ועדת העבודה, הרווחה והבריאות, כנסת 20, פרוטוקול מספר 563, 2017-07-04 10:30

מאיר כהן: שלום רב, אני מתכבד לפתוח את הישיבה.

מאיר כהן: היושב-ראש הקבוע של הוועדה הזאת הוא מיודענו הטוב אלי אלאלוף, וטלי פלוסקוב, שתכף תצטרף ואנוכי, ארגנו את היום הזה, יום הנגב, שעכשיו הסתיימה בוועדת ביקורת ועדת טעונה מאוד, אבל לאורך כל היום הזה אדוני אלי אלאלוף, שהוא השותף אולי הבכיר ביותר בכל הטיפול בנגב – יש משהו טוב שקורה, כי ששה חברי כנסת, ובראשם יושב-ראש ועדת הבריאות, הרווחה והעבודה תושבי הנגב, כך שלאלה שמתווכחים, האם לדחוף חברי כנסת מהנגב, זה דבר טוב – אני אומר לכם שזה דבר טוב, כי כל פעם שיש סוגיה של הנגב, אף אחד מאתנו לא שוכח מאין הוא מגיע, ויש מין קשר שהוא בטבור לכל מה שקורה.

מאיר כהן: היום הזה הוא בסימן של מצד אחד, להעלות ולדון בכל המעכבים, בכל הבעיות, בכל הדברים, בכל האתגרים שעדיין צצים בנגב, אבל יחד עם זה גם מותר לנו, לאנשי הנגב, מותר לנו מדי פעם להיפגש, ולחייך, להסתכל אחורה, להסתכל על אבני הדרך ולומר: וואלה, משהו טוב נעשה.

מאיר כהן: סיכם את הישיבה הקודמת אחד מחברי הכנסת שאמר:

מאיר כהן: אני מאוד מקווה שאשב פה בעוד שנתיים – אלי, אנחנו שומעים את זה בוועדה – עם אנשי הצפון, ונוכל להגיד שגם שם הדברים קורים.

מאיר כהן: אז זה תמיד נגב-גליל, ואנחנו לא מפרידים בפריפריה, אבל היום בחרנו טלי ואני, להזמין את אנשי הנגב ואת הוועדות בחינוך ובבריאות ובביקורת המדינה, בכלכלה, ולדון בסוגיות מהנגב.

מאיר כהן: בחרנו בהשראתו של אלי, לייצר פה שיח עם אנשי הרפואה, עם אנשי משרד הבריאות, וכשאנחנו מדברים על רפואה – ראש עיריית ערד, בבקשה, אדוני, ניסן בן-חמו פה, ואני מודה לראשי העיריות והישובים שהגיעו לכאן.

מאיר כהן: ודאי מודה למועצות האזוריות, לרשויות ולפרופ' דודסון על כי הוא נאות להגיע לכאן עם אנשי צוותו.

מאיר כהן: ראו, שנים רבות אנחנו תושבי הנגב מדברים על הרפואה בנגב, ומנסים לנתח אותה מכל הכיוונים, אבל כמעט תמיד הסיכום היה שאוי לנו, אנחנו נמצאים במקום שלא מכבד את אזרחיו.

מאיר כהן: כמה בדיחות נשפכו על בית חולים סורוקה הרבה מאוד שנים.

מאיר כהן: כל פעם שפגשתי מישהו מהנגב, הוא סיפר לי על כך שהוא נמצא בסכנת חיים, ולשאלתי למה, מייד שמעתי: אנחנו מקופחים, אין לנו כמו במרכז הארץ.

מאיר כהן: הדבר הראשון שעשיתי כראש עיר בדימונה היה לחפש פילנתרופ שיקים יחד אתי את מה שנקרא לימים נקרא מרכז מיראז'.

מאיר כהן: כמעט כל ראש רשות, כששאלו אותו מה המשימה הראשונה שלך, הוא מייד אמר: אני צריך לטפל בבריאות של האנשים שלי.

מאיר כהן: וכשאנחנו מנתחים בוועדת הביקורת את המעכבים שמשפחות של אנשי צה"ל, שרוצים לעבור לנגב – לירוחם ולדימונה ולבאר שבע, אז אחד הדברים, פרופ' דודסון, אלי אלאלוף – אחד הדברים שהם אומרים: הרפואה.

מאיר כהן: הם שואלים מייד: האם ב-02:00 בלילה יהיה לי רופא?

מאיר כהן: האם מחלקת הילדים בסורוקה היא טובה?

מאיר כהן: האם רפואת הילדים היא טובה?

מאיר כהן: האם רפואת המומחים היא טובה?

מאיר כהן: ומסתבר שאתה לא יכול לעשות תנועה כל כך משמעותית לנגב, ולגרום לכך שאנשים – מעיר הבה"דים וכל המעבר המבורך הזה לנגב, שאנשים יביאו את המשפחות שלהם, אלא אם כן אתה תיתן מענה בראש ובראשונה בשני נושאים: נושא חינוך ונושא בריאות.

מאיר כהן: ואני חייב לומר בזהירות, אבל בגאווה לא קטנה, כתושב הנגב, שככל שאנחנו שומעים את הנתונים, אנחנו מתחילים לחוש שמשהו טוב קורה.

מאיר כהן: לא תמיד זה בגלל הממשלה.

מאיר כהן: לעתים זה בגלל שיש איזה משוגע שמחליט לעבור ולפתוח, או לתגבר מחלקת ניתוחי לב בבית החולים – דבר שמשנה את ההתייחסות של האנשים.

מאיר כהן: המחלקה שהיינו שם עם שר הבריאות, של צנתורי הראש – אני חייב לומר לכם, אנשי הנגב, שהבורות היא כל כך גדולה.

מאיר כהן: כשאתה מדבר עם אנשים, אומרים: מה, יש בסורוקה מחלקה לניתוחי לב?

מאיר כהן: מה, יש בסורוקה מחלקה לצנתורים בחזה?

מאיר כהן: מה, יש בסורוקה מחלקת יולדות שהיא מובילה?

מאיר כהן: אז יכול להיות שאנחנו טעינו בזה שאנחנו כל הזמן בכינו, ולא ידענו להאיר פרוז'קטור על הדברים הטובים שאנחנו יודעים לעשות, וביום הזה זאת גם הזדמנות להאיר פרוז'קטור על הדברים הטובים שאתם ואנחנו יודעים לעשות.

מאיר כהן: אז שוב, ברוכים הבאים.

מאיר כהן: אנחנו מרגישים כמו במשפחה, זאת התחושה.

מאיר כהן: ברשותכם, אתן לטלי לומר כמה דברים, ולאנשים המכובדים.

מאיר כהן: אני רוצה שהדיון הזה, מצד אחד, ישקף את מה שקורה בסורוקה, ומצד שני, מה האתגרים של בית החולים.

מאיר כהן: מה התוכנית של בית החולים בחמש שנים, בשימת דגש על בית חולים, שאם חלילה נהיה בסיבוב הבא – אנחנו זוכרים את הימים האלה כשר רווחה, שכל יום הגעתי לבית החולים וראיתי את התחושה הזו שלעתים בית החולים לא יכול להכיל את כל הדברים, ומצד שני, את החיבוק הגדול שכן בשעת הצורך הוא נתן לפצועים שלנו.

מאיר כהן: אלה שתי הסוגיות שנדבר עליהן.

מאיר כהן: נשתדל, ככל שהזמן יאפשר – למרות שאני יושב כאן כיושב-ראש, ולמרות שלפני שלוש שנים ביקשתי מאלי לכתוב את דוח העוני, והוא אמר לי: אני לא רוצה להיכנס לפוליטיקה, תעזוב אותי, ואני שמח שקלקלתי אותו, כי התרומה שלו לכנסת הזו לא תסולא בפז, האמינו לי.

מאיר כהן: אני יושב בוועדה הזאת, ומה שקורה כאן – רק אלי יכול לעשות את מה שהוא עושה כאן.

מאיר כהן: אז בכל זאת יסלחו לי כל המכובדים.

מאיר כהן: ביטון, ברוך הבא.

מאיר כהן: אלי.

אלי אלאלוף: תודה על היוזמה של חברי הכנסת, שימו לב ששניהם חברי הוועדה הקבועים שלנו.

אלי אלאלוף: תודה לפרופ' דודסון על זה שתמיד הוא מוכן לבוא ולהציג את האתגרים, כי יש כאלה שמציגים רק בעיות, ואף אחד לא מציג אתגרים.

אלי אלאלוף: יש פה אנשים שאני מאוד אוהב לברך אותם – מר רון ממשרד הבריאות, שהוא באמת, הפיתוח של בתי החולים זה בזכותו.

אלי אלאלוף: גם איפה שאין, זה גם בזכותו.

אלי אלאלוף: ..

אלי אלאלוף: אני חייב לומר שלסורוקה יש לי רגש מיוחד.

אלי אלאלוף: זה התחיל באופן מאוד פשוט, שגם כשהיינו במקרה במלון בתל אביב עם אשתי ועם הבן, והבן התחיל להקיא, אשתי אמרה: מהר, ניסע לסורוקה – רק שם.

אלי אלאלוף: אז תבינו את ההערכה הגדולה שיש בבית לסורוקה.

אלי אלאלוף: אני חייב לומר שזה בית חולים שרק הולך ומתפתח, והיתה לי הזכות להתחיל את זה בתקופתו של פטרבורג, שהעזנו לעשות תוכנית אב לבית החולים, ואז הוא זרק מספר שאמר: 63 מיליון דולר, ואמרתי לו: אז בוא נתחיל.

אלי אלאלוף: אני שמח שכך התחלנו והיום ההמשך הוא פשוט מדהים.

אלי אלאלוף: הייתי בערב של סורוקה, המחלקה האונקולוגית – הקמפוס האונקולוגי, לדעתי, זה אדיר, עם פרופ' אביטל – להחזיק ילד שנולד בסורוקה כראש מחלקה האונקולוגית בסורוקה, אפשר להיות גאים.

אלי אלאלוף: למה סורוקה לא מפורסמת?

אלי אלאלוף: ניתחתי בראש שלי.

אלי אלאלוף: מסיבה אחת – כי יש לו הדבר הכי חשוב לבריאות הרפואה הציבורית: אין הרפואה הפרטית.

אלי אלאלוף: שימו לב – זה בית החולים היחיד שאין בו רפואה פרטית.

אלי אלאלוף: אי אפשר לסורוקה, לומר: אשלם – תנו לי את הפרופסור.

אלי אלאלוף: אין דבר כזה.

אלי אלאלוף: יכול להיות בחוץ, אם הוא רוצה, וגם זה אני לא מכיר כאלה.

אלי אלאלוף: וזה אולי חוסר הפרסום.

אלי אלאלוף: אנא תמשיכו בזה, כי הרפואה הציבורית היא הדבר היקר ביותר שיש למדינה שלנו, זאת שנותנת הרגשת שוויון אמתית לכל אזרחיה.

אלי אלאלוף: אחרת, רפואה שקונים בכסף, זה אומר שיש גם חברה שמתחלקת בין מי שיכול לבין מי שלא יכול, ומי שלא יכול, כאילו יקבל רק שירות ב'- דבר שלא יקרה בסורוקה, ואני באמת מברך את כל הצוותים של סורוקה, שאין ריח כזה של כסף מסתובב בפרוזדורים.

אלי אלאלוף: דבר שני, סורוקה, כשהקימו את בית החולים, לא חשבו שזה יהיה כל כך טוב, אבל אנחנו אומרים היום, זה כבר לא מספיק.

אלי אלאלוף: סורוקה היא כבר לא מספיקה.

אלי אלאלוף: היא כזאת ענפה בכל התחומים, ואני אוהב את הציטטה של פרופ' אביטל השבוע, שאמר: תל אביב תהיה פריפריה שלנו בנושאים הקשורים לאונקולוגיה, ואני בטוח שגם בנושאים אחרים.

אלי אלאלוף: סורוקה גם גרמה לכך שהמדינה צריכה לתכנן בית חולים שני בעיר, בבאר שבע, לטובת תושבי הנגב.

אלי אלאלוף: זו אחריות גדולה.

אלי אלאלוף: זו לא אחריות שצריכה להעביר רק למנגנון הממשלתי, אבל היא חייבת להיות מעורבת כדי שבית החולים השני שיקום בבאר שבע – במקרה ליד הבית שלי, ואומרים שזה יהיה בדרום, במקום מגרש- - -

מאיר כהן: רק אעדכן אותך – בישיבה הקודמת אנשי משרד האוצר מסרו לבאי הישיבה סטטוס.

מאיר כהן: רק עכשיו עשו שינוי, שזה ייקח בערך שנתיים.

מאיר כהן: זה יהיה בצומת שרה.

מאיר כהן: יש קו כחול, אבל אין אישור של תב"ע.

מאיר כהן: אם אנחנו נסתכל על אשדוד, להערכתי, עוד 15 שנה אנחנו- - -

טלי פלוסקוב: דיברנו שבאשדוד ההחלטה היתה ב-2001.

אלי אלאלוף: בוא לא נשווה את אשדוד לבאר שבע.

אלי אלאלוף: אני חושב שגם המשרד למד יותר, ורון יכול לתת הרבה יותר אינפורמציה, אבל כעיקרון.

אלי אלאלוף: הכי חשוב, שנדע שההתפתחות של בית חולים 2 בבאר שבע הוא בית חולים שצריך להיות מעוצב במיוחד על ידי סורוקה.

מאיר כהן: לגמרי.

אלי אלאלוף: ולא סתם – הבעיות הטכניות – נתמודד אתן במקומות אחרים.

אלי אלאלוף: מחר יש דיון פה – אתם יודעים זאת – דיון על הגעת אסותא לאשדוד – מה זה עושה לאזור.

אלי אלאלוף: אף אחד היום לא מסוגל לומר.

אלי אלאלוף: בלית ברירה באשדוד גרות רק 1,200 אחיות.

אלי אלאלוף: אתם מבינים שהן עובדות בכל מקום, אז למה שלא יתחילו לעבוד ליד הבית?

אלי אלאלוף: למה זה לא יחליש את קפלן ואת ברזילי?

אלי אלאלוף: אפילו תל השומר – אתמול בעיתון היה שגם שם כבר מתחילה להיות בעיה, גם בתל השומר.

אלי אלאלוף: כלומר חייבים לעשות תכנון, והמעורבות של בית החולים סורוקה היא מאוד מרכזית, ואני סומך עליך, פרופ' דודסון וכל הצוות.

אלי אלאלוף: עכשיו שהדלפת לי, אני חייב להתייחס.

אלי אלאלוף: אני חייב לברר את הפרופסור- - - – מרגש שהגעת למה שאתה יודע.

אלי אלאלוף: בראבו לך.

מאיר כהן: תודה, אליהו.

מאיר כהן: טלי, בבקשה.

מאיר כהן: אני מבקש – מעכשיו יש לנו כ-45 דקות – כל דובר שלוש דקות.

מאיר כהן: בבקשה.

טלי פלוסקוב: אנסה להיות קצרה, כי אמרתם את רוב הדברים.

טלי פלוסקוב: קודם כל, אני רוצה להודות על הזכות לתוכנית משותפת לארגון יום הנגב בכנסת.

טלי פלוסקוב: אני חושבת שזו צריכה להיות מסורת, כי יש לנו על מה לדבר, יש לנו על מה להיות גאים, ויש לנו הרבה אתגרים בהמשך.

טלי פלוסקוב: אם אנחנו מדברים על בית חולים סורוקה, בביקורים שלי בבית החולים אני יכולה לומר שגיליתי משהו מאוד-מאוד מיוחד – האנשים הנפלאים שעובדים במקום הזה.

טלי פלוסקוב: רבותיי, כל כך הרבה אהבה, כל כך הרבה חום, כל כך הרבה דאגה למי שנמצא ליד, לא מוצאים בכל מקום.

טלי פלוסקוב: על כך אני רוצה להודות גם כמובן לפרופ' דודסון ולכל הצוות הנפלא שעובד בבית החולים סורוקה.

טלי פלוסקוב: יחד עם זאת, ודאי אנחנו לא פעם דנים פה על הדרך לחזק את סורוקה, כי למשל, עכשיו יצאנו מוועדת ביקורת על מעבר בסיסי צה"ל דרומה.

טלי פלוסקוב: רבותיי, הפרויקט הזה התחיל לפני הרבה שנים, אבל כולנו יודעים שבכוח אנחנו לא נעביר את אנשי הקבע לנגב; הם צריכים לבחור לעבור לנגב, וכדי שהם יבחרו אנחנו צריכים לתת להם את כל סוגי השירות המקסימליים כדי שהם יידעו שבמעבר שלהם שום דבר בדרך לא ייפגע.

טלי פלוסקוב: ומה לעשות, שירותי רפואה זה אחד הנושאים שעדיין נמצא בסוג של פחות אפשרויות בחירה.

טלי פלוסקוב: אני לא אומרת שפחות שירות.

טלי פלוסקוב: אני רוצה לברך את בית החולים סורוקה על כך שנבחר למצטיין במתן השירות במדינת ישראל.

טלי פלוסקוב: וזה רק מתחבר למה שאמרתי במשפטים הראשונים שלי, אך יחד עם זאת ברור לכולנו שאנחנו חייבים לחזק.

טלי פלוסקוב: אני לא יודעת ואשמח לדעת, איפה הנושא של הוספת 108 מיטות נוספות שתוקצבו בעבר, ואנחנו לא רואים אותן, ודיברנו פה לא פעם.

טלי פלוסקוב: אולי היום משרד הבריאות יחדש לנו משהו בנושא, אבל אנחנו לא יודעים על זה.

טלי פלוסקוב: ודאי, כל הנושא שקשור לבית חולים נוסף בנגב, מאוד חשוב, בלי חלילה להקטין את המשמעות – אני שאלתי את פרופ' דודסון, מה הוא היה מעדיף – בית חולים נוסף או להרחיב את בית החולים סורוקה.

טלי פלוסקוב: הוא אמר: גם וגם.

טלי פלוסקוב: תבינו עד כמה הנושא הוא חשוב, וכמה הדרישה והצורך בהרחבת השירותים הוא גדול.

טלי פלוסקוב: היום זה יום חגיגי, אבל יש לנו יום-יום שאנחנו עובדים פה בוועדה.

טלי פלוסקוב: אני פונה לפרופ' דודסון ואומרת לו: יש לך פה אנשים – גם אנשי הנגב – אגב, שלושה שנמצאים פה הם אנשי הנגב.

טלי פלוסקוב: אני רוצה לברך כמובן את כל ראשי הרשויות שנמצאים פה, קולגות שלנו לשעבר.

מאיר כהן: אייל ממועצה אזורית ערבה תיכונה, ביטחון מירוחם, בן-חמו מערד.

טלי פלוסקוב: לדבינוב, מועצה אזורית תמר.

טלי פלוסקוב: ערן מרמת נגב.

טלי פלוסקוב: יש משהו מאוד מיוחד בנגב.

טלי פלוסקוב: אני חושבת שהאיחוד של ראשי הרשויות כל כך גבוה, אנשים מדהימים.

טלי פלוסקוב: אנחנו כאן כדי לתמוך וכדי לעזור, וגם לנסות לפתור בעיות נקודתיות.

טלי פלוסקוב: לכן תדעו שיש פה אנשים שאתכם לאורך כל הדרך.

טלי פלוסקוב: אני מאחלת לכולנו המשך הצלחה ביום הזה.

טלי פלוסקוב: יש לנו עוד הרבה נושאים לדבר עליהם היום.

מאיר כהן: תודה רבה, טלי.

מאיר כהן: בבקשה, מנהל בית החולים, כולל מצגת.

מאיר כהן: היות שאנחנו קצרים בזמן – כמה זמן זה ייקח?

<אהוד דודסון: בין 10 ל-15 דקות.

מאיר כהן: אז 10 דקות.

מאיר כהן: .. בבקשה.

<אהוד דודסון: בוקר טוב.

<אהוד דודסון: אני רוצה לפתוח בלומר קודם כל תודה על היוזמה לחברת הכנסת טלי פלוסקוב.

מאיר כהן: חבר הכנסת מיקי לוי, ברוך הבא.

<אהוד דודסון: תודה גם לחבר הכנסת מאיר כהן, לחברים ממועצת הנגב על היוזמה הזאת, וכמובן לחבר הכנסת אלי אלאלוף, ידיד של בית החולים סורוקה כל כך הרבה שנים.

<אהוד דודסון: אני רוצה בקיצור רב לספר לכם על הדברים המרכזיים היום בבית החולים סורוקה, ולדעתי זה עונה על לא מעט מההערות שהיו פה עד כה, וקשור גם לנושא של היערכות לשעת חירום.

<אהוד דודסון: אנחנו גם בסוג של דיון מעקב על דיון שהיה פה לפני שנה בנושא היערכות בית החולים לשעת חירום.

<אהוד דודסון: רק אזכיר שבית החולים סורוקה הוא אחד מבתי החולים הגדולים בישראל.

<אהוד דודסון: אנחנו בית חולים שלישוני, כמעט 1,100 מיטות.

<אהוד דודסון: אנחנו בנויים על שטח ענק, מפעילים שלושים בניינים.

<אהוד דודסון: זה כמעט כמו שכונה בעיר.

<אהוד דודסון: בית החולים הזה הוא גם, אם תרצו, אוסף עצום של מפעלים, החל מחדר מיון, שכמעט רבע מיליון איש מגיעים אליו בשנה.

<אהוד דודסון: זה החדר העמוס והעסוק ביותר במדינת ישראל, חדר הלידה עם 17,000 לידות בשנה.

<אהוד דודסון: אנחנו חדר הלידה הפורה ביותר במדינת ישראל – עם שערי צדק.

<אהוד דודסון: המספר הזה אומר שכל יום נולדת בסורוקה כיתה וחצי.

<אהוד דודסון: כששים ילדים.

<אהוד דודסון: אני מקווה ששר החינוך יודע את זה.

<אהוד דודסון: .. יש הרבה מאוד יחידות מצוינות בבית החולים.

<אהוד דודסון: בסוף לבת העיסוק זה לתת רפואה, להציל חיים, לשפר את איכות החיים של התושבים.

<אהוד דודסון: חלק מיחידות המצוינות רשומות פה, חלקן לא רשומות פה.

<אהוד דודסון: מה שחשוב להבין, ואולי יהיו לנו אחר כך כמה דקות לדבר על זה – בראש היחידות הללו, ומי שמאייש אותן זה גם חבר'ה שצמחו בסורוקה והגיעו לרמה הכי בכירה, גם אנשים שצמחו בבתי חולים אחרים, והחליטו לבוא לסורוקה, לעשות ציונות ולהשתתף אתנו בעבודה – גם פרופ' סהו הוא דוגמה כזו, ולידו יושבת ד"ר אביב.

<אהוד דודסון: הגיעו מבתי חולים במרכז הארץ, ואמרו: אנחנו עושים ציונות.

<אהוד דודסון: אנחנו נתחבר לצוות המצוין שקיים פה.

<אהוד דודסון: אני רוצה להראות לכם שני דברים שאני חושב שתושבי הנגב צריכים להיות מאוד גאים – שני פרסומים של משרד הבריאות במהלך השנה האחרונה, שבדק אלמנטים מסוימים באיכות הרפואית שאנחנו נותנים.

<אהוד דודסון: בית החולים סורוקה, שיעור הזיהומים שבו הוא הכי נמוך בארץ.

<אהוד דודסון: זה אומר שאנחנו יודעים לעשות משהו טוב.

<אהוד דודסון: אתם יודעים שזיהומים בבתי חולים זה אחד הנושאים היותר קשים בכלל במדינת ישראל.

<אהוד דודסון: אתם רואים – הירוק הזה בסטנדרט אמריקאי של שיעור זיהומים הכי נמוך, וזה נמדד על יחידות טיפול נמרץ שלנו – אלה היחידות הכי מועדות לפורענות.

<אהוד דודסון: והדבר השני, כמובן, זה מדד הליבה.

<אהוד דודסון: משרד הבריאות מפרסם מדדי ליבה לגבי פעילות רפואית במחלקות השונות בבית חולים, ומשנה לשנה עוד מדדים ועוד יותר מסובך.

<אהוד דודסון: כבר ב-2015, כשהתחילה המדידה, היינו בין המצטיינים.

<אהוד דודסון: אפשר לראות פה - בית החולים סורוקה ובלינסון בין המצטיינים, והעיקר כמובן פורסם לפני שבועות ספורים, כאשר כל העיתונות בארץ פרסמה – ואנחנו מאוד גאים - בית החולים סורוקה מוביל בציון המשוקלל של כל מדדי האיכות שקיים.

<אהוד דודסון: אני מראה לכם את זה מכל הכיוונים.

<אהוד דודסון: אחד הדברים שאנחנו רוצים שגם תושבי הנגב יידעו שיש להם בית חולים שמשרד הבריאות בעצם אמר שהוא הכי טוב במדינת ישראל.

<אהוד דודסון: אין דרך אחרת למדוד את זה.

<אהוד דודסון: זו הדרך שישנה, וזה קשור במחלקות כירורגיות ובחדרי המיון ובטיפולי נמרץ ובמחלקות פנימיות ובקרדיולוגיה.

<אהוד דודסון: בסוף אלה המדדים שקיימים.

<אהוד דודסון: אמר משרד הבריאות: תושבי הנגב, יש לכם בית החולים הכי טוב בארץ.

<אהוד דודסון: עברנו עוד מבדקים ועוד הוכחות שאומרות באמת, עם התנאים שקיימים כאן, וכמה מילים אומר את המחסור – נותנים את הרפואה בכוחותינו הכי טובה שאפשר.

<אהוד דודסון: יש פערי בריאות מאוד גדולים בדרום, זה לא חדש לכם.

<אהוד דודסון: שיעור המיטות לאלף – הקו הכי נמוך שם בצבע כתום זה הקו שמראה את הדרום – 1.35 מיטות לאלף.

<אהוד דודסון: כל שאר אזורי הארץ במצב טוב משלנו.

<אהוד דודסון: על זה אנחנו מדברים פעם אחר פעם.

<אהוד דודסון: שיעור הרופאים לאלף נפש, שיעור האחיות לאלף נפש – שוב, מאוד-מאוד נמוך.

<אהוד דודסון: בסוף זה מה מיטות?

<אהוד דודסון: מיטות בסוף מבטאות כמה כוח אדם יש כדי לטפל באנשים.

<אהוד דודסון: בסוף שוכב אדם על מיטה, הוא צריך שהאחות 24 שעות תיגש אליו.

<אהוד דודסון: אם אין אחיות, מי ייגש אליו?

<אהוד דודסון: לכן זה אחד הדברים שמאוד חשוב לטפל בהם.

<אהוד דודסון: חבר הכנסת אלאלוף הזכיר לפני רגע אחיות מאשדוד.

<אהוד דודסון: אני מניח שגם מבית החולים סורוקה, גם נראה את הסיפור שאחיות עוברות לבית חולים אחר.

<אהוד דודסון: אם מישהי גרה באשדוד, לא תיסע כל בוקר עד באר שבע, זה ברור.

<אהוד דודסון: זה שעה נסיעה.

<אהוד דודסון: פה יש מסמך שמדבר על תוחלת חיים.

<אהוד דודסון: ניתן לראות את קו החציון שצבוע בצבע כהה יותר.

<אהוד דודסון: למעלה – אורך החיים הכי גבוה – רעננה.

<אהוד דודסון: אגב, המסמך הזה מדבר על ערים מעל 50,000 נפש בישראל.

<אהוד דודסון: בנגב יש רק שתיים כאלה – באר שבע ורהט.

<אהוד דודסון: באר שבע נמצאת בערך ששה או שבעה מקומות מלמטה, ורהט אחרונה.

<אהוד דודסון: מבחינת תוחלת חיים, הפער בין רהט לרעננה הוא 9-8 שנים.

<אהוד דודסון: זה הפער בתוחלת החיים בין מי שגר בנגב למי שגר באזורים אחרים.

מאיר כהן: אנשי משרד הבריאות – שימו לב.

מאיר כהן: אלה השאלות שתצטרכו להתייחס אליהן, אז תתחילו לרשום נקודות, מה המשרד עושה.

<אהוד דודסון: אני מגיע כאן לישיבה שהיתה בוועדה הזאת בדיוק לפני שנה, 19 ביולי, ועסקה בהיערכות שלנו לשעת חירום.

<אהוד דודסון: אתם יודעים, קודם כל, בית החולים היחיד בנגב שגם נמצא תחת, כפי שראינו בצוק איתן, תחת מטר טילים מעזה, וגם נותן פתרון למרבית הפצועים הקשים מעזה בגלל שאנחנו מרחק 9-8 דקות טיסה בהליקופטר, אז הפצועים הכי קשים מגיעים אלינו, וגם פגיעות של האזרחים, וגם החיים הנורמליים שמתקיימים.

<אהוד דודסון: לתושבי הנגב אין אלטרנטיבה.

<אהוד דודסון: יקרה שיהודי מבוגר ייפול וישבור, לא עלינו, את צוואר הירך שלו.

<אהוד דודסון: אגב, קרה במלחמה האחרונה הרבה יותר מהשגרה.

<אהוד דודסון: יכול להיות שזה, בין השאר, הריצה למקלטים כל הזמן.

<אהוד דודסון: כל זה מוטל עלינו.

<אהוד דודסון: אנחנו הערכנו אז בישיבה הקודמת, שהצרכים של בית החולים סורוקה במיגון עצמו מגיעים ל-400 מיליון שקל.

<אהוד דודסון: זה כולל שני מתקנים מאוד גדולים – אחד מהם הוא הפגייה המפורסמת שלנו, והשני הוא הצורך בהרחבת חדר המיון.

<אהוד דודסון: כך הגענו לסכום של 400 מיליון.

<אהוד דודסון: אני חייב לומר שבית החולים סורוקה לא ראה מהמדינה שקל אחד מהסכום הזה, כאשר – לא יודע אם לומר לצערי או לשמחתי – מדינת ישראל באותו זמן משקיעה בחברים שלנו, בבית חולים ברזילי, סכומים מאוד יפים.

<אהוד דודסון: אני מפרגן לבית החולים ברזילי, שייך למשפחה, אבל הוא בית חולים ממשלתי, ויש השקעה מאוד גדולה בשנים האחרונות במיגון שלו.

<אהוד דודסון: אני באמת מברך את החשיבה הזו, אבל אומר – גם בית החולים סורוקה הוא בית חולים חשוב ברמה הלאומית כמובן.

<אהוד דודסון: בינתיים כל מה שנעשה, המטלה נופלת על כללי, שמממנת את כל צורכי בית החולים.

מאיר כהן: בחלק מהסוגיות טוענים אנשי משרד הבריאות והביקור עם השר אצלך – טוענים שכסף צבוע לשני הנושאים האלה, לפחות לחדר מיון, הועבר לקופת חולים כללית.

<אהוד דודסון: יושב פה רואה חשבון אלי כהן.

<אהוד דודסון: הוא ודאי יוכל להתייחס.

מאיר כהן: אחרי זה.

מאיר כהן: אתה זוכר את הוויכוח.

מאיר כהן: הוא עדיין פתוח עם שר הבריאות.

מאיר כהן: בבקשה, אדוני.

<אהוד דודסון: לכן אמרתי שאני באמת מאמין בנושא של שעת חירום, ללא ספק.

<אהוד דודסון: זו משימה לאומית.

<אהוד דודסון: זה לא ביכולת של כללית להרים סכומים כאלה כדי למגן אותנו.

<אהוד דודסון: אזכיר שכמעט אין מקלטים תת קרקעיים.

<אהוד דודסון: זה לא רמב"ם, שנבנה לו אחרי מלחמת לבנון – בית חולים תת קרקעי שלם.

<אהוד דודסון: גם לרמב"ם כמובן אני מפרגן, אבל התפקיד שלי הוא לדאוג כמובן לבית החולים סורוקה.

<אהוד דודסון: לכולם ברור לא עלינו, שהסיבוב הבא יגיע – אנחנו לא יודעים מתי.

<אהוד דודסון: בדיוק עכשיו אנחנו שלוש שנים מצוק איתן.

<אהוד דודסון: ובכל זאת לא באנו פה רק לספר על הצרכים.

<אהוד דודסון: אנחנו גם רוצים להיות מאוד גאים בהישגים של בית החולים בשנתיים-שלוש האחרונות.

<אהוד דודסון: אנחנו בנינו חדרי ניתוח ממוגנים בבית חולים, שניים נוספים.

<אהוד דודסון: חלק מחדרי הניתוח שלנו לא ממוגנים.

<אהוד דודסון: זה מאפשר עוד תפוקות, עוד פתרונות לתושבי הנגב.

<אהוד דודסון: אגב, זה מומן – כמחציתו מתרומות של יהודי ארצות הברית, מחציתו מכספים של כללית כמובן.

<אהוד דודסון: פתחנו מכון גסטרו אנתרולוגי גדול מאוד, שמשרת גם את הקהילה – לא רק את בית החולים.

<אהוד דודסון: פתחנו את אותה מחלקת שיקום מפורסמת, שבינתיים הגדלנו את מספר החולים שבה, ונותנת פתרון מאוד חשוב, מאוד אקטיבית.

<אהוד דודסון: היא בעצם גורמת לזה שחולה אחרי שבר או חולה אחרי שבץ המוח, השיקום שלו מתחיל למחרת; לא מחכים.

<אהוד דודסון: בעידן המודרני כך זה עובד.

<אהוד דודסון: אנחנו מונעים נכויות מאוד קשות עם יחידת שבץ המוח שפתחנו, עם עוד מחלקות.

<אהוד דודסון: חלק מהסיפור של 90 או 100 המיטות המפורסמות – חלק מזה כבר עובד.

<אהוד דודסון: הנה, המחלקה הנוספת לאורתופדיה כבר עובד.

<אהוד דודסון: הנה, המחלקה הנוספת ליולדות שכבר עובד – זה חלק מ-90 המיטות.

<אהוד דודסון: זאת התוכנית של המיטות, ה-90 מיטות.

<אהוד דודסון: היא מאוד רחבת יריעה.

<אהוד דודסון: היא נותנת פתרונות או מלאים או חלקיים להרבה מאוד מקצועות בבית החולים.

<אהוד דודסון: כפי שאמרתי, אורתופדיה ויולדות כבר ישנו.

<אהוד דודסון: טיפול נמרץ כללי, טיפול נמרץ ילדים וקרדיולוגיה – קיבלתי אישור מהמנכ"ל של כללית, הוא לקח על עצמו, וכללית לקחה על עצמה, ואנחנו רצים גם עם היחידות- - -

מאיר כהן: סליחה, אדוני המנהל, שאני צריך להפסיק אותך, אבל אנחנו רוצים לשמוע את כולם.

<אהוד דודסון: בבקשה, בסדר גמור.

מאיר כהן: תודה על הסקירה עד כאן.

טלי פלוסקוב: לזה יש כסף?

<אהוד דודסון: עדיין לא.

מאיר כהן: פרופ' גידי סהר, שלוש דקות התייחסות שלך גם למחלקה הטובה וגם לאתגרים.

מאיר כהן: נושא הדיון הוא איך אנחנו ערוכים לסבב הבא במצבי חירום.

מאיר כהן: בבקשה.

מאיר כהן: לפרוטוקול – שם ותפקיד.

<גידי סהר: תודה רבה על ההזמנה.

<גידי סהר: גילי סהר, אני מנהל את המחלקה לניתוחי לב בסורוקה זה 11 שנים.

<גידי סהר: אני דווקא רוצה להתחיל בסיפור.

<גידי סהר: לפני כמה שנים נסעתי בכביש החוף.

<גידי סהר: הגעתי לצומת כפר שמריהו, והיתה שם תאונה.

<גידי סהר: ירדתי מהרכב, שוכב שם אדום פצוע, פציעת גולגולת קשה, ואני עומד לידו, והאיש מתקשה לנשום והוא לא יציב, אבל לא היה לי כלום.

<גידי סהר: כל מה שאני עושה, זה מחכה לאמבולנס.

<גידי סהר: ופתאום נעצר טנדר צבאי, והציץ שם סגן צעיר, ואומר לי: אתה צריך משהו?

<גידי סהר: עניתי: כן, אני צריך ציוד.

<גידי סהר: אמר לי: תרמיל 2 של רופא יכול לעזור לך?

<גידי סהר: זה תרמיל של הצבא.

<גידי סהר: אמרתי לו: מצוין.

<גידי סהר: תוך כמה דקות הצלחנו לעשות לאיש הזה הכול – גם נתיב אוויר, גם עירוי, וייצבנו אותו עד שהגיע האמבולנס.

<גידי סהר: למה אני מספר את זה – כי התסכול הכי גדול של רופא הוא כשיש לך היכולות, ויש לך המיומנות, ואין לך האמצעים.

<גידי סהר: זו הבעיה הכי קשה שאני חושב שאנחנו כרופאים או כמערכת בריאות, נתקלים בה.

<גידי סהר: הגעתי לפני 11 שנים, והצלחתי לסחוף עוד שלושה שנים – משמאלי יושבת ד"ר יעל רביב.

<גידי סהר: עשינו מחלקה שהיא באמת טובה – גם בקנה מידה ארצי וגם בקנה מידה עולמי.

<גידי סהר: אני חושב שהדבר הכי יפה שקרה הוא שהפכנו את התנועה של הנוסעים ברכבות מאזור הדרום למרכז – זה הפך להיות מהמרכז לדרום.

<גידי סהר: בערך 14% מהחולים שאנחנו מנתחים, מגיעים מהמרכז.

<גידי סהר: למה יש לזה משמעות – זה לא המספר קובע, אלא שכשתושב מהדרום רואה שמישהו מתל אביב מגיע להינתח בסורוקה, הוא אומר: אז יש לנו פה מרכז מצוינות – אנשים מגיעים אפילו מקריית שמונה.

<גידי סהר: יש לנו היום מחלקה שהיא מפוארת.

<גידי סהר: המחלקה שלנו מצוידת, אנחנו נמצאים היום בשפיץ.

<גידי סהר: אנחנו מנתחים באותם שני חדרי ניתוח נהדרים שד"ר דודסון הזכיר, אבל זה בא מתרומות.

<גידי סהר: זה עלה בערך 30 מיליון שקל, והקופה כמובן השתתפה, אבל אני חושב שלבסס מדיניות על תרומות, זה לא נכון.

<גידי סהר: אני חושב שזה משהו שצריך לקחת אותו ברמה של מדינה, ולנסות למנף אותו.

<גידי סהר: אני חושב שהחלק מההוצאה הלאומית לבריאות שלנו כחלק מהתל"ג הוא נמוך.

<גידי סהר: אם אנחנו משווים את עצמנו למדינות מפותחות כמו ארצות הברית, קנדה, גרמניה, הרפואה שלנו לא פחות טובה, אבל אנחנו מנסים לייצר איזה מין יש מאין.

<גידי סהר: לדעתי, זה משהו שצריך לשנות אותו – לא ברמה המקומית אלא ברמה הארצית, לדעתי.

מאיר כהן: אתה אומר, אדוני, שבעצם- - -

<גידי סהר: זה כוח אדם.

אלי אלאלוף: תשתיות.

מאיר כהן: במקרה שלך יש שני חדרי ניתוח מהטובים ביותר, שנבנו בתרומות, אבל עדיין המעכב הגדול הוא תשתיות וכוח אדם.

<גידי סהר: אם הייתי צריך לנסות לאפיין את התושבים של הנגב, אני חושב שהם שונים.

<גידי סהר: אלה חולים של late arrivels, חולים שלא יכולים להרשות לעצמם לקנות תרופות, חולים שלא יכולים להרשות לעצמם ללכת לרפואה פרטית כזו או אחרת.

<גידי סהר: הם מגיעים מאוחר.

<גידי סהר: אז יש לנו, מצד אחד, חולים מאוד קשים, ומצד שני, תשתיות מאוד מגולגלות.

<גידי סהר: זה לא כמו במתמטיקה – מינוס ומינוס במקרה הזה נותן מינוס הרבה יותר גדול.

מאיר כהן: תודה רבה, אדוני.

מאיר כהן: ד"ר יעל רביב, בבקשה, גברתי – מנהלת מחלקת הריאות.

<יעל רביב: זה מערך אמבולטורי.

<יעל רביב: אני יעל רביב, והגעתי לסורוקה בפברואר 2015.

<יעל רביב: אני למדתי פה באוניברסיטה העברית, גם את הפנימית עשיתי בהר הצופים.

<יעל רביב: את רפואת הריאות למדתי בתל השומר, ולאחר מכן בבלינסון, וגם נסעתי לטורונטו, ללמוד השתלת ריאה.

<יעל רביב: מאז הייתי בבלינסון עד סוף 2014, ואז נתקלתי בפרופ' אייל שיינר, שנשלח על-ידי פרופ' דודסון ועל-ידי גידי להביא אותי.

<יעל רביב: ישבתי בחדר – לא היתה לי כל כוונה לעזוב את המקום שאני יושבת בו, כי ישבתי טוב.

<יעל רביב: סך הכול עשיתי מה שאני רוצה.

<יעל רביב: אני חושבת שאני רכשתי הרבה ניסיון, שנתתי הרבה לחולים שלי, ולא היתה לי שום כוונה לעזוב את המקום.

<יעל רביב: מה שכן, בחיים שלי רציתי לעשות שינוי גם בגישה הרפואית שלי, אז זה לא נפל על משהו שלא התאים לי.

<יעל רביב: בכל אופן, פרופ' שיינר בא שוב ושוב, והצליח לאתגר אותי.

<יעל רביב: בסופו של דבר עברתי אחרי משא ומתן ופגישות די מתישות עם פרופ' דודסון, אחרי שהבנתי לאן אני הולכת.

<יעל רביב: אני לא רואה את עצמי כבאה מהמרכז לפריפריה.

<יעל רביב: בשבילי אין כל כך הבדל בין מרכז לפריפריה.

<יעל רביב: אני גם גרה במשואות יצחק, כלומר זה ליד קריית מלאכי, ואני יכולה לנסוע או צפונה או דרומה.

<יעל רביב: ובאמת אין אצלי הקטגוריה הזאת בראש, אבל כן ראיתי בזה אתגר וגם הזדמנות לתת רפואה טובה למה שאני ראיתי בסורוקה.

<יעל רביב: מה ראיתי בסורוקה – קודם כל, בית חולים גדול מאוד.

<יעל רביב: משרת, אני חושבת, 50% מהשטח של מדינת ישראל ואוכלוסייה ענקית.

<יעל רביב: מה שהכי חשוב היה לי, שזה בית חולים שרואה עצמו כאחראי על האוכלוסייה הזו וכמוביל וכמוכן לפתח את הדברים האלה.

<יעל רביב: ובאמת במסגרת הפגישות שלנו לא כל כך דיברנו על התנאים האישיים; יותר דיברנו על איך אני רוצה שמכון הריאות ייראה, כדי שאוכל לתת את הניסיון הזה.

מאיר כהן: איך את רוצה שייראה?

<יעל רביב: קודם כל, אני רוצה שירגיש שהוא מוביל את עצמו.

<יעל רביב: אני רוצה שזה מכון שיהיה לו כל הטכנולוגיה וכל האנשים שיוכלו לתת את הרפואה – החל מהשלב של המניעה ועל השלב של הכשל הנשימתי.

<יעל רביב: כלומר לא רציתי מכון שברגע שיש לי איזושהי בעיה, לא אוכל לתת למטופל את הטיפול או לא אוכל להציע לו.

<יעל רביב: רציתי, כפי שאמר פרופ' סהר, לתת את כל המיומנות והניסיון שלי גם לאנשים של הנגב, ולהקים רפואה טובה מבחינה נשימתית.

<יעל רביב: מדובר פה על חולים רבים מאוד – מדובר פה על מאות-אלפים – על אסטמה, על סרטן ריאות, על מחלות דלקתיות, על מחלות זיהומיות, וזה מחלות כרוניות שאנשים סוחבים אתם כל החיים, ואני כמעט בטוחה שאם נפלח, ממה אנשים מתים, נראה שלאחוז גבוה מהם יש בעיות של מערכת הנשימה, שלא לדבר על הנגף, שמוביל גם בעישון.

<יעל רביב: כמובן, גם אנחנו רואים את זה.

<יעל רביב: במה נתקלתי כשבאתי.

מאיר כהן: משפט אחד על המוכנות שעות חירום.

<יעל רביב: אנחנו רפואה אמבולטורית, ואנחנו פחות רלוונטיים לזה.

<יעל רביב: אני חושבת שאנחנו בשעות חירום כיום מוכנים לתת הרבה יותר ממה שנתנו, כולל- - - כולל עצירת דימומים.

<יעל רביב: את רוב הדברים אנחנו עושים בשיתוף פעולה עם כירורגית חזה, עם ד"ר יעל רפאלי, שעובדת אצל פרופ' סהר.

<יעל רביב: אני חושבת שבקטע הזה אנחנו ערוכים.

מאיר כהן: תודה רבה.

מאיר כהן: פרופ' סבג ידבר שלוש דקות על שעת חירום.

<ג'יברטל סבג: תודה, אדוני היושב-ראש, מכובדים.

<ג'יברטל סבג: משהו קצר עליי.

מאיר כהן: אתה באמת ממקנס?

<ג'יברל סבג: באמת, יליד מרוקו.

<ג'יברל סבג: אני גדלתי בסורוקה, להבגיל מחבריי שלימיני.

<ג'יברל סבג: באתי מחו"ל לפני העלייה לעשות סטאז', וראיתי שטוב.

<ג'יברל סבג: חזרתי לסורוקה דווקא, כשהיו לי אפשרויות ללכת לכל בית חולים אחר.

<ג'יברל סבג: על העלייה לא היה דיון בכלל – היה ברור שאגדל פה.

<ג'יברל סבג: גדלתי ככירורג, ואחרי זה בעזרת החבר שלי אלי, גם ככירורג בתחום הסרטן, הצטרפתי ל- - - לתקופה לא קצרה, ושם למדתי לא מעט.

<ג'יברל סבג: אני מנהל מחלקה כירורגית זה שש שנים, ואחראי על שעת חירום עשר שנים בסורוקה.

<ג'יברל סבג: אני אנסה להמחיש, למה 4 מיליון שקל – בזה שאתאר בכל הסלמה – לא בכל מלחמה או בכל אירוע או בכל תקרית – מעופרת יצוקה בית החולים סורוקה הפך למטרה, ומי שמבין, יודע את זה.

<ג'יברל סבג: מה קורה כשיש הסלמה אפילו?

<ג'יברל סבג: ההחלטות הכי קשות – לפנות שבע מחלקות – פעם היו תשע – בזכות עזרה – שבע.

<ג'יברל סבג: שבע מחלקות, ביניהן קריטיות, שצריך לפנות תוך הזמן הכי קצר שאפשר; ביניהם תינוקות מונשמים, תינוקות פגים ששוקלים 700, 800 גרם, מונשמים, שצריך להעביר אותם – לזה אין פתרון.

<ג'יברל סבג: הם שוכבים תחת תקרה מאוד נחמדה מבחינת הנראות של לבנות זכוכית, אבל מאוד לא בטיחותי, ואת אלה אנחנו צריכים להעביר תוך זמן הכי קצר.

<ג'יברל סבג: אנשים מונשמים ממחלקות פנימיות.

<ג'יברל סבג: לקצר – בסבב האחרון היינו צריכים לעשות את הפינוי של מעל 250 אנשים, בהם 50 אנשים מונשמים, תינוקות ומבוגרים, תוך פרק זמן שצמצמנו, לצערנו, מכוח השפשוף והניסיון לארבע שעות, במקומות יותר מוגנים.

מאיר כהן: שזה עדיין המון.

<ג'יברל סבג: זה לא אידיאלי, אבל זה מאפשר לנו לפחות להגן על המטופלים, שזו מטרתנו הראשונה.

<ג'יברל סבג: אבל גם עלינו להגן על הצוותים שלנו.

<ג'יברל סבג: במקומות שהם לא ממוגנים לפי הכללים שקבע פיקוד העורף ומי שצריך לקבוע, אנחנו נמצאים במצב שעדיין- - -

מאיר כהן: האם יש שיח קבוע ביניכם למשרד הבריאות בסוגיה הזו?

<ג'יברל סבג: יש שיח כל הזמן.

<ג'יברל סבג: לגבי הפערים, אנחנו יודעים להעלות את הפערים בכל מפגש ומפגש בראשות פרופ' דודסון וגם בדרך לאגף חירום, שזה הנתיב שלי כאחראי על החירום.

<ג'יברל סבג: בכל הזדמנות, בכל תרגיל, בכל שנה אנחנו מעלים את הפערים עם החברים שלנו של פיקוד העורף, שגם יודעים את הפערים.

מאיר כהן: תודה רבה, אדוני.

מאיר כהן: משרד הבריאות, שלושה דברים עלו פה, חשובים מאוד.

מאיר כהן: שניים – מעמדנו ביחס לקווי האמצע כתושבי הדרום, תמותה גבוהה, חוסר במיטות, חוסר באחיות – אחת.

מאיר כהן: שתיים, פערים לגבי הרחבת חדר המיון – תוספת המיטות.

מאיר כהן: שלוש – הדבר החשוב ביותר, שפרופ' סבג דיבר עליו – מה יקרה בסבב הבא, שאני משער שכלל שנדחה אותו, אבל בסופו של דבר בוא יבוא, כמו המשיח.

מאיר כהן: בבקשה, אדוני.

מאיר כהן: אני חייב לציין שהשיח עם השר שלך הוא שיח טוב.

מאיר כהן: אני מדבר עם השר, ואומר לו: צריכים בשבוע הבא לנסוע לסורוקה, והוא מפנה את היומן שלו, ואנחנו נוסעים לסורוקה.

מאיר כהן: אני חייב לציין את זה לכבודו.

מאיר כהן: אני חושב שגם אלי יחזק את זה.

מאיר כהן: הוא בהחלט די פעיל ומוכן להקשיב.

מאיר כהן: שלוש דקות, ושמך לפרוטוקול, בבקשה.

<יהודה רון: בוקר טוב.

<יהודה רון: יהודה רון, סמנכ"ל בכיר, ראש מינהל, תכנון ובינוי ופיתוח מוסדות רפואה.

<יהודה רון: אגב, אני מלווה את סורוקה מאז שנות ה-90', באמצע שנות ה-90'.

<יהודה רון: עברתי הרבה מנהלי קופה של בית החולים, אבל אני נשארתי, ותכף אתייחס לזה.

<יהודה רון: אבל אני רוצה להתחיל במשהו אחר.

<יהודה רון: בשנת 73' הגעתי לאגף תקציבים באוצר.

<יהודה רון: תקציב הפיתוח של משרד הבריאות היה 33% מהתקציב הכולל של משרד הבריאות, היינו כולל בתי חולים.

<יהודה רון: היום 3%.

<יהודה רון: זה אומר הכול.

<יהודה רון: היקף המיטות שנבנה באותה שנה – היו בבנייה 7,000 מיטות.

<יהודה רון: חלקן בתי חולים חדשים לגמרי – לא בית חולים אחד אלא מספר בתי חולים.

<יהודה רון: אני לא רוצה לפרט בגלל מגבלת הזמן.

<יהודה רון: חלק מבתי החולים היו שדרוג כמו לשדרג את בית החולים שיבא, בית חולים נהריה, בית חולים אסף הרופא.

<יהודה רון: סדר גודל של ההשקעה שהיתה באותה שנה – שוב, הנתונים האלה מבוססים – בערכים של היום 20 מיליארד שקל.

<יהודה רון: זה אומר כסדר גודל של ארבעה, חמישה מיליארד לפחות בשנה.

<יהודה רון: כיום כאמור זה 3%.

מאיר כהן: בבקשה, יש שלוש שאלות על השולחן.

מאיר כהן: נקודתי סורוקה.

מאיר כהן: אני מאוד מעריך אותך, אתה אחד הטובים שבהם, אבל תסלח לי.

מאיר כהן: תהיה נקודתי.

<יהודה רון: עוד משפט אחד ובזה סיימתי את הפתיח.

<יהודה רון: הצרכים היום בתחום המיגון- - -

מאיר כהן: בסורוקה.

<יהודה רון: אתייחס לסורוקה.

<יהודה רון: זה קשור למה שאני אומר.

<יהודה רון: הצרכים בנושאי מיגון, בדרישות רגולטוריות כמו נגישות וכיבוי אש וכו' – מסתכלים היום – יש פערים במערכת של 20 מיליארד שקל.

<יהודה רון: אני בא לסורוקה.

<יהודה רון: מדינת ישראל השקיעה בסורוקה מאז 94' את הסכום הכי גדול מבין בתי החולים הציבוריים.

<יהודה רון: למעלה מ-800 מיליון שקל- - -

אלי אלאלוף: לא, בחמש השנים האחרונות כמה משרד הבריאות השקיע בסורוקה?

<יהודה רון: אני אומר – תזכרו את מה שאמרתי קודם – השקיע בסורוקה את ההשקעה הכי גדולה – למעלה מ-800 מיליון שקל מאז שנת 94', ומי שמכיר את סורוקה היום ומה שהיה לפני עשרים שנה, זה שינוי מהפכני.

אלי אלאלוף: אני אהיה שחצן.

אלי אלאלוף: בגיוס תרומות השקענו בסורוקה פי ששה או שבעה, אז מה זה משרד הבריאות שמשקיע מ-95' עד היום בעשרים שנה 800 מיליון?

אלי אלאלוף: זה בדיחה.

אלי אלאלוף: אתה זוכר שעשינו יחד איזו תוכנית אב לכמה בתי חולים בצפון, כולל אשקלון.

אלי אלאלוף: הסכומים היו הרבה יותר גדולים.

<מיכאל ביטון: למה אם יש פערים כאלה גדולים?

<מיכאל ביטון: למה, אם יש פחות רופאים ופחות אחיות ופחות מיטות?

מאיר כהן: רון, מה אתה מחר בבוקר, בשנה הקרובה, מה אתם, בהתייחס לשלושת הנושאים, מה אתם מתכוונים לעשות?

<יהודה רון: אנחנו משתתפים במסגרת הסכמי העיצוב, תוכניות פיתוח, כולל פיתוח של בית החולים סורוקה.

<יהודה רון: אנחנו משתתפים גם, למשל, באגף הסרטן.

<יהודה רון: אנחנו נשתתף בפגייה, מעבר למה שאנחנו נותנים בהסכמי העיצוב בהיקף של 15 מיליון, אבל אני חוזר ואומר – תקציב הפיתוח של משרד הבריאות לא מספיק לחלוטין – לא לסורוקה ולא לבתי חולים.

מאיר כהן: האם יש מחשבה מיידית בסדר-היום שלכם, למגן את המחלקות שלכם?

<יהודה רון: אני חוזר ואומר – התקציבים שעומדים לרשות משרד הבריאות לנושא המיגון לא מספיקים, ואי אפשר לתת- - -

מאיר כהן: כלומר אתה לא יכול להיות איש הבשורה.

מאיר כהן: אם לא נשלח את אלי אלאלוף לגייס כסף, משרד הבריאות לא יכסה את הנקודה הזאת.

מאיר כהן: זאת גם תשובה.

<יהודה רון: יש ממשלה.

<יהודה רון: היא צריכה להחליט על סדרי עדיפויות.

<יהודה רון: הכסף שמוקצה לפיתוח מערכת הבריאות לא מספיק.

מאיר כהן: תודה, אדוני.

מאיר כהן: אתה אומר את זה בצורה הכי בוטה, ואני מכבד את זה.

מאיר כהן: היות שהמזכירה לך אומרת שנסיים, אני מרשה לך שאלה.

מאיר כהן: ..

אלי אלאלוף: יש לי מהניסיון המשותף – אני אומר.

אלי אלאלוף: ראינו, ועכשיו במקרה אנשים אמרו: יש משהו ברמב"ם, ויש משהו באשקלון.

אלי אלאלוף: זה תוצאה של תוכנית אב שנעשתה בשני בתי החולים בתקופה של מלחמת לבנון השנייה.

אלי אלאלוף: אם לא תהיה תוכנית אב מסודרת, שלוקחת בחשבון, בלוח זמנים שדורש את המשאבים, אי אפשר יהיה להתקדם.

אלי אלאלוף: כרגע מדברים על סורוקה.

אלי אלאלוף: אני רגיל למשפחות ברוכות ילדים, אבל אני יודע להתמקד באחד.

אלי אלאלוף: כרגע אנחנו מדברים על סורוקה.

אלי אלאלוף: מתי אפשר יהיה לקבל לסורוקה תוכנית אב מתוקצבת לכל הצרכים, כולל כוח אדם, וכולל התשתיות?

אלי אלאלוף: כי התשתיות לוקח הרבה יותר זמן בדרך כלל.

אלי אלאלוף: אם אפשר לקבל, זה מה שיכתיב את הטון לגיוס המשאבים, כולל ממשרד הבריאות.

אלי אלאלוף: אם אני בא מחר לשר הבריאות ולשר האוצר, ובמקרה יש לי קשר עם שניהם, אני לא יודע מה לבקש.

אלי אלאלוף: מה לבקש?

אלי אלאלוף: למה לא מסודר?

אלי אלאלוף: עשינו את זה ביחד.

אלי אלאלוף: אני לא רוצה להזכיר איפה ומה.

אלי אלאלוף: הייתי רוצה לקבל תוכנית אב לסורוקה, של פיתוח סורוקה, לחמש השנים הקרובות, כולל הפיגור שצברו בשנים האחרונות.

<יהודה רון: לכל בית חולים בדרך כלל, כולל בית חולים סורוקה – ויושב פה מנהל בית החולים – יש תוכנית.

אלי אלאלוף: מאושר על-ידכם?

<יהודה רון: ודאי.

<יהודה רון: אנחנו עובדים במשותף.

<יהודה רון: הבעיה היא, חבר הכנסת אלאלוף, כפי שכולם יודעים, בעיה של משאבים, נקודה.

<יהודה רון: כדי ליישם תוכניות אב צריך משאבים, לצערנו, במירכאות.

<יהודה רון: בלי זה תוכניות האב תישארנה על הנייר.

<יהודה רון: אני אומר דברים קשים.

אלי אלאלוף: אני רוצה לקיים דיון בוועדה על תוכנית אב עם האוצר, עם משרד הבריאות – פיתוח סורוקה.

טלי פלוסקוב: <היו"ר טלי פלוסקוב > מצוין.

טלי פלוסקוב: אנחנו יכולים עם כל המכובדים הנפלאים שנמצאים פה – בואו נשב ישיבה שאומרת, כולל, אני מוכן לכלול גם שלוחות שאתם חושבים אותן קרובות לסורוקה.

טלי פלוסקוב: גם לי יש אצבע שם.

טלי פלוסקוב: בבקשה, בואו נעשה את זה.

טלי פלוסקוב: אני מבטיח לכם שבתוצאה של דיון מסודר מראש, מוכן עם כל הנתונים, עם לוח זמנים – אנחנו נצא מפה.

טלי פלוסקוב: לך יש הרבה ילדים.

טלי פלוסקוב: לנו יש בינתיים רק סורוקה.

טלי פלוסקוב: תודה רבה לאלי על ההצעה – אני חושבת שהיא נפלאה, אבל לא נוכל לסיים בלי שנשמע את סמנכ"ל הכספים אלי כהן.

טלי פלוסקוב: הוא יהיה אחרון הדוברים.

טלי פלוסקוב: היינו אמורים לסיים ב-11:15.

טלי פלוסקוב: יש ישיבה אחרת שכבר בחוץ.

טלי פלוסקוב: בבקשה.

אלי כהן: תודה רבה.

אלי כהן: ברכות על הדיון החשוב הזה.

אלי כהן: אני חייב לציין שמה שכתוב במקורות, שצדיקים מלאכתם נעשית על-ידי אחרים, קורה גם פה.

אלי כהן: אם ניקח רק את המספרים של יהודה רון, כדי לא להתווכח עם משרד הבריאות – אם השקיעו במשך 23 שנה, מ-94' עד היום 800 מיליון שקל, זה יוצא 34 מיליון שקל לשנה.

אלי כהן: זו המתמטיקה, לא צריך לשבור את הראש יותר מדי.

אלי כהן: שירותי בריאות כללית מקבלת בהסכם העיצוב שלה ממדינת ישראל 190 מיליון שקל לשנה - הוא גם מאשר את המספרים – לכלל בתי החולים של שירותי בריאות וגם לכלל הקהילה.

אלי כהן: יש להבין, שירותי בריאות כללית מפעילה 4,500 מיטות.

אלי כהן: אנחנו מפעילים 30% ממערכת האשפוז במדינת ישראל.

אלי כהן: הכסף הזה צריך להספיק לכל מיטות האשפוז וגם לקהילה.

אלי כהן: גם לבניית מרחבים מוגנים בעוטף עזה, גם למכון פיזיותרפיה בקהילה ועוד הרבה.

אלי כהן: הכללית השקיעה מהמקורות שלה סכום של 1.4 מיליארד שקל מעבר ל-570 שקיבלנו.

אלי כהן: אני אומר את המספר הזה, וזה נראה מספר גדול, אבל המשמעות של זה, שרק קופה שהיא גדולה, יכולה לקחת מהמקורות שאני מקבל לקהילה.

אלי כהן: שירותי בריאות כללית מתוקצבת בדיוק כמו מכבי.

אלי כהן: אני מקבל לכל מבוטח 4,000 ומשהו שקל, ואני לוקח מתוך הכסף הזה כדי לבנות את בתי החולים, וזה לא צריך להיות כך.

אלי כהן: אמרת שלמדינה אין כסף?

אלי כהן: אז בוא נדבר על המוסד הזה.

אלי כהן: מדינת ישראל השקיעה 900 מיליון שקל בבניית בית חולים חדש באשדוד.

אלי כהן: לזה יש כסף?

אלי כהן: אנחנו מברכים על הנושא.

אלי כהן: זו לא הבעיה כרגע, אם לקחת ממישהו, אבל 900 מיליון שקל היה.

אלי כהן: חצי מיליארד שקל לבנות את בית החולים הנוסף, את מיגון בית החולים ברזילי – גם לשם היה כסף.

אלי כהן: ושירותי בריאות כללית רק 34 מיליון שקל.

אלי כהן: אני רוצה להוסיף רק עוד משפט אחד, חשוב.

אלי כהן: הדיון תמיד נעשה על פתיחת מיטות, אבל בוא נניח שנפתחה מיטה.

אלי כהן: שתי שניות אחרי שנפתחה, צריך למצוא – ומנהלי המחלקות אמרו את זה – 0.85 אחות פר מיטה.

אלי כהן: צריך למצוא עוד 0.2 משרת רופא פר מיטה.

אלי כהן: יש לנו גם בעיה של מחסור בכוח אדם, והציגו את זה בנושא.

אלי כהן: אבל כדי להעסיק כוח אדם ולמשוך את אותם רופאים – ואני באמת גאה להיות בשירותי בריאות כללית ולשמוע את המצגות שלכם – צריך לשלם.

אלי כהן: לבית חולים יש גירעון.

טלי פלוסקוב: אני מבקשת לסיים, מה גם שאני מצפה שהחלק שלך יהיה משמעותי בדיון הבא.

אלי כהן: משפט אחרון.

אלי כהן: מדינת ישראל כל שנה תומכת בבית חולים שלישונים, כמו בית חולים סורוקה – ברמב"ם ב-261 מיליוני שקל לשנה, באיכילוב ב-237 מיליון שקל בשנה.

אלי כהן: התמיכה בסורוקה היא 70 מיליון שקל.

אלי כהן: הגיע הזמן שיהיה פתרון נקודתי גם לבית החולים סורוקה.

טלי פלוסקוב: תודה.

טלי פלוסקוב: אני חושבת שההשתתפות שלך בוועדה, שחבר הכנסת אלאלוף דיבר עליה, תהיה מאוד משמעותית.

טלי פלוסקוב: אני צריכה לסכם, אבל אחד מכם.

טלי פלוסקוב: בבקשה.

<מיכאל ביטון: אני מיכאל ביטון, ראש מועצת ירוחם, יושב-ראש מועצת הנגב.

<מיכאל ביטון: שתי נקודות.

<מיכאל ביטון: יש פה כל כך הרבה טוב – אנשי סורוקה, רופאים.

<מיכאל ביטון: כל כך הרבה טוב, וכל כך הרבה בעיות.

<מיכאל ביטון: טוב זה אנשי סורוקה – הרופאים, הסמנכ"לים, ניצה, יוחנן, אהוד.

<מיכאל ביטון: זה שחקני לב ונשמה, טיפלו בנו, בהורים שלנו.

<מיכאל ביטון: ילדנו חמישה ילדים שם.

<מיכאל ביטון: כל כך הרבה רע – עשרות שנים פי שניים רופאים במרכז.

<מיכאל ביטון: פי שניים מיטות פר אוכלוסייה, פי שניים אחיות.

<מיכאל ביטון: זה פער בלתי נסבל.

<מיכאל ביטון: זה לא פער של 5%.

<מיכאל ביטון: של עשרות אחוזים.

<מיכאל ביטון: זה כל כך הרבה רע.

<מיכאל ביטון: מה השתנה?

<מיכאל ביטון: הכול טוב.

<מיכאל ביטון: אם זה עשרות שנים היה, ואף אחד לא שילם מחיר – לא פוליטי, לא ציבורי, לא פקידותי, על זה שלא צמצם פערים, למה שזה ישתנה?

<מיכאל ביטון: אומר לך מה השתנה: עשרות ראשי ערים במועצת הנגב, וכל הגופים ביחד, ומצאנו מאה מיטות שהלכו לאיבוד, וכל הכבוד אהוד על היישום.

<מיכאל ביטון: בגלל מועצת הנגב, בגלל הדוח הזה, שלא הקמתם בית חולים – כתוב פה: החלטת ממשלה בית חולים חדש לא קם.

<מיכאל ביטון: יש לנו דוח.

<מיכאל ביטון: אנחנו, ראשי רשויות, תושבי הנגב, ההנהגה של הנגב – אתם ההנהגה, חברי הכנסת שגדלו אצלנו.

<מיכאל ביטון: יושב-ראש הוועדה, שמבין בתחום ומומחה – לא ננוח ולא נשקוט עד שנראה תוכנית, שבתוך חמש, עשר שנים הפערים בבריאות בנגב יצומצמו.

<מיכאל ביטון: כדי שזה יקרה, את הקצת שיש למשרד הבריאות, רובו לנגב.

<מיכאל ביטון: עד שלא יהיה פער של עשרות אחוזים.

<מיכאל ביטון: את הקצת שיש לכם, רובו לסורוקה.

<מיכאל ביטון: אם אין, צריך להוסיף.

<מיכאל ביטון: ואם זה לא יקרה, אנחנו יודעים לעבוד.

<מיכאל ביטון: תודה רבה.

טלי פלוסקוב: תודה רבה.

טלי פלוסקוב: תודה, רבותיי.

טלי פלוסקוב: אנחנו חייבים לסיים.

טלי פלוסקוב: לסיכום אומר משפט.

טלי פלוסקוב: מה שפה הוחלט, שוועדת העבודה, הרווחה והבריאות בראשותו של חבר הכנסת אלי אלאלוף תקיים דיון נפרד בנושא הקמת תוכנית אב לבית חולים סורוקה, עם כל הגופים – משרד האוצר, משרד הבריאות, כדי לבנות תוכנית ולראות איך אנחנו מתקצבים את זה.

טלי פלוסקוב: הלוואי שנגיע למצב שמיכאל ביטון דיבר כרגע.

טלי פלוסקוב: תודה רבה, הישיבה נעולה.