הוועדה המיוחדת לזכויות הילד, כנסת 20, פרוטוקול מספר 147, 2017-05-15 14:00

יפעת שאשא ביטון: צהריים טובים לכולם, אני מתכבדת לפתוח את ישיבת הוועדה לזכויות הילד.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מקיימים דיון חירום בנושא כשל הרשויות בפרשת הילד שהוחזק בבידוד.

יפעת שאשא ביטון: אני לא אכנס במהלך הדיון לסוגיית ההורים והטיפול בילד, זה חשוב וזה אולי ראוי לדיון אחר, אבל מה שבאמת מטריד אותי בסיפור של הילד הזה זה איך קורה שבשנת 2017 ילד נעלם במדינת ישראל, ילד שלא נמצא במערכת, אף אחד לא יודע עליו.

יפעת שאשא ביטון: 12 שנים הילד לא נמצא במערכת.

יפעת שאשא ביטון: מה שמטריד אותי עוד יותר – וזה אחרי שעשיתי את הבירורים בשלושת הימים האחרונים – הוא שכשאנחנו יושבים כאן עכשיו כולנו ומדברים יש עוד ילדים שנמצאים באותו סטטוס ונעלמים מהמערכת.

יפעת שאשא ביטון: אז הילד הזה אולי טופל, ומדברים על כך שהוא נמצא במצב רגשי טוב ואפילו מבחינה אקדמית הוא מתקדם, אבל בואו נחשוב חלילה מה היה קורה אם מישהו היה מחליט להעלים ילד בגיל שנתיים ולא היינו יודעים לנצח, כי גם אם היו באים לאותו מקום שמדיף ריח לא נעים לא היו מוצאים אותו.

יפעת שאשא ביטון: זו השאלה שנמצאת כאן במרכז השולחן.

יפעת שאשא ביטון: יש לנו נון גדול לכל המערכות – אם זו מערכת החינוך, אם זה מינהל האוכלוסין, אם זה הרשויות המקומיות ואם זו מערכת הרווחה.

יפעת שאשא ביטון: כולנו צריכים לבדוק איך הילדים שלנו נופלים בין הכיסאות ובסופו של דבר הם בחזקת נעלם.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לומר, מדיונים שעשיתי עם אנשי מקצוע, בעיקר במערכת החינוך, כי הדבר הראשון שקפץ לי – מה לעשות, אני באה משם – זה שהילד בגיל שלוש היה צריך להירשם, להירשם למסגרת של גן, אבל הוא לא נרשם ואף אחד לא דיווח על זה שהוא לא נרשם.

יפעת שאשא ביטון: הנוהל היום הוא שגם לא מדווחים.

יפעת שאשא ביטון: מסתבר שיש לא מעט ילדים שנולדים במדינת ישראל והם אחר כך עוברים לרשות הפלסטינית או נמצאים בכפרים שונים במערכות חינוך עצמאיות, אף אחד לא באמת יודע מה קורה אתם.

יפעת שאשא ביטון: הרווחה לא יודעת כי אם לא מדווחים על מקרה של רווחה אז הוא גם לא מופיע שם, לא המשפחה ולא הילד עצמו.

יפעת שאשא ביטון: אז שאלתי את עצמי האם אנחנו לא צריכים לחשב מסלול מחדש לגבי ההתנהלות שלנו וילדים שלא מופיעים ברישום של מערכת החינוך באותו יישוב?

יפעת שאשא ביטון: ובואו נודה על האמת – יושב כאן ראש עיריית חדרה, הוא בטח יוכל להעיד, אני יכולה להעיד מהמקום שלי כשהייתי סגנית ראש עיר – אנחנו מקבלים שנתון עם "איקס" ילדים, מסתכלים על הרישום לגן, רואים שיש דלתא של כמה עשרות, אף אחד לא מדווח על העשרות האלה.

יפעת שאשא ביטון: בואו תחשבו שאם בנתניה, כשהיו רואים שהילד הזה לא מופיע ברישומים של מערכת החינוך, היו מדווחים למערכת החינוך, מערכת החינוך היתה יכולה לזהות אם הוא רשום במקום אחר והכול בסדר, או שהילד הזה פתאום נעלם ואז היינו כבר מתחילים לחפש אותו בגיל שלוש ולא בגיל 14.

יפעת שאשא ביטון: אז זה רק רעיון אחד ואני בטוחה שבאיזשהו סיעור מוחין שנקיים כאן נוכל לצאת עם מסקנות ועם החלטות שיבטיחו שממחר לא יהיו ילדים נעלמים במדינת ישראל.

יפעת שאשא ביטון: אני צריכה להקריא לפרוטוקול: אני קובעת כי לפי סעיף 120 לתקנון, ככל שתהיה בקשה או שיעלה הצורך, ימחקו מהפרוטוקול המפורסם לעיון הציבור פרטים מזהים של דוברים או של קטינים שעליהם דובר בדיון, או חלקים מסוימים מתוך הדברים שנאמרו לפרוטוקול, ככל שהדבר נדרש כדי להגן על עניינם של הקטינים או ככל שהדבר נדרש לבקשת מי שהשתתף בישיבה אם העמדת הפרוטוקול לעיון הציבור עשויה לגרום לו נזק או לפעולתו.

יפעת שאשא ביטון: אני מבקשת שכל מי שמדבר יאמר את שמו ותפקידו לפרוטוקול.

יפעת שאשא ביטון: ברשותכם, אני פותחת את הדיון עם ראש עיריית חדרה.

<צביקה גנדלמן: אני נמצא כאן לאחר תחקיר, בירור, בעיריית חדרה, אתמול בבוקר, של האירוע המדובר.

<צביקה גנדלמן: אני לא אכנס לפרטים, גם לא לפרטים היותר אישיים מבחינת צנעת הפרט, למרות שגם בזה אני מעודכן, כולל מדברים שהתקיימו הבוקר בתהליך הטיפול במשפחה.

<צביקה גנדלמן: אני שאלתי את עצמי גם כן את השאלה הכיצד.

<צביקה גנדלמן: היושבת-ראש דיברה על כמה ילדים, אני מבין, ממה שאני למד תוך כדי, שזה כמה הרבה מאוד ילדים, הרבה מאוד מאוד ילדים במדינת ישראל לא מחוברים, לא קשורים.

<צביקה גנדלמן: שאלתי את השאלה הכיצד כי במקרה הזה, כמו שצוין כאן, הילד עובר בסביבות אוגוסט 09 לחדרה, והוא בשנתון שעולה לכיתה ב' – וגם התובנות האלה שלי הן קורות תוך כדי בירור של הדברים, כי לגבי גני ילדים, כיתות א', זה נראה טריוויאלי, באים, רושמים ההורים, שאלתי: מה קורה מכיתה ב' והלאה?

<צביקה גנדלמן: אז לא עוסקים בעניין הזה.

<צביקה גנדלמן: זה פעם אחת.

יפעת שאשא ביטון: מה זאת אומרת "לא עוסקים בעניין הזה"?

<צביקה גנדלמן: בשנתונים ב'-ג' אין את הבירור האם כל הילדים שהיו צריכים להיות נמצאים.

<צביקה גנדלמן: הדבר השני, גם לגבי גני ילדים ובתי הספר – וזו המסקנה הראשונית – מערכות רשם האוכלוסין ומערכת החינוך לא מדברות ביניהן.

<צביקה גנדלמן: נחשפתי אתמול למושג חדש, כך לפחות אנשים שלי אמרו במערכת החינוך – אני לא יודע מי פה מהחינוך – יש מושג שנקרא "חור שחור".

<צביקה גנדלמן: כך קוראים לו – "חור שחור".

<צביקה גנדלמן: פעם ראשונה נחשפתי אליו.

<צביקה גנדלמן: שאלתי: מה זה חור שחור?

<צביקה גנדלמן: זה אותם ילדים שהמערכת יודעת שאין עליהם שליטה, לא יודעת מאיפה הם הגיעו.

יפעת שאשא ביטון: זה מטריד.

<צביקה גנדלמן: מאוד.

יפעת שאשא ביטון: כי זה שיש חור שחור זה יופי, אנחנו יודעים, אבל זה שאנחנו בוחרים לא לעשות עם זה כלום, אני חושבת שזה צריך להטריד פה את כולם.

<צביקה גנדלמן: בהחלט.

<צביקה גנדלמן: לכן, כשהתראיינתי לערוצי הטלוויזיה מיד לאחר המקרה ונשאלתי: האם היום יכול להיות דבר כזה?

<צביקה גנדלמן: אז יחסית די בביטחון אמרתי בהתחלה: לא.

<צביקה גנדלמן: אחרי התחקיר אמרתי: שוטה שכמוך, כן.

<צביקה גנדלמן: לא יכול – קיים.

<צביקה גנדלמן: קיים דבר כזה.

<צביקה גנדלמן: לדעתי, המסקנה הראשונה פה, וזה באמת ברמה הלאומית, ברמת המדינה, היא לראות איך מייצרים – ואני לא נכנס פה לדברים הטכניים אבל אני רוצה לתאר את זה – כאשר יש רישום, ולדעתי צריך לעשות את זה כל שנה, איך במערכת החינוך יודעים להגיד פספסנו ילד, או יש ילד כזה, קוראים לו מוישל'ה, הוא חי בחדרה והוא לא נמצא בבתי הספר היום במערכות המחשוב שלנו.

<צביקה גנדלמן: להערכתי אין שום בעיה לייצר דבר כזה ולעשות את זה לאורך כל השנתונים.

<צביקה גנדלמן: ולא רק זה, גם לסוגיית משטרת הגבולות – יש משפחות שיוצאות לחו"ל עם הילדים, חוזרת משם, אני לא בטוח שיש שליטה מתי הילדים חזרו, לאיזה בתי ספר או לאיזה גילאים הם צריכים.

<צביקה גנדלמן: גם כאן, הבנתי מהאנשים שלי, הולכים ילדים לאיבוד, כמו שאני קורא לזה.

<צביקה גנדלמן: באשר למקרה של חדרה אני רוצה לומר בקצרה – ועוד פעם, עם הסייגים שהיושבת-ראש פה אמרה מבחינת צנעת הפרט – אני לא יודע להגיד שיש פה איזשהו כשל ברמה של מישהו שידע או היה יכול לדעת בנתונים שאני מצייר כאן ולא עשה עם זה כלום.

<צביקה גנדלמן: אני גם בעניין הזה שמח שלאט לאט זה מתברר כי אנחנו יודעים לנפח בלונים – ואני לא מאשים - - -

יפעת שאשא ביטון: רגע, אבל ההורים הגיעו אליך לרשות, נרשמו אצלך, נכון?

יפעת שאשא ביטון: הם נרשמו כזוג?

<צביקה גנדלמן: הם לא נרשמים.

<צביקה גנדלמן: ההורים משלמים ארנונה, משלמים ארנונה בתחילת השנה אבל כזוג.

יפעת שאשא ביטון: במרשם האוכלוסין שלכם אין?

<צביקה גנדלמן: אבל אף אחד לא מסתכל.

<צביקה גנדלמן: לא מופיע בארנונה – ובדקנו את זה – שיש גם ילד בשם "איקס".

<צביקה גנדלמן: זה לא מופיע שם.

יפעת שאשא ביטון: אבל הילד הזה רשום איפשהו כי הרי אני מקבלת - - -

<צביקה גנדלמן: רק במרשם האוכלוסין.

יפעת שאשא ביטון: לפני גיל שלוש, לפני הרישום לגנים, הייתי מקבלת בעיר, יכולתי לדעת את כל הילדים שעתידים להיכנס למערכת כי אני צריכה להיערך מבחינת מספר גנים וכו'.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת, הילד אמור להופיע איפשהו – איפה הוא הופיע?

<צביקה גנדלמן: לא מופיע בשום מערכת, לא במערכת החינוך, לא מערכת הרווחה.

יפעת שאשא ביטון: לא במערכת החינוך – אצלך ביישוב.

<צביקה גנדלמן: אני אומר לך שכשה

<צביקה גנדלמן: לכנו לחפור במסמכים של משרד הפנים, שם הוא מופיע.

יפעת שאשא ביטון: מופיע אצלך בחדרה?

<צביקה גנדלמן: מופיעה שם הכתובת של ההורים בחדרה, כן.

<צביקה גנדלמן: הכתובת של ההורים מופיעה בחדרה.

<צביקה גנדלמן: גם ההורים משלמים ארנונה כל שנה, הם משלמים.

<צביקה גנדלמן: הם משלמים כל שנה ארנונה ושנה מראש.

<צביקה גנדלמן: הוא מופיע – ואני מודה שאולי לא נכנסתי לעניין הזה עד הסוף – אני מבין שגם להורים איכשהו יש איזשהו קשר עם הביטוח הלאומי, עוד סיפור שלא מתחבר לעניין.

<זאב גולדנבלט: זאת הנקודה.

<זאב גולדנבלט: בביטוח הלאומי בטוח מופיע כי מהם הם מקבלים את הכסף.

יפעת שאשא ביטון: מקבלים את הקצבה.

<זאב גולדנבלט: זו בדיוק הנקודה.

יפעת שאשא ביטון: אבל זה הסיפור הגדול במדינת ישראל – גם אם כל מערכת עובדת פנטסטי, זה שהמערכות לא מתכתבות בינן לבין עצמן זה כישלון שלנו.

יפעת שאשא ביטון: אגב, אנחנו רואים את זה לאורך כל הדרך ואנחנו אפילו מנסים לחוקק במקום שבו אנחנו רוצים להגן על הילדים – דוח וינטר לצורך העניין – אנחנו מבקשים לחוקק כדי לאשר להם להתכתב אחת עם השנייה.

יפעת שאשא ביטון: חבר'ה, תשימו לב מה קורה פה, ילדים נושרים לנו.

יפעת שאשא ביטון: אגב, אתה אומר: אני לא רוצה להצביע עם היד – אני הייתי בטוחה עד היום, עד הדיון הזה, הדיווח שקיבלתי הוא שהילד היה רשום בנתניה.

יפעת שאשא ביטון: אז מסתבר שלא, אתה אומר שהוא היה רשום אצלך.

<צביקה גנדלמן: לא, הוא לא רשום.

יפעת שאשא ביטון: לא בבתי הספר.

<צביקה גנדלמן: לי הראו טופס של משרד הפנים – אני לא יודע אם זה מיום לידתו או לא – ששם יש את שם ההורים ושם הילד.

<צביקה גנדלמן: זה ברישום של מרשם האוכלוסין.

<צביקה גנדלמן: הוא לא מופיע במערכות אצלנו.

<צביקה גנדלמן: זה מה שאני אומר, אין את החיבור הזה.

יפעת שאשא ביטון: הוא לא הופיע בגיל שלוש כילד שעתיד להירשם אצלך למערכת הגנים?

<צביקה גנדלמן: לא אצלי, בגיל שלוש הוא נמצא בנתניה.

יפעת שאשא ביטון: בשלוש הוא עוד היה בנתניה, בגיל שש הוא הגיע.

<צביקה גנדלמן: לכן אני אומר, הוא בנתניה, הוא מגיע אלינו באוגוסט 09.

יפעת שאשא ביטון: לפני שמונה שנים.

<צביקה גנדלמן: כאשר הוא עולה לשנתון של כיתה ב'.

<צביקה גנדלמן: עד אז הוא בכלל לא בחדרה, הוא נמצא בנתניה.

<צביקה גנדלמן: הגן וכיתה א' עדיין הוא בנתניה.

<צביקה גנדלמן: אני לא רוצה לדבר בשם נתניה אבל אנחנו בדקנו את הדבר הזה גם שם, לטענתם הוא לא מופיע במערכות, אבל את זה כדאי שתבדקו עם נתניה.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

יפעת שאשא ביטון: אתה אמרת: אני לא רוצה להפנות את הכשל לאף אחד, ואני אומרת לך, וזה לפרוטוקול, הכשל מופנה אל כולנו.

יפעת שאשא ביטון: אל כולנו.

יפעת שאשא ביטון: אני אגיד לך יותר מזה – לא רק ברמת המערכות הציבוריות, גם ברמת הציבור.

יפעת שאשא ביטון: הילד הזה עד גיל שנתיים – יש חברה וסביבה שרואה אותו, יש שכנים שרואים אותו, יש משפחה לילד הזה, הילד הזה ביקר בקופות החולים.

יפעת שאשא ביטון: פתאום נעלם ילד מהעין ואף אחד לא שואל מה קורה אתו.

יפעת שאשא ביטון: זה אומר שמשהו לא טוב קורה לנו גם כחברה.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שאולי המקרה הזה יזעזע אותנו ויחזיר אותנו – דיברנו על זה גם בדיון של שכחת הילדים ברכב – להיות קצת יותר מעורבים, קצת יותר אכפתיים וקצת יותר ערניים למה שקורה מסביבנו, נוכל להציל הרבה מאוד ילדים.

<צביקה גנדלמן: מי שמחולל את האירוע זה באמת שכן – לא משנה כרגע מה הסיבות כי זה סיפור בפני עצמו – אבל מי שמחולל את הסיפור זה שכן שחי הרבה שנים ליד המשפחה, הם חיים קיר לקיר שם, חצר לחצר.

<צביקה גנדלמן: לא משנה למה הוא מחולל את העניין הזה, לדעתי לא מהנסיבה שאנחנו יושבים פה - - -

יפעת שאשא ביטון: שאנחנו רוצים.

<צביקה גנדלמן: והקריאה הזאת למעורבות הציבור, להסתכל מה קורה בסביבתו, היא נכונה וזה בהחלט מסר מאוד מאוד חשוב.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה גם שהגעת והיה חשוב לך מאוד.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לפנות לרשות האוכלוסין.

יפעת שאשא ביטון: תמי, כדי לנסות להבין: ילד נולד במדינת ישראל, יצא מבית חולים, היכן הוא רשום?

יפעת שאשא ביטון: איך אנחנו יכולים לעקוב אחריו?

יפעת שאשא ביטון: אל מי זה מדווח?

<תמי אזרזר: הילד רשום במרשם, הוא נולד בבית חולים תל-השומר, התקבלה הודעת לידה, הילד רשום בקובץ מרשם האוכלוסין.

<תמי אזרזר: מעקב?

<תמי אזרזר: רשות האוכלוסין לא מבצעת מעקבים אחרי נולדים.

יפעת שאשא ביטון: לא, אנחנו לא מדברים מבחינת מעקבים.

<תמי אזרזר: הילד רשום במרשם, נולד בבית חולים בצורה מסודרת, יש הודעת לידה מסודרת והוא רשום במרשם.

<תמי אזרזר: לילד הזה גם כן, כמו שראש העיר אומר, בוצעו שינויי מען מאז שהוא נולד בהתאם למענם של ההורים.

<תמי אזרזר: כשהורים מגיעים ויש ילדים קטינים הילדים באופן אוטומטי עוברים יחד עם ההורים למען.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת, כשההורים עוברים ממקום מגורים אחד לשני, משנים בתעודת הזהות, גם הילדים נרשמים על אותו - - -

<תמי אזרזר: כשמדובר בילדים קטינים מתחת לגיל 16 שאינם נושאים בתעודת זהות – כן, הם עוברים באופן אוטומטי יחד עם הוריהם.

יפעת שאשא ביטון: באופן אוטומטי.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, תמי.

יפעת שאשא ביטון: מטרת השיחה היא לסגור את החורים השחורים האלה שאנחנו לא רוצים שיהיו אז אני רגע רוצה לעבור למשרד החינוך, ואחר כך אני אתן לך, זאב.

יפעת שאשא ביטון: משרד החינוך: ילד מגיע לגיל שלוש, חוק חינוך חובה, צריך להירשם במערכת, איזו בקרה יש למשרד החינוך לוודא שכל מי שצריך להירשם בגיל שלוש אכן יהיה רשום באיזושהי מסגרת, לא משנה איפה הוא גר?

<אילן שמש: נתחיל עם זה שמי שאחראי למעשה על הרישום זו הרשות המקומית, אבל משרד החינוך, דווקא בשנים האחרונות, עושה מאמצים אדירים כדי לאגם את המידע הממוחשב של כמה מערכות.

<אילן שמש: הרי כולנו מכירים, יש לנו את הקב"סים - - -

יפעת שאשא ביטון: אבל הקב"סים זה אחרי שהם כבר נכנסו למערכת.

<אילן שמש: המשרד מנסה באיזשהו מקום לתמוך ברשויות המקומיות כדי שהן יוכלו לעשות את זה.

<אילן שמש: הרי המציאות מורכבת והאחריות מוטלת על הרשויות, אבל בסופו של דבר צריך לסייע לרשויות לבצע את הדבר הזה.

<אילן שמש: זה לא דבר מובן מאליו, את שומעת כמה זה מורכב.

<אילן שמש: בשלוש השנים האחרונות, קודם כל אגמנו כמה מערכות למערכת מחשוב מרכזית של המשרד כדי לאפשר לקבל תמונה קרובה ככל הניתן למציאות.

<אילן שמש: מה זה כמה מערכות?

<אילן שמש: שתבינו, המערכת הראשונה ששמעתם זה כמובן מרשם האוכלוסין.

<אילן שמש: כלומר, זה הבסיס, זה הבסיס שנותן לנו למעשה את האינפורמציה – ילד קיים, מספר תעודת זהות, ביישוב כזה, אלה ההורים, זו הכתובת, נקודה.

<אילן שמש: מכאן התחלנו לאגם מערכות מבתי הספר של משרד החינוך, כל מוסדות החינוך – זה הכי קל כי הם מופיעים בתוך מערכת משרד החינוך – אבל יש גם בתי ספר של רווחה, יש בתי ספר של התמ"ת, יש בתי ספר חרדיים לא מוכרים, יש בתי ספר נוצריים וערביים, את כל זה אנחנו מנסים לאגם.

יפעת שאשא ביטון: אני מבינה את המורכבות.

יפעת שאשא ביטון: יש גם ילדים שכבר לא נשארים כאן אגב, שהם נולדים כאן והם בכלל שייכים לרשות.

יפעת שאשא ביטון: יש הרבה מאוד כאלה.

<אילן שמש: הכול ישנו אבל אנחנו מנסים לרכז את המידע הזה כדי שבסופו של דבר באותה רשות מקומית, מי שאחראי על הנושא, לפחות מערכת החינוך באותה רשות מקומית תקבל מידע ככל שניתן מהימן על מי האוכלוסייה שנמצאת אצלו, כדי שלא רק בגיל שלוש או בגיל שש הוא יבדוק אלא באופן שוטף.

<אילן שמש: הרי גם אם ילד עזב את בית הספר ונעלם מישהו צריך באיזשהו מקום לאתר אותו.

יפעת שאשא ביטון: אילן, זה יפה להגיד את זה אבל יש פרקטיקה, נגעתי בה על קצה המזלג – ושוב, זה בגלל הרבה מאוד שעות של מחשבה בשלושה-ארבעה ימים אחרונים.

יפעת שאשא ביטון: אתה אומר: יש לנו מערכות, אנחנו יודעים לתת תמונת מצב - - -

<אילן שמש: היא לא מדויקת.

יפעת שאשא ביטון: ברגע שאתם יודעים תמונת מצב של כמה ילדים נרשמו בתוך המערכת, אתם לא עושים שום בדיקה לגבי אותם ילדים שאתם יודעים שהיו צריכים להירשם אבל לא נרשמו?

יפעת שאשא ביטון: או, הרשות לא עושה שום בדיקה לגבי אותם ילדים שהם יודעים שהיו צריכים להירשם אצלם במערכת אבל לא נרשמו?

<אילן שמש: חובתנו באופן שוטף, מידי, כל יום, כל יום, להעביר לרשות המקומית את המידע הזה כאשר הוא קיים אצלנו.

<אילן שמש: כאשר אנחנו רואים שיש לנו נער שרשום ברשות מסוימת והוא לא לומד בשום מערכת, האינפורמציה הזאת היא גלויה לרשות המקומית, למחלקת החינוך שלה, לקב"ס, חד-משמעית.

<אילן שמש: הרי זו המערכת הקב"סית החדשה שפותחה – בשביל מה עשינו אותה?

<אילן שמש: זה נכון שהקב"ס מקבל ככה כמויות של ילדים ומתברר שמתוך זה 5% בכלל כבר לא גרים ברשות הזאת - - -

יפעת שאשא ביטון: שזה הבשורות הטובות.

<אילן שמש: כלומר, המידע הוא קצת מלוכלך, הוא לא מדויק.

יפעת שאשא ביטון: המידע הוא לא מלוכלך.

יפעת שאשא ביטון: המידע הוא לגבי אותם ילדים שלא נמצאים, עכשיו אנחנו בודקים מי נמצא ברשות אחרת – זו הבשורה הטובה, עברו דירה ולא עדכנו – מי שנמצא ברווחה, מי שנמצא בטיפול ביתי או חינוך ביתי בגלל מחלה, שלא נדע.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת אנחנו יכולים למפות את התמונה ואז לבדוק אם יש לנו איזה ילד שאף אחד לא יודע מה קורה אתו.

<אילן שמש: זה כבר התפקיד של הרשות.

<אילן שמש: אנחנו יכולים להעביר את המידע הזה לרשות.

<אילן שמש: המידע הוא קצת מלוכלך, אנחנו מבינים גם למה, תפקיד הרשות בסופו של דבר הוא להתחיל לאתר את הילדים האלה, לחפש אותם, ואני חייב להגיד שזה לא דבר פשוט.

<אילן שמש: זה לא דבר פשוט כי כאשר מדובר בילד שאנחנו יודעים שהוא נשר מבית ספר "איקס" ברשות והוא כבר שלושה-ארבעה חודשים לא לומד אז יודעים מי ההורים שלו, הוא מוכר, ישנם ילדים שלא נרשמו אף פעם למערכת חינוך.

יפעת שאשא ביטון: עליהם אני שואלת, עליהם בדיוק אני שואלת.

יפעת שאשא ביטון: הרי אלה שבתוך המערכת – אני יודעת איפה הם.

<אילן שמש: יפה.

<אילן שמש: חבר'ה, לחפש אותם זו משימה לא פשוטה, בואו נהיה הוגנים.

<אילן שמש: אנחנו עשינו כמה פעמים - - -

יפעת שאשא ביטון: מה זה "משימה לא פשוטה"?

יפעת שאשא ביטון: רגע, אז אנחנו מוותרים?

יפעת שאשא ביטון: מה זו משימה לא פשוטה?

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה להבין, אילן.

יפעת שאשא ביטון: אני רק אומר שנכון שיש נון אחד גדול על כולנו, נון אחד גדול.

יפעת שאשא ביטון: אני אומרת את זה, כשלנו כישלון חרוץ, נקודה.

יפעת שאשא ביטון: אם ילד הצליח להיעלם בתוך המדינה שלנו – כשלנו.

יפעת שאשא ביטון: אבל אנחנו עכשיו לא עסוקים באיך אנחנו מתגוננים, כל אחת מהמערכות, אנחנו מנסים לראות איפה אנחנו תופרים טוב את הדברים כדי ששום ילד לא יחמוק מאתנו.

יפעת שאשא ביטון: הסיפור הוא כזה: יש ילדים שלא נרשמו למערכת החינוך, לא נרשמו, לא הגיעו בגיל שלוש, זו הנקודה הראשונה, או אחר כך בכיתה א', אנחנו רואים שהם לא שם – מה אנחנו עושים אתם?

<אילן שמש: דבר ראשון, מדווחים לרשות.

<אילן שמש: אני בירושלים, במשרד החינוך, לא מתחיל לחפש את הילד באילת, בבאר שבע וכן הלאה.

<אילן שמש: קודם כל יש ברשות - - -

יפעת שאשא ביטון: בטח שכן, יש לכם מערכת אוטומציה.

יפעת שאשא ביטון: אתה יודע, אני חשבתי שזה צריך להיות הפוך.

יפעת שאשא ביטון: אני, כמי שמשבצת בתוך הרשות, מקבלת את מצבת התלמידים שנרשמו אצלי, אני רואה שחסרים לי 50 ילדים ברישום לגנים, אני אומרת: אוקיי.

יפעת שאשא ביטון: אז אני יודעת.

יפעת שאשא ביטון: לא משנה שבבדיקות שלנו ידענו על חלק מהילדים, ידענו גם כי זה מקום קטן יחסית, שהם נמצאים ברשויות סמוכות וכו', אבל יש ילדים שאני חשבתי שאני מעבירה אליכם, למערכת החינוך, ואתם בודקים באוטומציה ורואים: אה, נכון, הוא לא משובץ בקריית שמונה, הוא משובץ ברעננה.

<אילן שמש: זה המקרה הקל.

<אילן שמש: אני אומר שוב פעם, כאשר מדובר בילד שבמערכות שלנו – הרי המערכת שלנו היא מערכת שבאיזשהו מקום מסנתזת חלק גדול מהמערכות – אנחנו יודעים שיש ילד שגר ביישוב "איקס" לפי מרשם האוכלוסין לא לומד בשום מקום, לא נרשם, מה אנחנו עושים?

יפעת שאשא ביטון: אז איפה הוא?

<אילן שמש: מה אנחנו עושים, אני מספר לכם.

<אילן שמש: הדבר הראשון - - -

<צביקה גנדלמן: זו הבעיה הקלה.

<צביקה גנדלמן: אם הילד כבר במערכת אז זו כבר בעיה פשוטה.

<אילן שמש: אם הוא במערכת אין לנו בעיה.

<צביקה גנדלמן: הבעיה היא שהילד רשום במשרד הפנים והוא לא במערכת.

<ורד וינדמן: כל הילדים אמורים להיות במערכת, כל הילדים.

<צביקה גנדלמן: אבל הוא לא במערכת, זה הסיפור.

<ורד וינדמן: ילד שמגיע לגיל לימוד חובה חייב להיות במערכת.

<צביקה גנדלמן: אם הוא במערכת החיים קלים.

<אילן שמש: אני מאוד רוצה את זה גם כן.

<אילן שמש: אנחנו משרד החינוך, הדבר הראשון שאנחנו רוצים הוא שכולם יהיו בתוך המערכת, אבל חבר'ה, אנחנו חיים במדינה שישנם - - -

יפעת שאשא ביטון: אבל מה, אתם מתעסקים רק במקום הקל של ילדים שכבר נרשמו.

<אילן שמש: הדוגמה הזאת היא לא דוגמה אחת.

יפעת שאשא ביטון: אתה יודע מה אתה אומר עכשיו?

יפעת שאשא ביטון: אילן, אתה לא שם לב מה אתה אומר עכשיו.

יפעת שאשא ביטון: אגב, הוא לא מדבר על הילדים שבתוך המערכת כי הוא אמר: יש ילדים שנמצאים במרשם האוכלוסין במקום "איקס" אבל הם לא לומדים בשום מקום, אנחנו לא יודעים לומר איפה הם לומדים אבל זה בדיוק הילד הזה, זה בדיוק המקום להדליק אור אדום ולהגיד: חברים כולם, יש לנו פה ילד שנעלם מהעין.

<אילן שמש: חד משמעית.

יפעת שאשא ביטון: יופי, זה הדבר הראשון.

יפעת שאשא ביטון: עכשיו זה שאתה אומר: אתם יודעים, זאת לא הדוגמה היחידה, אתה רק מחזק את זה שאנחנו יושבים כאן ומדברים על הילד ההוא מחדרה, אבל יש לנו הרבה ילדים כאלה כמו הילד הזה מחדרה, שאף אחד לא יודע מה עלה בגורלם, אף אחד לא יודע מה קורה אתם בכלל.

יפעת שאשא ביטון: זאת השאלה.

יפעת שאשא ביטון: איך אנחנו כבר בשלבים הראשונים – ואני הלכתי למקום הקל אגב של מערכת החינוך, מה קורה בשלוש שנים האלה, מה קורה בשלוש שנים האלה שבין הלידה לבין זה שהוא נכנס לתוך מסגרת שאנחנו יודעים שהיא חינוך חובה, כי המסגרות הרי מלידה עד גיל שלוש הן מסגרות שהן לא בחוק חינוך חובה, מי שרוצה שולח ומי שלא לא, כל אחד עושה עם זה כטוב בעיניו.

יפעת שאשא ביטון: אז אני מראה שאפילו במקום הקל כביכול אנחנו לא מתפקדים.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא מתפקדים במקום שכבר יש לנו את הנתונים, יש לנו את המספרים, אנחנו יודעים מי צריך להגיע, אנחנו יודעים שהוא לא הגיע ואנחנו לא שם כדי לחפש אותו.

<אילן שמש: אני לא אסתור את דבריך, זה נכון, אנחנו גם יודעים את זה.

<אילן שמש: אנחנו מאוד משתדלים, מאוד משתדלים לפחות לנסות ולאתר את אלה שאנחנו מצליחים.

<אילן שמש: כשאני בא ואומר שאנחנו מאוד משתדלים, יש דרכים שאנחנו כבר לא מסוגלים כי אין לנו את היכולת לזה, בואו נהיה הוגנים עם המציאות.

יפעת שאשא ביטון: אז למי יש?

יפעת שאשא ביטון: אני לא מפנה את זה אליך, אני מפנה את זה לשולחן.

יפעת שאשא ביטון: מי כן יכול לאתר את הילדים?

<אילן שמש: יש לנו כן מחשבות.

<אילן שמש: אני לא בא להכחיש את האמת.

<אילן שמש: אני לא בא להגיד שהדוגמה שקרתה עכשיו בחדרה היא לא אור אדום למשהו שבאמת קיים לא רק כמקרה בודד אקראי שקרה.

<אילן שמש: המציאות מורכבת בנושא הזה ואנחנו רוצים למצוא את הפתרונות, כשאני בא ואומר חד משמעית: אנחנו לוקחים אחריות ואנחנו מבינים שיש לכל אחד מאתנו איזושהי אחריות בכל המשחק הזה ואנחנו רוצים לשפר את עצמנו, ללמוד את הלקחים ולשפר את עצמנו, חד משמעית.

<אילן שמש: אני אומר שוב פעם, לא מדובר באוכלוסייה שקלה לאיתור.

<אילן שמש: אנחנו צריכים להשקיע בזה אמצעים אחרים קצת, שונים קצת, מתוחכמים קצת יותר ולא מספיק הצלבת המידע הזה, היא לא מספיקה.

יפעת שאשא ביטון: אתה יודע שבמקרה של הילד הזה אני דווקא מוצאת שזה היה מאוד פשוט כי ידעו איפה ההורים שלו, היתה להם כתובת.

יפעת שאשא ביטון: הילד לא הגיע למערכת החינוך, מגיעים אליהם הביתה, רואים איפה הם נמצאים.

יפעת שאשא ביטון: על פניו זה מאוד מאוד פשוט.

יפעת שאשא ביטון: זה לא ילדים שאנחנו צריכים לחפש אותם - - -

<אילן שמש: זה מקרה כשל נוראי.

<אילן שמש: אני חייב להגיד, המקרה הזה הוא מקרה כשל נוראי אמיתי.

יפעת שאשא ביטון: זה נורא.

יפעת שאשא ביטון: זה נורא.

יפעת שאשא ביטון: אז אם אותו אנחנו פספסנו, באמת אני אומרת, אלוהים ישמור, אני לא רוצה לחשוב איזה מקרים אחרים אנחנו מפספסים פה שאותם באמת יותר קשה לאתר, ואנחנו יודעים שלא כל הילדים מוגנים בתוך הבתים שלהם ובגלל זה גם הארץ הזדעקה כשגילינו שהילד הוחזק בבידוד 14 שנים, רצו הסרטים הכי נוראיים בראש.

יפעת שאשא ביטון: רק בוועדה הזאת אנחנו נמצאים מדי שבוע ורואים מה יכול לקרות.

יפעת שאשא ביטון: במקרה הפשוט הזה בודקים איפה הילד רשום, איפה המשפחה שלו, יש כתובת, מגיעים, מוצאים את הילד בבית, לא אחרי 12 שנה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא מתפקדים, בקיצור, אנחנו לא מתפקדים והמטרה היא שאנחנו נראה איך אנחנו כן סוגרים את הפערים האלה.

יפעת שאשא ביטון: זאב, בבקשה, ולאחר מכן ורד.

<זאב גולדנבלט: אני חושב שאסור לנו כאן בוועדה לעסוק במקרה הפרטי אלא להתמקד דווקא בנושא העקרוני והמהותי - - -

יפעת שאשא ביטון: זה רק מקרה בוחן.

<זאב גולדנבלט: ולהשתמש באותו מקרה רק כפלטפורמה, כפי שאנחנו עשינו את זה, כדי להציף נושא הרבה יותר רחב יריעה מאשר ממה שנדמה כאן או ממה שמצטייר כאן בוועדה.

<זאב גולדנבלט: אני חושב שהבעיה המרכזית היא חוסר שליטה ומעקב אחרי שיבוץ כלל ילדי ישראל במוסדות חינוך.

<זאב גולדנבלט: זאת הבעיה.

<זאב גולדנבלט: יו"ר הוועדה אמרה לפני כמה דקות שאם ילד אחד נעלם כשלנו כמערכת.

<זאב גולדנבלט: מה יגידו היושבים כאן אם אני אדבר על אלפים, ולא על אלף אחד או אלפיים?

<זאב גולדנבלט: כדי להבהיר למה אני חותר – רק בירושלים, לפחות לפי המידע שיש ליו"ר ועד ההורים של ירושלים, מדובר בכמעט 10,000 תלמידים.

<זאב גולדנבלט: 10,000 תלמידים – אתם שומעים את זה?

<זאב גולדנבלט: שמיים מזדעזעים.

יפעת שאשא ביטון: 10,000 ילדים שאנחנו לא יודעים - - -

<זאב גולדנבלט: שלא יודעים באיזה מוסד חינוכי הם משובצים, אם הם בכלל משובצים.

יפעת שאשא ביטון: יכול להיות שחלקם משובצים ויכול להיות שחלקם בכלל לא.

<זאב גולדנבלט: נכון, התשובה היא נכון.

<זאב גולדנבלט: חמור לא פחות, בשבוע שעבר היה דיון בוועדת החינוך, מעבר למסדרון, על 5,000 תלמידים שיודעים איפה הם גרים, בפזורה הבדואית, ולא משובצים, לא משובצים בידיעה, תוך עשיית פלסתר לחוק חינוך חובה.

<זאב גולדנבלט: המערכת יודעת ושותקת.

<זאב גולדנבלט: אני חושב שאם רשות האוכלוסין, משרד הפנים והביטוח הלאומי – כי במדינת ישראל כל הורה אוהב לקבל את הכסף אז בדרך כלל הביטוח הלאומי יודע בדיוק איפה יש ילדים ומי מקבל את התמורה, או את הסיוע, כדי לגדל אותם – אם אותן רשויות היו מעדכנות את משרד החינוך ואת הרשויות המקומיות באופן שוטף, לפחות אחת לשנה, על מיקום של הילדים, על כמות הילדים שבעבורם המדינה משלמת כסף, חלק גדול מהבעיה היה נפתר.

יפעת שאשא ביטון: עניין הפרטיות יכנס לך כאן עכשיו שוב.

<זאב גולדנבלט: יכול להיות אבל זה קיים מכיוון שזה בין משרדי ממשלה לבין עצמם.

<זאב גולדנבלט: העברת מידע בתוך הממשלה עצמה, בין זרוע ימין לזרוע שמאל, כדאי שלפחות יידעו אחת על קיומה של השנייה.

יפעת שאשא ביטון: נכון, חד משמעית.

<זאב גולדנבלט: אני כבר לא מדבר על כך שהם יעבדו בתיאום, אבל לפחות שיידעו שזה קיים ושאם יש בעיה באיתור ילדים שיפנו באמת לגורם ושאותו גורם יהיה מחויב להעביר להם את המידע הזה.

<זאב גולדנבלט: אני חושב שחובה – ואני בפירוש קורא לוועדה לצאת בקריאה לזה – שמשרד החינוך והרשויות המקומיות יבצעו אימות נתונים לפחות פעם בשנה לוודא שכל ילד משובץ במערכת חינוך כזאת או אחרת, ובמידה ולא, לשלוח קב"ס, וגם להסביר למה הוא לא משובץ ואיך פותרים את הבעיה הזאת.

<זאב גולדנבלט: זה שהוא לא משובץ זה יופי.

<זאב גולדנבלט: אני חושב שכדאי באותו חמ"ל שמשרד החינוך פותח כל שנה בראשית השנה, גם משרד הפנים וגם הנש"ם ידווחו לוועדה על כל חוסר המתאם בין מספר הילדים שמופיעים למשל ברשם האוכלוסין לבין מספר הילדים שמשובצים באותה מערכת עירונית.

<זאב גולדנבלט: במידה ויש באמת חוסר התאמה מיד להתחיל לפעול, לא לחכות שיתפוצץ כזה אירוע.

<זאב גולדנבלט: אנחנו מדברים על אירוע בחדרה שהוא זניח, לא נעים להגיד אבל הוא זניח כי אנחנו מדברים על אלפים רבים של ילדים, לא על אחד, על אלפים, וזה הזוי.

<זאב גולדנבלט: נתתי שתי דוגמאות בלבד, רק על ירושלים ועל הפזורה הבדואית.

<זאב גולדנבלט: בכוונה נתתי שתי דוגמאות קיצוניות שלא שייכות אחת לשנייה אבל באותה מידה יש לא מעט ילדים - - -

יפעת שאשא ביטון: אגב, זה מה שמטריד – ואני אומרת את זה ולא בשיפוטיות – שזה לא בפזורה הבדואית וזה גם לא באיזו עיר נידחת, שיתחילו פה כל הסטראוטיפים, זה בלב המדינה, בלב המדינה ילד נעלם.

יפעת שאשא ביטון: לב המדינה.

<זאב גולדנבלט: ובפירוש אני מצפה שהוועדה תצא בקריאה – אולי אפילו חקיקה – לחייב את המערכות האלה להסתנכרן.

<זאב גולדנבלט: זה איום ונורא הדבר הזה.

<זאב גולדנבלט: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לך, זאב.

יפעת שאשא ביטון: ורד, בבקשה.

<ורד וינדמן: תודה.

<ורד וינדמן: גברתי יושבת-הראש, אני רוצה קודם לומר משהו כללי על נושא של הזנחה.

<ורד וינדמן: הזנחה של ילדים היא אחד מסוגי ההתעללות, לפעמים היא אפילו יותר חמורה מהתעללות פיזית, ומכיוון שהיא מתאפיינת באי עשייה הרבה פעמים יש נטייה להתייחס לסוג הזה של התעללות בפחות תשומת לב, גם מבחינת דיווח וגם מבחינת טיפול וצריך להגיד את זה.

<ורד וינדמן: אבל אם העובדות הן כפי שהן מתבררות עכשיו, המזניחה הגדולה של הסיפור הזה זאת מדינת ישראל.

<ורד וינדמן: אי אפשר שלא לחשוב שיש עוד אפילו לא מעט, יש הרבה ילדים כמוהו, וזה לא יכול להיות שבמדינת ישראל, מדינה כל כך קטנה, עם מערכות הגנה, רשתות הגנה שפרוסות משנות הינקות ועד גיל 18, ילד כזה הולך לאיבוד ואף מערכת הגנה - - -

יפעת שאשא ביטון: שמלאה חורים, ורד.

<ורד וינדמן: כן, זה בדיוק העניין, ברשתות האלה שקיימות יש הרבה מאוד חורים.

<ורד וינדמן: אני רוצה להצביע על כמה כשלים: קודם כל, מהרגע שילד נולד הוא אמור ללכת לטיפת חלב – עכשיו אני יוצאת מהמקרה הפרטי, מדברת על המקרה הכללי – הוא אמור ללכת לטיפת חלב, אלא מה?

<ורד וינדמן: – וזה דוח מבקר המדינה לא מזמן, בשנת 2014, אמר – השמות של הילדים כאלה מגיעים למשרד הבריאות, אבל ממשרד הבריאות, אומר מבקר המדינה, השמות האלה לא מגיעים לתחנות.

<ורד וינדמן: הנה דוגמה: יש לנו במדינת ישראל, באמת פאר היצירה, המערכת של טיפות חלב, רק שטיפות חלב מיובשות.

<ורד וינדמן: מה שהיה, שאנחנו זוכרים לפני שנים, שלא רק שכל הילדים היו מגיעים עם ההורים שלהם לטיפות החלב, טיפות החלב היו גם עושות ביקורי בית – איזה ביקורי בית?

<ורד וינדמן: היום תשמעו מהורים, הם מתחננים שיקבעו להם תור בטיפת חלב.

<ורד וינדמן: אבל לא רק שטיפות חלב לא יודעות על הילדים שאמורים להיות ברשות שלהן, הן גם לא עושות כמעט – אני אומרת "כמעט" רק להיות זהירה – פעולות של הגעה להורים ולמשפחות עצמן.

<ורד וינדמן: זה כשל מערכתי ראשון.

<ורד וינדמן: אומר את זה מבקר המדינה.

<ורד וינדמן: עכשיו עשינו דבר גדול משמעותי – הרחבנו את חוק לימוד חובה, גם מהגיל הנמוך וגם למעלה.

<ורד וינדמן: זאת אומרת, היום מגיל שלוש עד גיל שש הילדים אמורים להיות במערכת החינוכית, והרחבנו – זו היתה יוזמה של המועצה – להרחיב מגיל 16 ו-17, גיל לימוד חובה, ל-18.

<ורד וינדמן: היו הרבה דיונים בכנסת, לא אחד, לא שניים ולא שלושה, ודוח מבקר המדינה שוב אומר:

<ורד וינדמן: יש הרבה מאוד ילדים שלא במערכת החינוך, יש למעלה מ-60,000 ילדים שיודעים עליהם – אני לא מדברת על אלה שלא יודעים עליהם – שנמצאים בטיפול של קציני ביקור סדיר.

<ורד וינדמן: תשאלו כמה קציני ביקור סדיר?

<ורד וינדמן: המספר האחרון שאני יודעת הוא 700.

<ורד וינדמן: איך יכולים המספר הזה לטפל ב-61,000 ילדים - - -

יפעת שאשא ביטון: ורד, אני חייבת רגע לעצור אותך.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו יכולים לדבר על הכשלים התפקודיים של המערכת, איפה צריך יותר ואיפה צריך פחות ויש מה להגיד, אני רוצה לטפל בנקודה הקטנה הזאת, השחורה הזאת, של הילדים שאף אחד לא יודע איפה הם.

יפעת שאשא ביטון: זה מעיקרו של הדיון.

<ורד וינדמן: זה בדיוק הילדים שאני מדברת עליהם, אני מנסה להצביע על כמה כשלים.

יפעת שאשא ביטון: לא, מי שמטופל בביקור סדיר ויודעים שהוא - - -

<ורד וינדמן: זה מה שאני אומרת, שאי אפשר להגיע לילדים האלה בחיים.

<ורד וינדמן: זאת אומרת שיש בטוח ילדים שלא נמצאים במערכות חינוך, שאף אחד לא יכול להגיע אליהם כי אפילו אם יודעים עליהם לא יגיעו אליהם בחיים עם המספר הזה של כוח האדם.

<ורד וינדמן: יש כשלים של מעבר של מידע בין רשויות.

<ורד וינדמן: המידע קיים.

<ורד וינדמן: יש מידעים שצריך לטפל בהם שאולי הם לא קיימים אבל אנחנו מדברים על ילדים שהמידע בקשר אליהם קיים.

<ורד וינדמן: הם ידועים במרשם האוכלוסין כי הם נולדו פה, הם ידועים בבתי חולים, הם ידועים על ידי משרד הפנים, הם ידועים על יד ביטוח לאומי ועדיין האינפורמציה הזאת לא יורדת למערכות שצריכות לפגוש אותם ולטפל בהם, ולא צריך איזה אלגוריתם מסובך מדי בשביל למצוא את הילדים האלה.

<ורד וינדמן: ואם לא נדע שהם קיימים לא נוכל לעולם לטפל בהם, ואני לא מקבלת את הטענה הזאת שמשרד החינוך לא יכול לדעת האם ילד נרשם לכיתה א'.

יפעת שאשא ביטון: יודע, בטח שהם יודעים.

<ורד וינדמן: אז המידע הזה צריך להגיע לכל רשות.

<ורד וינדמן: מה קורה אם ילד לא רשום ברשות מסוימת?

<ורד וינדמן: הרשות הזאת צריכה לחזור למשרד החינוך, בדיוק כפי שאמרת, ולהגיד להם: הנה, הילד הזה לא לומד אצלי.

<ורד וינדמן: יש גם בעיה במעבר בין כיתות ומעבר בין דירות, אבל אם רשות תהיה פרואקטיבית, כל רשויות המדינה תהיינה פרואקטיביות וידווחו על מידע שלא קיים להן זה יוכל להיות מטופל.

<ורד וינדמן: תראו, ב-2008 היה את המקרה של רוז פיזם, כולנו הזדעזענו – המקרה מאוד דומה – ילדה שחודשים נעלמה ואף אחד לא חיפש אחריה עד שאחת מקרובות המשפחה התקשרה למועצה לשאול, חשבה שאולי היא במסגרת חינוכית שלא מתאימה לה.

יפעת שאשא ביטון: התקשרה מישהי לשאול, צריכים להתעורר קצת לפני.

<ורד וינדמן: ורק אז, אחרי חודשים, התחילו לחפש אחריה.

<ורד וינדמן: מה למדנו?

<ורד וינדמן: איזה לקח למדנו כחברה?

<ורד וינדמן: איזה לקח למדנו כמדינה מהמקרה של רוז פיזם?

<ורד וינדמן: לא למדנו שום דבר.

<ורד וינדמן: אנחנו יודעים בוודאות שלא יכול להיות שזה מקרה יחיד.

<ורד וינדמן: זו הזדמנות בשבילנו לעשות פה בדק בית, לעבור כשל-כשל ולראות איך אנחנו פותרים אותו.

<ורד וינדמן: אסור לנו להשלים במדינת ישראל, מדינה כל כך קטנה, עם ערבות הדדית – אנחנו רוצים להאמין על עצמנו שיש פה ערבות הדדית.

<ורד וינדמן: יש אחריות גם של המדינה וגם של החברה לפקוח עין.

יפעת שאשא ביטון: כן, רק שקצת איבדנו את זה ואנחנו קצת עובדים מכוח האינרציה.

יפעת שאשא ביטון: גם ברשויות המקומיות, הכול כזה זורם, מתגלגל ביומיום ובשגרה ואף אחד פה לא התעורר עוד.

<תמי אזרזר: אני רוצה להשיב למנכ"ל ועד ההורים.

<תמי אזרזר: רשות האוכלוסין מעבירה מידע והמון מידע – זה לא שרשות האוכלוסין לא מעבירה מידע – המון מידע למשרד החינוך, לרשויות ולמי שצריך לעניין ילדים, גילאים וכדו'.

<תמי אזרזר: אז מבחינת מידע, המידע עובר מרשות האוכלוסין והכול בהתאם לצרכים הרלוונטיים של אותו גוף.

<זאב גולדנבלט: בעצם מה שאת אומרת, שהכשל הוא במשרד החינוך עצמו.

<תמי אזרזר: אני לא אומרת איפה - - -

יפעת שאשא ביטון: זו גם הרשות המקומית שלא מדווחת.

<תמי אזרזר: אל תכניס מילים לפי.

<תמי אזרזר: אני לא אמרתי את זה.

<תמי אזרזר: אל תכניס מילים לפי.

<תמי אזרזר: אני רק אמרתי – אתה ציינת שלא מעבירים מידע ואתה ממליץ להעביר מידע - - -

<זאב גולדנבלט: אמרתי שצריכים להעביר מידע, לא אמרתי שאת לא מעבירה.

<תמי אזרזר: אז אני רק מתקנת שכן עובר מידע.

יפעת שאשא ביטון: בואו רגע לא ננהל את הוויכוח הזה.

יפעת שאשא ביטון: הסיפור הוא לא רק משרד החינוך, והוא לא רק השלטון המקומי, והוא לא רק, ולא רק – הוא כולם ביחד.

יפעת שאשא ביטון: כי בסוף בסוף לכל אחד יש את המידע שלו, וכל אחד עושה הכי טוב שהוא יודע בחלקת האלוהים הקטנה שלו, ושכח שבין כל חלקות האלוהים הקטנות האלה נופלים ילדים, ואם אנחנו לא נתכתב בינינו אז אנחנו יכולים להביא את התוכניות הכי גרנדיוזיות, אנחנו לא באמת נהיה מסוגלים לטפל בהן.

יפעת שאשא ביטון: בעיני, האחריות היא של כולם באופן כולל.

יפעת שאשא ביטון: אני אומרת לך, אני לא עושה הנחות לאף רשות כאן.

יפעת שאשא ביטון: ירדן נזרי, בבקשה.

<ירדן נזרי: קודם כל, כמו שכבר אמרנו, זה נושא שהוא מאוד מאוד חשוב.

<ירדן נזרי: יש לי המלצה, יכול להיות שאני נורא תמימה כי בכל זאת אני לא הכי מתמצאת בכל העניינים הבוערים ולא הכי מבינה בזה אבל לי באופן אישי מהצד זה נשמע כמו נושא שנורא קל דווקא כן לסנכרן אותו באמת עם מערכות אוטומטיות, מערכות מעקב, כי אחרי הכול אין דבר כזה שבן אדם באמת נעלם, הוא חייב באיזשהו מקום ללכת לשירות רפואי או למסגרת חינוכית כלשהי, הוא חייב להיות איפשהו, אין דבר שהוא לא נמצא בשום מקום.

<ירדן נזרי: ברגע שנפעיל את המערכות האוטומטיות האלה בעזרת מספרי תעודות הזהות שלנו, בקלות מאוד יכולה להיווצר לך, בהקלדה של מספר תעודת זהות, איפה הבן אדם ביקר, במקומות מסוימים, בין אם זה בשירות הרפואי, בין אם הוא נרשם.

<ירדן נזרי: את יכולה גם לעשות מערכת אוטומטית שתשלח לך עכשיו מיילים באופן קבוע ותעדכן אותם על ההרשמה ותנסה לוודא ותנדנד.

<ירדן נזרי: את יכולה נורא בקלות להשתמש בטכנולוגיה שיש לך היום כדי לאתר את הבן אדם.

<ירדן נזרי: נכון שזה באיזשהו מקום כן יפגע בפרטיות אבל כמו שזאב אמר מקודם, זה יד שמאל ויד ימין, זה עובד ביחד, זה לא באמת פגיעה בפרטיות כי אחרי הכול המידע הזה נמצא אצל אותו הגוף.

יפעת שאשא ביטון: אני ארגיע אותך – אם צריך קצת לפגוע בפרטיות בשביל להגן על הילדים שלנו אז אנחנו נפגע קצת בפרטיות.

<ירדן נזרי: אני רוצה להגיד שאני חושבת שאפשר ממש בקלות לפתור את הבעיה הזאת בעזרת מערכות טכנולוגיות וסנכרון של המערכות.

<ירדן נזרי: תחשבו על זה שניה, זה נורא פשוט, אחרי הכול לכולנו יש פה מספרי תעודת זהות, וזה לא משנה בני כמה אנחנו, ומספר תעודת הזהות שלנו אומר עלינו כל כך הרבה שחבל שאנחנו לא מנסים אולי לנצל את זה בצורה יותר טובה ממה שאנחנו יכולים.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, ירדן.

יפעת שאשא ביטון: הוא באמת היה בכל מיני מערכות בתקופה הזאת כך שבהחלט היה אפשר לאתר אותו, למרות שבמקרה שלו היה אפשר כבר בגיל שלוש לסגור את הסיפור ולהבין איפה הוא נמצא.

יפעת שאשא ביטון: תשלים במשפט, בבקשה.

<ראשד פתחי: אני רואה פשוט שבמדינת ישראל, בתקופה האחרונה – גם לפי מה שאני רואה פה בנתונים של אלפי ילדים שנעלמים – שכל אחד זורק את התיק על השני.

<ראשד פתחי: הרשות המקומית שולחת את התיק למשרד החינוך, משרד החינוך מחזיר את התיק לרשות המקומית, הם מתחילים לשחק כדורעף כזה ביניהם עד שפשוט הבעיה מגיעה לתקשורת.

<ראשד פתחי: ואז, כשהבעיה מגיעה לתקשורת, כל אחד מהם מתחיל סתם להביא תירוצים והסברים: לא, היה ככה ככה, היה ככה ככה.

יפעת שאשא ביטון: כולם מנסים להסביר ולתרץ.

<ראשד פתחי: מטאטאים דברים מתחת לשטיח.

<ראשד פתחי: יש פה כתבה על הילדים הבדואים, 5,000 הילדים הבדואים, הכתבה היתה לפני פחות מחודש אבל אנחנו יודעים את זה כבר המון זמן.

<ראשד פתחי: יש גם עוד כתבה פה על ילד אחר, וגם המשל שהיא נתנה, אנחנו פשוט כל פעם מסתירים את זה מתחת לשטיח וממשיכים, לא לומדים מהטעויות שלנו וזה ממש לא טוב.

יפעת שאשא ביטון: אתה מבין עכשיו, כשמלמדים אתכם כדורעף וכדורגל בבית ספר זה כדי שתגדלו תדעו לזרוק את הכדור ממגרש אחד למגרש אחר.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, עדי.

<עדי חן: תודה רבה.

<עדי חן: ראשית, לשכת עורכי הדין מברכת את יושבת-ראש הוועדה על קיום הדיון החשוב הזה.

<עדי חן: המדינה היא האח הגדול והילדים האלה כולם הם בניה של המדינה.

<עדי חן: הם ישרתו את המדינה בנאמנות ולכן חובה עלינו לדאוג לבטיחותם ולהגן עליהם.

<עדי חן: ההצעה היא להקים בחקיקה, כדי לטפל – הבעיה, כולנו יודעים מה הבעיה, יש ילדים נעלמים - - -

יפעת שאשא ביטון: אני לא אחכה לחוק, תחכי להמלצות שלי.

<עדי חן: להקים גוף מיוחד שזה תפקידו, זו תכליתו, להצליב מידע ולעקוב בין הגורמים השונים - - -

יפעת שאשא ביטון: בחייך, די להקים גופים, שהגופים שיש לנו יתחילו לעבוד כמו שצריך.

יפעת שאשא ביטון: אני לא צריכה עוד גופים במדינה.

<עדי חן: אין אפשרות - - -

יפעת שאשא ביטון: בטח שיש אפשרות, כי אם הרשות המקומית היתה יודעת בנוהל שהיא מעבירה למשרד החינוך את כל "העודפים" שיש להם ברישומים, את כל הדלתא, הם היו יכולים להגיד: חברים, אלה רשומים פה, אלה רשומים פה, יש לי שלושה ילדים שלא רשומים בשום מקום, אופס, על זה אנחנו עומדים ואת זה אנחנו מנסים לאתר.

יפעת שאשא ביטון: לא צריך עוד ועוד מנגנונים.

<עדי חן: מאחר ומדובר באלפי ילדים נעלמים אז ההמלצה שלנו היא שיש צורך בגוף מיוחד.

<עדי חן: אני ניסיתי לבדוק היום לקראת הדיון מקרים נוספים חוץ מכתות, חוץ מהפזורה הבדואית, חוץ מילדים כאלה שנעלמים, נודע לי על עוד מצבים, לכאורה מקום מאוד קרוב לנתניה – אני הולכת לטפל בנושא הזה – על ילדים שנולדו בלידה פרטית כדי להעלים אותם - - -

יפעת שאשא ביטון: זה בכלל מכה גם.

<עדי חן: הם פשוט נעלמים מעיני הרשויות.

<עדי חן: חייבים לעשות איזה משהו ואם צריך להקים גוף ולהוסיף עוד תקנים אז - - -

יפעת שאשא ביטון: ילד שנולד בלידת בית לא כתוב בשום מקום?

<תמי אזרזר: יש לידה בבית ויש חוק שקובע איך נרשם הילד.

<תמי אזרזר: אם לא באים להודיע לנו אנחנו לא יכולים לדעת על - - -

יפעת שאשא ביטון: תקשיבו, זו תקלה איומה נוספת.

<עדי חן: אם שאין לה מעמד בישראל, לכאורה – זה המידע שניתן, לכן אני מדברת בשיא הזהירות – לכאורה זה המצב שידוע לנו, על לידה פרטית, שני ילדים, אחד בן שלוש, אחד בן שנה ומשהו, אין דיווח עליהם.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, עדי.

יפעת שאשא ביטון: אורית, בבקשה.

<אורית כהן: אני רוצה דווקא לספר על מקרה אישי שלי עם האחיינים שלי.

<אורית כהן: יש לי שישה אחיינים שהם נפגעי כת "לב טהור" אבל בארץ יש עוד הרבה מאוד כתות כאלה.

<אורית כהן: בעצם כתות משתמשות בנושא החינוך הביתי באופן קבוע על מנת לכלוא ילדים בבית.

<אורית כהן: המקרה של האחיינים שלי היה שכלאו אותם ארבע שנים בבית – ואני מדברת על ילדים שהיו כלואים שלא יכלו לראות חברים, לא שכנים, לא משפחה, היו מנותקים מכול העולם בבית שמש באישור משרד החינוך, שנתן להם אישור לחינוך ביתי אבל בכלל לא אוכף את זה.

<אורית כהן: כי אם תבדקו את החוק לחינוך ביתי תראו שבעצם אין שום בדיקה של ההורים.

<אורית כהן: לא בודקים מי ההורה, פשוט בודקים האם הם למדו, האם יש להורים ספרים.

<אורית כהן: אבל מי ההורה, אם ההורה פדופיל, אם ההורה שייך לכת, אם ההורה חולה נפש, אף אחד לא בודק.

<אורית כהן: בעצם הרשויות אפשרו כליאה של ילדים במשך ארבע שנים כשאף אחד לא ידע מה קורה.

<אורית כהן: בסופו של דבר אני הוצאתי להם צווי עיכוב יציאה מהארץ.

<אורית כהן: אף אחד לא ידע מה קורה עם הילדים האלה.

<אורית כהן: הם הוברחו מהארץ לגואטמלה, ליערות בגואטמלה, עם דרכונים מזויפים.

<אורית כהן: אני שואלת: אם לפחות הם לא היו תחת חינוך ביתי, אולי הם היו פונים למישהו, אולי מישהו היה שומע את הצעקה שלהם, שההורים שלהם הולכים להבריח אותם לאיזו כת הזויה?

<אורית כהן: אבל אף אחד לא ידע.

יפעת שאשא ביטון: אילן, מה קורה עם החינוך הביתי?

יפעת שאשא ביטון: אמור להיות תהליך מאוד מאוד קפדני למי מאשרים ובאיזה נסיבות.

<אילן שמש: זה לא התחום שלי, אני לא מתמצא בו מספיק בשביל להגיד עמדה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נבקש לבדוק את הסיפור הזה.

<אורית כהן: עוד דבר, בוועדה לזכויות הילד לפני שנתיים או שלוש כבר פנו אליכם וביקשו שתבדקו אבל לא עשיתם עם זה כלום.

<אורית כהן: הבטחתם שתבדקו אבל שום דבר לא בוצע וכך האחיינים שלי נשארו ובעצם שילמו בחייהם עכשיו.

<אורית כהן: אני שומעת ממך שוב שתבדוק, אבל לאן זה הולך?

<אורית כהן: ילדים שילמו בחיים שלהם.

<אילן שמש: זו שאילתה למשרד החינוך, אני לא המוסמך - - -

<אורית כהן: אגב, בכתות יש אלפים כאלה, אלפי ילדים תחת חינוך ביתי.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נבדוק את הסיפור של החינוך הביתי.

יפעת שאשא ביטון: אני יודעת שיש תהליך מאוד מאוד קפדני.

יפעת שאשא ביטון: זה לא בקלות, עושים מוות להורים עד שהם מוציאים.

<אורית כהן: ממש לא, ממש לא.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נבדוק את זה, אנחנו נבדוק את הסיפור הזה.

יפעת שאשא ביטון: אבל את מחזירה אותי שוב לעניין, מה לעשות – יגידו שזו בריחה אבל זו ממש לא, אנחנו נטפל בסיפור של משרד החינוך ואנחנו נטפל בסיפור של השלטון המקומי ואנחנו נטפל בסיפור של כל הרשויות – אבל זה שוב מחזיר אותי גם לנושא הציבורי האזרחי כי בסוף הילדים האלה לא בוואקום.

יפעת שאשא ביטון: הם נמצאים באיזשהו יישוב, באיזושהי שכונה לפני שהם הוברחו, מישהו צריך לדעת מה קורה אתם.

יפעת שאשא ביטון: אני זוכרת ימים אחרים שכולם ידעו מה קורה עם כולם, אז זה נשמע אולי במקום הרכילותי אבל בסוף בסוף, כך אנחנו יכולים להציל ילדים – אם אנחנו נהיה יותר ערניים, נהיה יותר מעורבים ונהיה יותר פיכחים למה שקורה בסביבה.

יפעת שאשא ביטון: לא רק נראה אלא באמת נהיה פיכחים.

<אורית כהן: אני מצטערת שאני קוטעת ופונה אליך שוב – היו מעורבים, היו דיווחים, היו דיווחים של השכנים, היו דיווחים שלי שאנחנו בוכים - - -

יפעת שאשא ביטון: היו דיווחים למי?

<אורית כהן: הלכנו לרווחה, שכבנו שם על הרצפה, בכינו, נישקנו לעובדי רווחה את הידיים - - -

יפעת שאשא ביטון: יש דיווחים לרווחה?

<אורית כהן: בלי סוף, על ילדים בחינוך ביתי שכלואים ארבע שנים בבית, והרווחה אפשרה את זה ולא עשתה כלום, שום דבר בנושא, והם הוברחו.

יפעת שאשא ביטון: הילדים האלה היום לא פה?

<אורית כהן: הילדים האלה היום שילמו בחייהם.

יפעת שאשא ביטון: תדברי אתי, אני רוצה אחר כך שתדברי אתנו ותעבירי את הפרטים שלהם.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לבדוק את זה באופן אישי, לפחות את המקרה הזה, כי אם אנחנו נצליח ללמוד ממנו אז אנחנו אולי נוכל לחסוך את העוול הזה לילדים אחרים.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: חווה, בבקשה.

<חוה לוי: אני חייבת להגיד שכדאי להיזהר מלהיכנס למקרים כי אני מכירה חלק ממה שתואר כאן ואני חושבת שזה לא לגמרי - - -

יפעת שאשא ביטון: כן, אבל בואי נודה על האמת, כת "לב טהור" זה לא סוד ויש לנו את כל הנושא של הברחת ילדים החוצה.

יפעת שאשא ביטון: בואו לא נברח משם.

<חוה לוי: אני יודעת, דווקא בגלל זה אני אומרת את זה.

<חוה לוי: אז אני מציעה שננסה לא ניכנס למקרים פרטניים כי ממילא אנחנו לא יכולים לתת פרטים מדויקים בפורום הזה.

<חוה לוי: אני חושבת שאמרת את עיקרי הדברים.

<חוה לוי: באמת אחת הסוגיות שכל ישראל ערבים זה לזה ב-1989 הוכיחה לנו שכנראה לא כל כך ואז היה צורך לחוקק את החוק ולהגדיר את חובת הדיווח שבעצם מחייבת כל אדם באשר הוא, בוודאי אנשי מקצוע, בדיווח לעו"ס לחוק הנוער או למשטרה במצב שיש בו דאגה לשלומו של ילד או יסוד סביר שנעברה עבירה על ילד.

<חוה לוי: לא בטוח שמה שאנחנו פוגשים כאן וחלק ממה שעולה הוא במונחים שנעברה עבירה אבל ללא ספק זה מעמיד בפנינו מראה מאוד מאוד כואבת שלנו כחברה, לאו דווקא רק הרשויות שנמצאות פה בתוך העניין.

<חוה לוי: אני חושבת שלנו כחברה יש אתגר מאוד גדול ללכת ולעשות בדק בית מאוד רציני.

יפעת שאשא ביטון: חוה, היו לכם דיווחים על המקרה הספציפי הזה?

<חוה לוי: לא.

יפעת שאשא ביטון: לא היו שום פניות לרווחה מגורמים מסביב?

<חוה לוי: ברגע שזה נודע לרווחה הם היו הגורם שהגיע, שקראו למשטרה, שהתערבו שם.

<חוה לוי: אני חייבת להגיד שמאז, מרגע הגעת הפניה, שירותי הרווחה פועלים מסביב לשעון - - -

יפעת שאשא ביטון: כן, אני יודעת שמלווים אותם.

<חוה לוי: כולל בשישי-שבת ככל שצריך.

<חוה לוי: אתמול ישבו יום שלם.

<חוה לוי: כמו שאמרתי, אני לא יכולה לתת פרטים אבל אנחנו יודעים מה עושים שירותי הרווחה בחדרה – נמצאת אתי דליה סיני שמרכזת שירות ילד ונוער במחוז – מה עושה הצוות שלה.

<חוה לוי: אנחנו מעורבים שם מאוד ומתלבטים התלבטות רצינית לגבי מה נכון לעשות עבור הילד הספציפי הזה.

יפעת שאשא ביטון: ללוות את המשפחה שלו ולראות איך - - -

<חוה לוי: כמובן, ללוות אותו ואת המשפחה שלו, יש לנו כאן אתגר שיש בו כמה חלקים.

<חוה לוי: אבל מכיוון שהדיון הוא דיון רחב יותר אני רוצה להגיד שאני חושבת ששירותי הרווחה הם הגורם שבעצם מתערב, את אמרת את זה מאוד נכון בפתח הדברים שלך, שירותי הרווחה מתערבים כשמגיעה אלינו פניה, כשמגיע אלינו דיווח, בין אם באמצעות חוק כזה או באמצעות חוק אחר, וברוב הפעמים כשזה מגיע אלינו ישנה התערבות.

<חוה לוי: אולי לא תמיד זה לשביעות רצון הפונה, אולי לא תמיד כמו שהיו רוצים שאנחנו נפנה, אולי שיקול הדעת שלנו הוא נתון למחלוקת כזאת או אחרת, אבל אנחנו תמיד נהיה שם כדי לבדוק את הפניה הזאת.

<חוה לוי: את יודעת, כאן בחדר התנהלו לא מעט דיונים על הדיווחים שמגיעים לעו"סים לחוק הנוער במהלך שנה, אנחנו בודקים הרבה מאוד, עשרות אלפי דיווחים בשנה.

<חוה לוי: אני חושבת שיש כאן איזשהו כשל שמחייב איזושהי בדיקה רחבה יותר.

<חוה לוי: אנחנו כל הזמן חוזרים ומדברים על העניין הזה שכל הגורמים צריכים להיות מסוגלים לדבר אחד עם השני, כולנו כבולים בתוך הוראות חוק מאוד מגבילות ואנחנו חייבים לפרוץ את הדבר הזה.

<חוה לוי: אם אנחנו לא נהיה במקום שכל גורם יוכל לדבר עם מישהו אחר אנחנו נהיה במצב שילדים לא רק ייעלמו לנו אלא הם גם נעלמים ואנחנו רואים מה קורה להם.

<חוה לוי: ועדת וינטר היתה לא בגלל שילד נעלם אלא בגלל שילדים נרצחו.

יפעת שאשא ביטון: נרצחו, זה מה שאמרתי בראשית הדיון.

יפעת שאשא ביטון: עוד הסוף בסיפור עם הילד הזה הוא טוב פחות או יותר כי הוא לפחות רגשית נמצא בסדר וברור שהוא לא עבר התעללות, והוא אפילו אקדמית התקדם, אבל בואו נחשוב על סיטואציה אחרת, שהילד בגיל שנתיים נעלם למקום אחר, ששום מערכת אגב לא תמצא אותו כי הוא פשוט לא יהיה וזה מה שמטריד, כי היום זאת מציאות אפשרית לכל דבר ועניין.

יפעת שאשא ביטון: זה הוצג כאן.

<חוה לוי: זה לא בכדי שבוועדת וינטר אנחנו הגדרנו את האיתותים – זהר היה שותפה בוועדה יחד אתי – את האורות האדומים שצריכים להידלק לכל גורם, החל מהציבור ועד אחרון אנשי המקצוע, שדרך זה אפשר יהיה להיכנס ולבדוק מה מצבו של ילד, ולאו דווקא במונחים שצריך איזושהי התערבות דרמטית בחוק, ובוודאי אם צריך התערבות יותר מורכבת, אבל חייבת להיות כאן איזושהי אפשרות לדיבור רחבה יותר כדי שילדים לא יפלו בין הכיסאות.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו חייבים לסגור את הדיון.

יפעת שאשא ביטון: יש לך משהו להוסיף על מה שזאב הציג, על ה-10,000 ילדים שנעלמים לכם בירושלים?

<לורה ורטון: רק לומר שא', 10,000 היה מספר שנתנו לי לפני כמה שנים, בסתיו הוציאו מספר של מעל 20,000 ילדים בירושלים.

<לורה ורטון: הם יודעים מי הם, יש קלסרים של מספרים, של מספרי תעודות זהות, של ילדים שהם יודעים שהם, מצד אחד, לפני מרשם האוכלוסין, נמצאים בירושלים, מצד שני, במשרד החינוך לא מופיעים בשום מקום.

<לורה ורטון: העניין הוא שאין מי שמטפל בעשרות אלפי ילדים האלה, אז אני לא יודעת אם צריך גוף חדש אבל צריך כוח אדם שיטפל בזה ויתחיל לעבור - - -

יפעת שאשא ביטון: כי ה-20,000 זה מצטבר.

יפעת שאשא ביטון: אם אנחנו כל שנתון נעשה את העבודה שלנו כמו שצריך אז הדברים האלה לא יצטברו.

יפעת שאשא ביטון: בואו גם נגיד את זה.

<לורה ורטון: אבל מישהו צריך להתמודד עם זה ולצערי הקב"סים לא מטפלים בכלל בילדים האלה.

יפעת שאשא ביטון: קב"ס לא יכול, קב"ס נכנס לתמונה כשכבר הילד היה רשום במערכת החינוך.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מדברים על ילדים שנעלמו, שאין לנו שום מעקב, שאין לנו מושג איפה הם היו.

<לורה ורטון: בדיוק, אני מסכימה.

<לורה ורטון: הם הפנו אותי לקב"סים אבל הם הבהירו לי שהם יכולים לטפל רק במי שנרשם.

יפעת שאשא ביטון: מי שכבר בתוך המערכת.

<לורה ורטון: לצערי, עיריית ירושלים למשל לא מטפלת בכלל בעניין הזה ומשרד החינוך גם יודע, אני כתבתי להם עשרות - - -

יפעת שאשא ביטון: אף רשות.

יפעת שאשא ביטון: אף רשות, ראית.

יפעת שאשא ביטון: בשום מקום.

יפעת שאשא ביטון: גם אצלנו לא היה נוהל כזה.

יפעת שאשא ביטון: ידענו מראש שיש ילדים שרשומים אצלנו בעיר, מכול מיני סיבות שאני לא אפרט אותן, ואנחנו השלמנו עם זה שהם רשומים אבל הם לומדים במקום אחר.

יפעת שאשא ביטון: כנראה שהעולם התמים – את דיברת על זה שאת תמימה בגילך אז גם אני כנראה הייתי תמימה, ולא הייתי ילדה, וחשבתי שהכול בסדר אצלנו ושאם ילד לא רשום אצלי אז הוא בטוח רשום במקום אחר.

יפעת שאשא ביטון: היום אנחנו יודעים שיכול להיות שהילד הזה נעלם מהמערכת ואף אחד לא יודע מה גורלו אז פה זה מעיר את כולנו.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה, ברשותכם, לסכם את הדיון.

יפעת שאשא ביטון: אני נתתי המלצה אחת שהיא רק קצה חוט שיכול להאיר או להוכיח שאפשר לעשות, אולי לא בכל המקרים אבל במקרה הזה זה בטח היה יכול לפתור את הסוגיה הזאת.

יפעת שאשא ביטון: מה שאני מבקשת, אני מבקשת שיקום צוות של שלטון מקומי, משרד הפנים, משרד החינוך, משרד הרווחה, מינהל אוכלוסין, משרד הבריאות, של כל הרשויות שישיבו ביחד, יחשבו על כל סנריו אפשרי של ילד שנפלט לנו מהמערכת ואנחנו לא יכולים לעלות על עקבותיו ומה הפעולות שאנחנו צריכים לעשות, דוגמת הפעולה שאני נתתי, כדי לוודא שהילד הזה לא חומק מהרשויות.

יפעת שאשא ביטון: לוודא שלא יהיו לנו ילדים נעלמים במדינת ישראל.

יפעת שאשא ביטון: זה חירום, אתם בטח יכולים להבין.

יפעת שאשא ביטון: הסיפור שהיה זה לא משהו שאנחנו יכולים לעבור עליו לסדר היום.

יפעת שאשא ביטון: אני מבקשת תוך חודש מסקנות ראשונות של מה המערכות צריכות לעשות, איזה נהלים חדשים – ואני חושבת שכן צריך לאמץ את הנוהל שאני נתתי כאן – איזה נהלים חדשים צריך להכניס לתוך המערכות כדי שאנחנו נוכל לסנכרן ביניהן ולוודא שאף ילד לא נפל בין הכיסאות.

יפעת שאשא ביטון: אגב, משרד הבריאות זה בגלל טיפות החלב.

יפעת שאשא ביטון: אמרתי, מלידה עד שלוש זה בטוח יותר מורכב, הפתרון שאני נתתי הוא כבר בשלב מתקדם אבל אנחנו מוכרחים להתחיל לעשות את זה תוך חודש.

<אילן שמש: צוות ארצי?

<אילן שמש: צוותים רשותיים?

<אילן שמש: איך את רוצה?

יפעת שאשא ביטון: לא, צוות שלכם בין-משרדי, במשרדים למעלה.

יפעת שאשא ביטון: הם אחר כך יידעו כבר להנחות את מי שצריך ברמת השטח.

יפעת שאשא ביטון: אם אנחנו לא נשב ונעשה את החשיבה הזו אנחנו נמצא את עצמנו עם המקרה הבא וכנראה שלא עוד הרבה זמן.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, הישיבה נעולה.