי זאת ביושר ואני לא אזכיר את שמה, לא ביקשתי רשות ממנה, חברת כנסת, מכהנת היום, נכנסה לכנסת לפני שלוש קדנציות, היא אמרה לי, יעקב, אני יכולה לומר לך, גם בקטע של השואה, אנחנו פחדנו שתשפטו, פחדנו לשתף אתכם והיום מדברים ואני שמח כי טוב מאוחר מאשר בכלל לא והיוזמות האלו הן ברוכות.

יעקב מרגי: אני אתן ללבנה משפט ואז לדוד שאול.

<לבנה זמיר: דוד שאול באי רצון מדבר.

יעקב מרגי: מי שביקש.

יעקב מרגי: עוד שני דוברים שאני יכול לתת.

יעקב מרגי: לבנה, דוד שאול והבחור.

<לבנה זמיר: הוא היה ב-67'.

יעקב מרגי: שאול ואתה אחרונים.

יעקב מרגי: אם יהיה זמן אני אתן לך.

<לבנה זמיר: אני רק רוצה, לפני שנסיים, אני חייבת לומר תשובה לסברינה, כי היא אמרה את זה בדמעות, בדמעות היא אמרה.

<לבנה זמיר: סברינה, אני גם בוכה כי הוריי לא זוכים לראות את מה שמתרחש פה היום, אבל כדי לנחם את עצמי אני אומרת, אם אנחנו פה היום, בזכותך, חבר הכנסת מרגי, בזכותך גם קסניה סבטלובה, שאת עושה הרבה, אם אנחנו פה היום ההורים שלנו פה היום גם.

יעקב מרגי: נכון.

<לבנה זמיר: הם איתנו ואני מרגישה אותם פה.

<לבנה זמיר: עוד שני דוברים ונעלה למעלה לראות את הדיון.

יעקב מרגי: בבקשה, דוד שאול.

<דוד שאול: מספר משפטים קצרים.

<דוד שאול: עליתי ארצה כחייל בודד.

<דוד שאול: במבצע קדש הייתי חייל בחיל השריון ודהרתי עם טנק לכיוון התעלה כשמשפחתי בצד השני של התעלה.

<דוד שאול: השתתפתי בקרבות של כיבוש אבו עגילה וקרבות הסכר, הפלוגה שלי קיבלה ציון לשבח ממפקד גייסות השריון ואני קיבלתי עיטור העוז מהרמטכ"ל.

<דוד שאול: אנחנו דור ההמשך של העשורים של המאה הקודמת, נדרשים להעביר מסר חינוכי ערכי לדור ההמשך של העשורים הראשונים של המאה ה-21.

<דוד שאול: מסר ערכי חינוכי עם הרבה ציונות, שיביא אותם להיות חיילים ואזרחים טובים, כל אחד מאיתנו יכול בתחום שלו, כולנו עשינו את המיטב בימים שלאחר שעלינו ארצה כאן.

<דוד שאול: אני נחשב למרצה בכיר מטעם קצין חינוך ראשי, ארגון גמלאי צה"ל ועמותת השריון.

<דוד שאול: ההרצאות שלי מגובות במצגת מסודרת וסרט של שיחזור הקרב.

<דוד שאול: זה נעשה בהתנדבות.

<דוד שאול: תודה רבה.

יעקב מרגי: תודה רבה.

יעקב מרגי: בבקשה, אדוני.

<משה סלמה: אני משה סלמָה ויושב פה אחי קלמנט סלאמה.

<משה סלמה: נכון, סברינה, אבא שלך אינו בחיים ולשמחתי אני ואחי עדיין בחיים ויכולים לספר על מה שקרה לנו ולא שהילדים שלי יתחילו לספר.

<משה סלמה: אנחנו אנשי 67' כמו שהסבירה לבנה, שאכלנו אותה בגדול.

<משה סלמה: כלומר, עם כל הכבוד לאנשים של 56', זה היה מחנה קיץ.

<משה סלמה: אנחנו קיבלנו את העינויים, כמו שאמרה עם החול וזה.

<משה סלמה: אני עצמי הייתי עם החול הזה ובגלל אולי הממדים שלי הייתי דוגמה לכולם והיו נותנים לי הרבה מכות.

<משה סלמה: קיבלנו הרבה מכות, הרבה השפלה והכי משפיל זה להיות עם אחי ועם אבא שלי.

<משה סלמה: אבא שלי גם היה מושפל לידינו, שזה הדבר הכי נורא וכשלקחו אותי, הרביצו לי וכמובן שהשפילו אותי, הוא בא להגן עליי, נתנו לו מכה והפילו אותו על הרצפה.

<משה סלמה: אנחנו היינו באבו זעבל - - - .

<קריאה: באיזה גיל?

<משה סלמה: הייתי בן 21, יצאתי בגיל 23.

<משה סלמה: שנתיים.

<משה סלמה: יש כאלה שישבו שלוש שנים, אלה שהייתה להם אזרחות מצרית.

<משה סלמה: לי, לשמחתי, לא הייתה לי, הייתי חסר נתינות ואז יצאנו ב-69'.

<משה סלמה: אני מקווה שבהזדמנות אחרת יתנו לנו לספר כי הסיפורים שלנו הרבה הרבה יותר מעניינים על מה שהיה.

יעקב מרגי: אני אתן לכם עצה.

יעקב מרגי: כולנו הורים לילדים או סבים וסבתות לנכדים, נכון?

יעקב מרגי: הם במערכת החינוך.

יעקב מרגי: אני מאמין ורוצה לקוות ואני יודע שכך יקרה, ביוזמה אישית שלכם, כל אחד בבית הספר ברחבי הארץ, אם הוא פונה למנהל בית הספר באחת המסגרות ורוצה לבוא לספר את הסיפור האישי, תאמין לי, זה הכלי הכי בטוח, כשזה עובר באופן ישיר.

יעקב מרגי: יש עכשיו יוזמה של החברה למתנ"סים, שאתמול ציינו זאת בכנסת, החברה למתנ"סים פתחה ביוזמה עם עולי אתיופיה, שהם מתרכזים בסלון של משפחה ישראלית, מרכזים חבר'ה, המשפחה הזו מזמינה אורחים ומזמינים אחד מעולי אתיופיה שמספר את הסיפור שלו, האישי.

יעקב מרגי: אני מציע לעשות זאת.

<משה סלמה: אני עשיתי את זה ואני כותב.

<משה סלמה: עכשיו לקראת הסוף, מספר את כל הסיפור.

יעקב מרגי: הנה יוזמה, כל אחד מאתנו ייקח את זה, או במועדון הגמלאים שלו או במועדון הגמלאים של מקום העבודה או של היישוב או בבית הספר עם הנכדים שלו, תאמינו לי, עשיתם את שלכם.

קסניה סבטלובה: משפט אחד.

קסניה סבטלובה: מוסיפה משפט כי תיכף מתחיל הדיון ולי יש שאילתה דחופה, אז אני אצטרך לעזוב אתכם.

קסניה סבטלובה: אני רק אגיד שזה נכון שצריך לקחת יוזמה אישית ואני יודעת שהרבה אנשים עושים את זה ומספרים בבתי הספר.

קסניה סבטלובה: יש יותר קשב או פחות קשב אבל לפעמים יש משא ומתן.

קסניה סבטלובה: אומרים "אין זמן" ו"יש הרבה תאריכים חשובים" ואיכשהו הדברים מתפספסים.

קסניה סבטלובה: לא לכולם יש גם את הכוחות ללכת ולהילחם ו"תנו לי" ו"אני אבוא" ו"אני אספר", לא כולם.

קסניה סבטלובה: זה צריך להיות ממשלתי וזה צריך להיות בהובלת הממשלה, כמו מה שמקדמת השרה גילה גמליאל ואני מאחלת לה הצלחה רבה.

קסניה סבטלובה: אמרתי לה שכל הזמן שתצטרך אנחנו בוודאי נעניק לה וניתן לה גב בעניין הזה, של איסוף העדויות.

קסניה סבטלובה: עדיין לא מאוחר.

קסניה סבטלובה: הרבה אנשים הלכו מאתנו ואני מדברת פה על תפוצות רבות שהסיפור שלהן לא נשמע.

קסניה סבטלובה: הסיפורים של אנשים כמו שאתם מספרים עכשיו, לא כולם מגיעים לוועדת החינוך, לא כולם זוכים לספר את הסיפור.

קסניה סבטלובה: יש כל כך הרבה דברים והסיפורים שלכם הם סיפורים של גבורה, סיפורים של יציאה וגירוש, הם ראויים שיירשמו בספר ההיסטוריה של מדינת ישראל.

קסניה סבטלובה: הסיפורים של לוחמים יהודים שנלחמו במלחמת העולם השנייה, מהתפוצה שלי, גם הסיפור שלהם לא נשמע ולא מלמדים אותו בבתי הספר.

קסניה סבטלובה: אנחנו נלחמים גם עבור אלה וגם עבור אלה, כי אלה התולדות של העם היהודי כולו.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: בבקשה, גברת גליקסברג.

<בלהה גליקסברג: שמי בלהה גליקסברג ואני מפמ"ר, שהם ראשי תיבות של מפקחת מרכזת, של לימודי היסטוריה בחינוך הדתי ואני מייצגת בדיון הזה את משרד החינוך.

<בלהה גליקסברג: קודם כל אני רוצה לפתוח בנימה אישית, שאני מאוד שמחה שאני זו שנשלחתי לדיון הזה, כי הייתה לי פה חוויה ועדיין, חוויה מרתקת.

<בלהה גליקסברג: אדוני היושב ראש, אתה הקראת את תולדות מלחמת סיני ואני מכירה את הפרטים ואת העובדות מתוך ספרי ההיסטוריה, אבל כשהסתכלתי על האנשים וראיתי את הנהוני הראש, זאת אומרת שאלה האנשים שהם הם ההיסטוריה.

<בלהה גליקסברג: התרגשתי מאוד ברמה האישית אז אני ממש שמחה שאני כאן.

<בלהה גליקסברג: אני מניחה שעם חלק מכם כבר נפגשתי בשבוע שעבר, כשהיה כנס גדול בבר אילן לציון יום הגירוש וחורבן הקהילות ואני מניחה שחלקכם הייתם.

<בלהה גליקסברג: גם שם הצגתי את מה שקורה בתכניות הלימודים של היסטוריה ואנחנו בקשר שוטף עם לבנה, גם אני וגם עמיתתי, אורנה כץ שהיא המפ"מרית של לימודי היסטוריה בחינוך הממלכתי.

<בלהה גליקסברג: אני מייצגת גם אותה בדברים.

<בלהה גליקסברג: אתחיל עם מלחמת סיני, כי זה אחד הנושאים של הדיון, לא רק מבצע "תושיה".

<בלהה גליקסברג: הנושא של מלחמת סיני מופיע בתכניות הלימודים בהיסטוריה, גם בחינוך הדתי וגם בחינוך הממלכתי.

<בלהה גליקסברג: הוא נמצא בתכניות הלימודים, נמצא בהרחבה בספרי הלימוד.

<בלהה גליקסברג: אני מזמינה את כולכם, כל החומרים שלנו נגישים ופתוחים באינטרנט, כותבים בגוגל "תכניות לימודים בהיסטוריה" והכל עולה.

<בלהה גליקסברג: כל אחד יכול להיכנס, לעיין ולהתרשם.

<בלהה גליקסברג: אני לא אכנס לכל הפירוט של מה שאנחנו מלמדים, אבל מלמדים הכול, את כל השנים שקדמו, את המהלך, את התוצאות וכו' ולא אכנס לפרטים.

<בלהה גליקסברג: מה שאני כן רוצה להדגיש וזה מאוד מתחבר לדברים שנאמרו כאן, אנחנו מלמדים גם את הנושא של עלייה וקליטה בשנות ה-50, הנושא של עליות החירום ובין היתר העלייה של יהודי מצרים.

<בלהה גליקסברג: אני רוצה בהקשר הזה להציג שתי תכניות שאנחנו מובילים, שמאוד מתחברות לדברים שנאמרו כאן ולא צריך לבנות פלטפורמות חדשות, בהצעות כאן בעצם התפרצו לדלת פתוחה, כי הפלטפורמות כבר קיימות.

<בלהה גליקסברג: תכנית אחת שאנחנו מובילים והיא חובה על התלמידים, היא חלק מציון הבגרות שלהם בהיסטוריה, נקראת "חקר קהילה".

<בלהה גליקסברג: מה אומרת התכנית הזו?

<בלהה גליקסברג: תלמידים בזוגות בוחרים לעשות עבודת חקר על קהילה שיבחרו, קהילה שהם מתחברים אליה ברמה האישית, שמעניינת אותם, או שקשורה לתולדות המשפחה שלהם, כמו שעלה כאן.

<בלהה גליקסברג: התלמידים נדרשים לחקור את תולדות הקהילה.

<בלהה גליקסברג: הדגש הוא דגש היסטורי בשלב הראשון, כלומר, לבחון את ההתלבטות או ההתמודדות של קהילה בין מסורת למודרנה בין שתי מלחמות העולם.

<בלהה גליקסברג: אבל אנחנו לא נשארים שם, התלמידים נדרשים, כחלק ממטלות העבודה, להיפגש עם בן או בת הקהילה שחיים כיום בינינו.

<בלהה גליקסברג: זה אתם, בעצם, אם העבודה נכתבת על הקהילה במצרים, לראיין ולראות מה קרה לקהילה מאז, מתחילת המאה ועד לימינו אלה.

<בלהה גליקסברג: התלמידים מקבלים מבט-על ופרספקטיבה ארוכת טווח.

<בלהה גליקסברג: זה חשוב וקריטי.

<בלהה גליקסברג: אני מצטרפת לקריאה שנאמרה כאן, התלמידים מחפשים את אנשי העדות.

<בלהה גליקסברג: אלה אתם, אז כשפונים אליכם מה שחשוב הוא שתיענו לבקשות.

<בלהה גליקסברג: זו תכנית אחת.

<בלהה גליקסברג: התכנית השנייה שאנחנו מובילים אותה זו השנה החמישית, ואני כבר סיפרתי עליה יותר מפעם אחת כאן בוועדה בהקשרים אחרים, נקראת תכנית "חמ"ד ועד".

<בלהה גליקסברג: כשמה כן היא.

<בלהה גליקסברג: חמ"ד, חינוך מממלכתי דתי ועֵדוּת.

<בלהה גליקסברג: אנחנו מנחים את התלמידים להיפגש עם אנשי עדות בתחומים שונים.

<בלהה גליקסברג: אנשי עדות בתחום השואה שגם נאמר פה, גם ווטרנים שהזכירה חברת הכנסת, הנושא של אנשים שקשורים לעלייה והתיישבות בשנות ה-50, אנשים שקשורים למחתרות, למלחמת העצמאות, לקהילה האתיופית, כל התחומים האלה.

<בלהה גליקסברג: התלמידים נפגשים עם אנשי העדות, שומעים מהם, לא מסרטים.

<בלהה גליקסברג: האנשים האלה עוד חיים בינינו.

<בלהה גליקסברג: חשוב לנו שהתלמידים ייפגשו עם האנשים באופן בלתי אמצעי, שהם יוכלו להסתכל בעיניים, לשאול את השאלות, לשמוע את התשובות ולהעביר את הסיפור הלאה.

<בלהה גליקסברג: אנחנו בתכנית הזו הופכים את התלמידים שלנו לשליחי זיכרון.

<בלהה גליקסברג: זאת אומרת, הילדים האלה, כשהם יהיו מבוגרים יותר, בעוד 20 ו-30 שנה, הם יוכלו גם לספר לילדים ולנכדים שלהם, אנחנו נפגשנו עם אנשים שהיו קשורים לעלייה והתיישבות בשנות ה-50, אנחנו נפגשנו עם ניצולי שואה, נפגשנו עם לוחמי מחתרות, וזו תכנית שאנחנו מובילים זו השנה החמישית.

<בלהה גליקסברג: אם בשנה יש לנו בחמ"ד בין 12,000-15,000 תלמידים אז תעשו חשבון כמה תלמידים נפגשו בארבע השנים האחרונות עם אנשי עדות בתחומים שונים.

<בלהה גליקסברג: זאת אומרת שהיום, כל בית ספר הופך להיות מעין ארכיון.

<בלהה גליקסברג: חסרה לנו עדיין האופציה להנגיש את זה לציבור הרחב.

<בלהה גליקסברג: בשביל זה צריך עניינים של תקשוב ועל זה אנחנו חושבים ומנסים למצוא לזה פתרון.

<בלהה גליקסברג: היה חשוב לי, בדיון החשוב והמרתק הזה, להציג את התכניות האלו, להודות לכם ולהזמין אתכם להיות שותפים איתנו בהנחלת הזיכרון ולהיות אנשי עדות.

<בלהה גליקסברג: תודה רבה.

יעקב מרגי: תודה רבה.

יעקב מרגי: אני רוצה לסכם במשיכת קולמוס, לא לדחוס להודעת סיכום של ועדה את הכול, אבל לפחות על רגל אחת, כפי שנאמר "זכר ימות עולם, בינו שנות דור ודור, שאל אביך ויגְדְך, זקניך ויאמרו לך".

יעקב מרגי: בלי זה אנחנו נהיה חסרים.

יעקב מרגי: הוועדה מודה לגברת לבנה זמיר, לכל האורחים ולחברי הקהילה, על היוזמה הברוכה של ציון 60 שנה למבצע קדש וגירוש יהודי מצרים ופורט סעיד.

יעקב מרגי: הוועדה שמעה מאנשי האקדמיה ואנשי קהילה על הקורות אותם במצרים לפני מבצע קדש ולאחר המבצע, וכן על מצבם של יהודי מצרים אחרי מלחמת ששת הימים, המעצרים, העינויים, הגירוש והלאמת הרכוש.

יעקב מרגי: הוועדה שמעה ממשרד החינוך על הפעולות הננקטות ועל תכניות הלימודים.

יעקב מרגי: הוועדה תמשיך לציין ימים כאלה גם בשנים הבאות.

יעקב מרגי: תודה רבה.

יעקב מרגי: הישיבה נעולה.