ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 20, פרוטוקול מספר 246, 2016-07-20 09:30

יעקב מרגי: בוקר טוב לכולם, אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת.

יעקב מרגי: היום ה- 20 ביולי 2016, י"ד בתמוז תשע"ו, הנושא שעל סדר היום – נשירת תלמידים ממערכת החינוך.

יעקב מרגי: רבותיי, סוגיית הנשירה דוברה בעבר, מדוברת בהווה ותדובר בעתיד, אני מקווה במינון נמוך יותר.

יעקב מרגי: לא יודע אם טופלה בעבר, אני מקווה שמטופלת בהווה ואני רוצה לשמוע איך היא תטופל לעתיד.

יעקב מרגי: אנחנו שומעים לאחרונה כל מיני נתונים על נשירת תלמידים שמאפיינת כמעט את כל החברה בישראל, אבל ישנם מגזרים שאצלם הסיפור בולט.

יעקב מרגי: לא היה צריך לעשות מחקר לפני 20 שנה או איזה תוכנית, אפשר היה לדעת לפני עשר ו- 20 ו- 30 שנה, שב- 2016 ניתקל בנתונים האלה.

יוסף ג'בארין: רואים את זה לפי חברי הכנסת הנוכחים.

מסעוד גנאים: רואים מי נוכח ומי נשר.

יעקב מרגי: רבותיי, אנחנו אחרי יומיים מטורפים בכנסת, לכן לחלק מחברי הכנסת, מותר להיעדר.

יעקב מרגי: אתמול גמרנו פעילות בשלוש לפנות בוקר ויום לפני כן גם בשעה מאוחרת.

יעקב מרגי: סוגיית הנשירה, אין ספק שמדובר באתגר לאומי, אתגר חברתי ממעלה ראשונה.

יעקב מרגי: אני יודע שמשקיעים משאבים רבים בנושא הזה.

יעקב מרגי: אני מכיר גם את מאפייני הנשירה, נקרא לזה, של הדור האחרון, כי זה לא מה שהיה בתקופתי וטוב שכך.

יעקב מרגי: מצד אחד, האצבע לא קלה על ההדק.

יעקב מרגי: אני הייתי במערכת החינוך בתקופה שמספיק היה להתחצף פעמיים למורה והתלמיד מסולק מבית הספר.

יעקב מרגי: היום הסבלנות והסובלנות בתוך מערכת החינוך היא גבוהה, רף הרגישות גבוה מאוד.

יעקב מרגי: אבל עדיין, זה לא תעודת ביטוח לכך שהילד לומד בבית הספר.

יעקב מרגי: הוא יכול להיות בבית הספר, לסיים 12 שנות לימוד ואנשי המקצוע מגדירים את זה כנשירה סמויה וגם עם התופעה הזו עלינו להתמודד.

יעקב מרגי: הוועדה הזו דנה מספר פעמים בסוגיית הקב"סים (קציני ביקור סדיר), מחסור בקב"סים ושכר הקב"סים.

יעקב מרגי: בפרדוקס שיש, שהועצם במיוחד עם שדרוג השכר ברפורמת אופק חדש למורים, עם תנאי הקבלה של קב"סית או קב"ס, זה שנות ניסיון בהוראה, אינני רואה מורים רבים איכותיים, אלא אם כן יש אילוצים כאלו ואחרים.

יעקב מרגי: גם התקינה של הקב"סים, צריכה להשתנות וגם אופי העבודה של הקב"ס, הגדרת תפקידו ואני חושב שהגיע הזמן להיכנס לסוגיות האלה.

יעקב מרגי: כך נגעתי ביעף בכמה נקודות בסוגיה הזו.

יעקב מרגי: נמצא איתנו ד"ר סער הראל, תציג את עצמך ואת תפקידך.

יעקב מרגי: יש מצגת?

<סער הראל: יש מצגת.

יעקב מרגי: של משרד החינוך?

<סער הראל: של משרד החינוך.

<סער הראל: נראה משהו ממוקד במצגת, כדי לחסוך את הזמן כי יש הרבה דוברים.

יעקב מרגי: בבקשה.

יעקב מרגי: (הצגת מצגת)

<סער הראל: טוב.

<סער הראל: בוקר טוב לכולם.

<סער הראל: אני מנהל האגף לחינוך ילדים ונוער בסיכון במשרד החינוך.

<סער הראל: בעצם, אגף שאמון עמוקות על נושא של מניעת נשירה במשרד החינוך.

<סער הראל: אני אגיד כמה מילים על האגף ואז ניכנס פנימה יותר לנושא עצמו.

<סער הראל: האגף הוא אגף בן שנתיים, מורכב מכמה וכמה אגפים גדולים במשרד.

<סער הראל: הרצון היה לבנות מאמץ משמעותי ולמנף את מכלול התחומים שיש לנו, שעוסקים בנשירה או יותר נכון, עוסקים באוכלוסיות בסיכון, כי נשירה היא ביטוי לסיכון עמוק, שאנחנו יודעים לזהות בתוך החברה הישראלית והאגף הוקם בצורתו הנוכחית, על-מנת לטפל בנושא הזה או לקדם אותו או לפחות לפתח מענים משמעותיים, שייתנו רצף של פתרונות במיקודים שונים ברצף הגילאים, אבל גם בהקשר הזה של הנושא שבו אנו דנים היום – מניעת נשירה.

<סער הראל: צריך להגיד שבגדול, האגף מפעיל שני מאמצים עיקריים.

<סער הראל: המאמץ הראשון זה באמת מניעת נשירה מתוך בתי הספר עצמם והמאמץ השני קשור בעבודה עם ילדים שכבר נותקו מבתי הספר, מנותקים בלי סמל מוסד ואנחנו עושים מאמץ גדול מאוד להפוך את הכיוון.

<סער הראל: בעצם, לשנות את כיוון הניתוק לכיוון של שילוב.

<סער הראל: לטובת הדבר הזה, אנחנו מפעילים מגוון רחב מאוד של מענים בתוך בתי הספר ובקהילה.

<סער הראל: אנחנו מזהים ויודעים להגיד היטב היום שהנושא של סיכון ונשירה קשור גם בעבודה הפנים בית ספרית אבל גם בעבודה הקהילתית ובתפר בין בית הספר והקהילה, כמובן.

<סער הראל: אנחנו חושבים שזה תפר דרמטי, צריך לעבוד אתו בצורה מאוד מאוד משמעותית, על מנת לצמצם את היקף הנשירה.

<סער הראל: אנחנו יודעים להגיד, כמובן, שנשירה היא – כמו שאמרתי – ביטוי עמוק בחוויה להוויה סיכונית שבה נמצא הילד וגם צריך להגיד באופן גלוי, הרבה פעמים זה מעיד גם על המערכת עצמה, על בית הספר ואיזה כלים אנחנו רוצים לתת לבית הספר על מנת להתמודד עם הילדים היותר מורכבים, עם אלו שזקוקים לתשומת לב אחרת.

<סער הראל: אני אומר עוד פעם, אנחנו בתוך בתי הספר ובתוך הקהילה באמת מפעילים מענים ניכרים.

<סער הראל: המענים הם גם במענים של תשתית ברצף הגיל.

<סער הראל: אני יכול לתת לדוגמה – כל נושא הכיתות, מב"ר ואתגר בכיתות תל"מ במרכזי חינוך.

<סער הראל: מדובר באלפי כיתות, בתקציבים גדולים שמהותן של הכיתות האלה היא – מניעת נשירה מהמערכת.

<סער הראל: אלו כיתות קטנות, עם פדגוגיה מותאמת, התאמה מיוחדת של יעדים.

<סער הראל: הכיתות האלה מאכלסות בתוכן באופן מובהק וברור, ילדים שאנחנו זיהינו אצלם סכנה לנשירה בהיבט הלימודי או בהיבטים של חוסר פניות ללמידה, היבטים רגשיים, היבטים התנהגותיים והכיתות האלה אמורות לתת מענה עמוק.

<סער הראל: על הכיתות האלה יש תוכניות מניעת נשירה רבות ומגוונות, כגון תוכניות אומץ או תהל או מניעת נשירה ועוד ועוד.

<סער הראל: יש הרבה מאוד תוכניות שאנחנו מפעילים בתוך בתי הספר.

<סער הראל: אנחנו עסוקים רבות בהכשרה של צוותים, של צוותי החינוך.

<סער הראל: אנחנו מפעילים את כל מה שקשור במרכזי החינוך, שמכילים בתוכם ילדים שהיו עלולים לנשור מהמערכת ואנחנו מכילים אותם ועובדים אתם בתוך בתי ספר מותאמים, כולל מפתנים בתוך הסוגיה הזאת.

יעקב מרגי: כל עוד הם חיים.

<סער הראל: מי, מפתנים?

יעקב מרגי: גם על זה יהיה דיון.

יעקב מרגי: לא נפתח עכשיו דיון מיוחד.

<סער הראל: אבל מפתנים זה כמובן מספר בתי ספר מאוד מצומצם.

<סער הראל: מדובר בפחות מ- 19 בתי ספר.

<סער הראל: אנחנו מדברים על 120 מרכזי חינוך ברחבי הארץ, שהם שווי-ערך מפתח.

יעקב מרגי: כל אחד עם הייחודיות שלו.

<סער הראל: נכון.

<סער הראל: ביחד, אנחנו מפעילים סדר גודל של 150 בתי ספר, מסגרות ייחודיות שאמורות לטפל בתלמידים שהיה להם קושי גדול להשתלב במקיפים הרגילים.

<סער הראל: לכן, אנחנו עובדים אתם בתוך בתי ספר קטנים יותר, מכשירים את אנשי הסגל באופן מיוחד.

<סער הראל: ואת אותו מאמץ אנחנו עושים גם בקהילה, סביב ילדים מנותקים.

<סער הראל: הביטוי העמוק של זה הוא קידום נוער, מערכת ההשכלה של הילה, שנותנת מענה לכ- 200 מרכזים שיש לנו ברחבי הארץ.

<סער הראל: בנוסף, אנחנו מפעילים פעולות דרך עמותות, אנחנו מפעילים פעולות דרך רווחה חינוכית, שיקום שכונות, התוכנית הלאומית של שמיל, מהמועדוניות ועד מרכזי נוער.

<סער הראל: כל אלה, הן פעולות שאמורות לצמצם ולמנוע את הנשירה.

<סער הראל: אני רוצה להגיד משהו עקרוני בהקשר הזה: המושג נשירה הוא הרבה פעמים מושג מבלבל עבור הרבה מאוד אנשים.

<סער הראל: יש לו שני מובנים גדולים, האחד זה נשירה גלויה – ילדים שנמצאים מחוץ לבתי הספר בלי סמלי מוסד.

<סער הראל: זאת אומרת שאם היינו עושים פריזינג של המערכת וסופרים אותם, היינו רואים X ילדים, אני תכף יכול גם להגיד לכם מספרים, שנמצאים ללא בתי ספר, לא רשומים בשום בית ספר.

יעקב מרגי: סער, מה זה אם היינו?

יעקב מרגי: אתם לא עושים?

<סער הראל: לא, אנחנו עושים, סופרים כל הזמן.

יעקב מרגי: עושים פריזינג או שלא עושים?

יעקב מרגי: אתה אומר – אם נעשים.

<סער הראל: עושים כל הזמן.

<סער הראל: כל הזמן אנחנו עושים את הפריזינג הזה, לא רק באופן סטאטי אלא גם באופן דינאמי.

<סער הראל: דרך אגב, זה חלק מעבודת הקב"ס אבל אנחנו כל הזמן עושים את זה.

יעקב מרגי: אתה יודע לומר לנו, לוועדה, כמה מצב נתון היום?

<סער הראל: כן, תיכף אומר נתונים מדויקים.

<סער הראל: אני רק רוצה לסדר את המשפחות של המושג הזה שנקרא נשירה.

<סער הראל: אז אלה ילדים בלי בתי ספר.

<סער הראל: המושג השני הוא כמובן המושג השגור "נשירה סמויה".

<סער הראל: מדובר על ילדים שרשומים בתוך בתי ספר, אבל בפועל יש שלושה תחומים מרכזיים בתוך הנשירה הסמויה.

מסעוד גנאים: נוכח נפקד.

<סער הראל: תחום אחד – ילדים שמגיעים לבית הספר אבל לא עושים שום דבר משמעותי מבחינת הלמידה שלהם.

<סער הראל: שתיים – ילדים שמגיעים לבתי ספר, אבל אין להם שום חיבור רגשי לבית הספר.

יעקב מרגי: אתה יודע שיש לי רגישות לניואנסים.

יעקב מרגי: כשאתה אומר הילדים לא עושים שום דבר משמעותי עם הלימודים שלהם, אתה אומר שאתה זורק את זה עליהם.

יעקב מרגי: זו המערכת שלא עושה שום דבר משמעותי עם הילדים האלה.

<סער הראל: זה מקובל עלי.

<סער הראל: אני חושב שזה ברור.

<סער הראל: אני חושב שהיום משרד החינוך לא בא ואומר בשום מצב שמדובר בתהליך חד צדדי שיושב אצל הילדים, אמרתי את זה בתחילת דבריי.

<סער הראל: יש כאן היבטים שהמערכת עושה עבודה עם עצמה כל הזמן בשביל לשפר את הנושא הזה.

<סער הראל: גם הרפורמה של למידה משמעותית נועדה בין היתר בשביל זה.

יעקב מרגי: טוב.

<סער הראל: והיא רפורמה גנרית על כל המערכת.

<סער הראל: וכמובן ילדים שמגיעים לבית הספר ולא נכנסים לכיתות או ילדים שמגיעים ונכנסים ולא נכנסים, זה היבטים של נשירה סמויה ובכל מקרה, הם רשומים בבית הספר.

<סער הראל: חשוב לי להגיד, אלו שני סוגי הנשירה שאנחנו מכירים.

<סער הראל: דרך אגב, אני אפתיע שבחלק מהמקרים, בחלק מהמימדים האלה, מצבנו ביחס ל- OECD הוא לא מצב רע, אבל בואו עכשיו נצלול קצת אל הנתונים.

<סער הראל: לגבי הנשירה הגלויה, הניתוק, צריך להגיד שהיום אנחנו יודעים לעשות הבחנה ברורה, כמובן בין מגזרים, בין קבוצות בעלות סיכון ואפיונים כבדים יותר לנשירה גלויה, אנחנו מזהים שם נשירה עמוקה יותר ואנחנו מפעילים שם מענים ייחודיים כדי לנסות ולצמצם את התופעה הזאת בקרב האוכלוסיות האלו.

<סער הראל: אני יכול לתת דוגמאות למגזרים כאלה, זה ממזרח ירושלים ודרך בדואים בדרום ועד חרדים ועולים הרבה פעמים נמצאים בתוך הסיטואציה הזאת.

<סער הראל: אז אנחנו יודעים היום לבדל, יש בערך שמונה – תשע קבוצות ייחודיות שאנחנו יודעים עליהם.

<סער הראל: אני לא סקרתי את כל הקבוצות, יש בערך שמונה – תשע קבוצות ייחודיות מאוד שאנחנו יודעים לזהות שם בעיות של נשירה, בעיות אקוטיות יותר מאשר אנו מזהים במגזר הכללי, שזה בעינינו מהותי.

<סער הראל: זה שקף שמראה את הפעולות שאנחנו מפעילים בכל המערך הבית ספרי ומערך הקהילה, בהקשרים של מניעת נשירה וטיפול במניעת נשירה.

<סער הראל: אז כמובן אנחנו מזהים נשירה הרבה יותר עמוקה בקרב הקבוצות האלו, גם בהיבט של נשירה סמויה, אבל בטח בהיבט של נשירה גלויה.

<סער הראל: חשוב להגיד שבשנתיים האחרונות אנחנו מקפידים להבנות אסטרטגיה שהיא לא גנרית אלא לראות מה מתאים, מה נכון לצורך, לאותו מגזר ולנסות לבנות יחד עם מי שנמצא בתוך המגזרים השונים, מענים מותאמים.

<סער הראל: אם זה רכזי מניעה פנים בית-ספריים, אם זה פעולה של עבודת רחוב עמוקה, אם זה חינוך טיפול בתוך בתי הספר, אנחנו מנסים לגייס את המערכות ואת מנהלי בתי הספר.

<סער הראל: הכוונה המאוד מאוד ברורה שלנו היא כמובן לצמצם את הנשירה ולמנוע את הסיטואציה שבה הילדים מתנתקים מהמערכת.

<סער הראל: צריך להגיד שבעינינו זה לא מספיק לסגור את הדלת של בית הספר, כמובן, זה תנאי הכרחי, אך לא מספק.

<סער הראל: צריך בתוך בתי הספר לחזק כל הזמן את האוכלוסייה של התלמידים היותר מתקשים ושנמצאים על סף הנשירה, כדי למנוע בסוף את המדרון החלקלק הזה של נשירה גלויה.

יעקב מרגי: סער, יש לי שאלה.

יעקב מרגי: אנחנו סביב השולחן הזה לפעמים יוצאים בתחושה, אחרי הסקירה, שישנה השקעה וישנה חשיבה, אבל אנחנו לא בטוחים שאחרי שאתם מקצים את המשאבים או אחרי שכותבים את מה שנקרא התורה ומפיצים אותה, שיש מי שעוקב שהיא אכן מבוצעת כפי שיצרתם אותה, כפי שתקצבתם אותה ולא יודע אם יש מדידת תפוקות.

<סער הראל: אנחנו כמובן מפעילים מדידת תפוקות צמודה.

<סער הראל: אנחנו מדברים היום על היכולת שלנו לדעת פר תעודת זהות של ילד, פר תעודת זהות.

<סער הראל: אני באגף שלי מפעיל מערכת שעוקבת אחר תעודות זהות של ילדים נושרים ואנחנו יודעים, יש לנו מערכת חדשה של הביקור הסדיר, שמסונכרנת עם קידום נוער ומסונכרנת עם המצבות של בית הספר.

<סער הראל: אנחנו יודעים היום לעקוב אחרי כל ילד שאנחנו מזהים אותו כילד בסכנה.

<סער הראל: אנחנו יודעים לעקוב אחרי כל הילדים הנושרים שלנו.

<סער הראל: אנחנו יודעים לדבר במספרים מובהקים, ברורים וחד-משמעיים.

<סער הראל: אנחנו המקור של הנתונים של כל העמותות שאוספות את הנתונים, אנחנו המקור.

<סער הראל: זה יושב אצלנו באגף, לא סתם.

<סער הראל: אנחנו עוקבים גם אחר האפקטיביות של הפעולות שלנו.

<סער הראל: חלקן אפקטיביות מאוד, בחלקן – אנחנו צריכים לשנות או לשדרג.

<סער הראל: אנחנו נמצאים בתוך המהלכים האלה.

<סער הראל: אני יכול להגיד לכם שלמשל בממלכתי היהודי הכללי, יש לנו פחות מאחוז אחד של נשירה, אבל יש לנו, למשל, מצוקה גדולה בהיבט של בדואים בדרום או במגזר הערבי בכלל.

מסעוד גנאים: יש סטטיסטיקות מדויקות?

יעקב מרגי: במגזר הבדואי הנשירה היא גלויה.

יעקב מרגי: יש לנו נתון להתמודד אתו, של קרוב ל- 5,000 ילדים בערך.

<סער הראל: אפילו יותר, נכון.

יעקב מרגי: הילדים האלה לא רשומים בשום מערכת.

<סער הראל: צריך להגיד, אז אם תיתן לי, אני אגיד.

<סער הראל: אני קודם כל אומר, עוד פעם – במגזרים יש בהחלט אחוזים אחרים.

<סער הראל: דרך אגב, בדואים בדרום הם אולי קבוצת הקצה, כי הבדואים בצפון הם הרבה פחות, הדרוזים הם בטח פחות, אפילו מאחוז וגם הערבים בצפון שהם 1.9, גם הם פחות.

יעקב מרגי: אני רוצה משפט התייחסות של המאפיינים, צריך להתייחס לזה.

יעקב מרגי: אני רוצה לומר, ותקן אותי אם יש צורך.

יעקב מרגי: אחד הפרמטרים העיקריים שיוצרים את המצב הזה, אנחנו יודעים לאפיין אותם בחתכי גילאים, את אותם 5,000.

<סער הראל: נכון מאוד.

<סער הראל: גם מגדר, בנים – בנות.

יעקב מרגי: אנחנו יכולים לזהות אותם במגדר ויכולים לזהות אותם לפי מקום המגורים בהשוואה למיקום בית הספר.

<סער הראל: גם נכון.

יעקב מרגי: המדינה תקועה עם הסיפור של הסדרת ההתיישבות בנגב.

יעקב מרגי: אנחנו תקועים עם קריטריונים ומאפיינים, רק לאחרונה קיבלו קצת שכל ולכן פותחים בתי ספר ונותנים סמלי מוסד, אבל מדובר במסה כבדה של 5,000, אז צריך קצת לפחות ולשחרר.

יעקב מרגי: הרי נייר לא יכול לפתוח את הראש.

יעקב מרגי: יושבים אנשים מאחורי הנייר הזה.

יעקב מרגי: צריך לפתוח ולייצר את הפתרון במקום.

יעקב מרגי: אם יש לי מסה קריטית של 400 ו- 500 ילדים משטח מסוים - - -

דב חנין: אם אפשר, אדוני, משפט אחד.

דב חנין: הפנייה של היושב ראש מאוד מאוד רלוונטית, כי מערכת החינוך דווקא, ואני אומר את זה לזכותכם, אתם יודעים להתנהל מחוץ לקופסה, מתוך הגישה שאומרת שילד שנמצא בישראל הוא ילד, גם אם יש המון בעיות אחרות.

דב חנין: אז נניח כשמדובר על ילדים של מבקשי מקלט או פליטים, מערכת החינוך יודעת להתייחס אליהם כאל ילדים, למרות שיש המון המון ויכוחים קשים ובלתי פתורים במישורים אחרים.

דב חנין: אותה גישה עצמה, אם אתם תפעילו אותה ביישובים ערביים, בדואיים לא מוכרים, תפתור חלק לא מבוטל מהבעיה.

<סער הראל: אז אני רוצה לענות על זה.

<סער הראל: תראו, קודם כל, אי-אפשר להתכחש, זו תופעה אמתית ונכונה, המספרים מדברים בעד עצמם.

<סער הראל: אנחנו צריכים להגיד את זה נכוחה – יש לנו כמות נשירה גדולה, דרך אגב מאפיינת בעיקר כמובן את גילאי התיכון.

דב חנין: ובנות בגילאי תיכון במגזר הערבי הבדואי – קטסטרופה.

<סער הראל: אני אגיד גם על זה מילה, נכון, יש הבדלים מגדריים.

<סער הראל: אבל פה, במגזר הבדואי בדרום, וזה לא דיון רק על הבדואים בדרום כאן, לצערי זה בשני המגדרים בעיה קשה.

<סער הראל: כמובן בקרב בנות לפעמים המצב הרבה יותר קשה.

יעקב מרגי: הרבה יותר קשה.

<סער הראל: אני מבקשת לעשות הפרדה בין תפישות של תשתית, של מבנים, אין ספק.

<סער הראל: אני חושב שהמדינה נדרשת לזה, המשרד נדרש לזה, זה תהליך אחד.

יעקב מרגי: לא מספיק.

<סער הראל: התהליך השני הוא התהליך הפדגוגי והוא מחייב מאיתנו כל הזמן חשיבה יצירתית.

<סער הראל: אנחנו אפילו בשנה האחרונה, הפעלנו תוכניות ייחודיות מותאמות, חוצות כל מה שאנחנו מכירים מתוך מסגרת רגילה, כמו להפעיל תקציב פעולות ייחודי עם אדם בתוך בית הספר, מכיוון שהרבה פעמים יש למנהל בית הספר קושי גדול עם הרשות שלו ועם הסביבה שסובבת אותו בהקשר של מניעת הנשירה.

<סער הראל: ומה כופים עליו ומה לא כופים עליו ומה הוא יכול לעשות, ולכן נתנו לו כלים פנים בית ספריים, כדי שהוא יוכל לעשות בתוך בית הספר עבודה שאינה קשורה ברשות שהוא נמצא בתוכה, כדי למנוע את אותה נשירה.

<סער הראל: אנחנו מחזקים שם מאוד את ההיבטים המקצועיים והטכנולוגיים, זה תהליך.

<סער הראל: אנחנו מנסים לשדרג שם מאוד את מערכות המעקב שלנו, כדי לתת למנהלי בתי הספר כלים אמתיים, שאתם הם יכולים לייצר סוג של עבודה עם חליפות אישיות.

<סער הראל: למשל, החיבור של ביקור סדיר, קידום נוער ובית ספר היום, להכניס פעולות של קידום נוער לתוך בתי הספר, בדמות גשרים וחממות ורכזי מניעת נשירה, זה חלק מהרצון לטפל בנושא הזה.

<סער הראל: אין ספק שבסופו של דבר, להיבט של התשתיות ולהיבט של המבנה הפיסי, יש משמעות.

<סער הראל: אבל אם רוצים, אני לא רוצה לעבור בטור.

<סער הראל: אני לא רוצה לחכות שיסתיימו להיבנות כל בתי הספר, ורק אז נתחיל לעבוד בהיבט החינוכי.

<סער הראל: אנחנו מבחינתי, אני עובד במקביל.

<סער הראל: זאת אומרת, על אף הקשיים בתשתית, אנחנו מנסים לייצר פתרונות פדגוגיים מותאמים.

<סער הראל: זה קשה מאוד, מורכב מאוד, אנחנו עושים את זה יחד עם השטח עצמו, דרך אגב.

<סער הראל: אנחנו לא באים מלמעלה.

<סער הראל: אנחנו נפגשים באופן קבוע עם מנהלי בתי הספר ואומרים להם – בואו, תעזרו לנו למצוא פתרונות, נהיה אתכם, נבנה מענים משותפים.

<סער הראל: דרך אגב, באותו אופן, אנחנו מפעילים היום תוכנית ייחודית במזרח ירושלים.

יעקב מרגי: אתה יכול לפעול רק עם מנהל בית ספר שקיים, לא עם בית ספר שלא קיים.

<סער הראל: טוב, זה חוזר לעניין התשתית.

<סער הראל: תראו, תשתיות, יש לנו את אותה מצוקה גם במזרח ירושלים, יש מצוקה הרבה פעמים במגזר הערבי בכלל.

<סער הראל: גם פה אנחנו נוקטים באסטרטגיה שאומרת – בואו נבדוק מה הצורך הייחודי וננסה לבנות מענה מותאם לצורך.

<סער הראל: אני יכול להראות באופן רציף על כל מיני דוגמאות ומענים שאנחנו עושים שאנחנו לחלוטין חושבים מחוץ לקופסה, באופן שרואה את הילדים האלה במרכז ומנסה למצוא ולתת להם פתרון.

<סער הראל: אנחנו מחילים תוכניות תוספתיות על ההיבטים השכלתניים.

<סער הראל: אם תשאל אותי אם זה מספיק, אני אגיד – בטח שלא.

יעקב מרגי: אתה יכול להצביע על מגמות בחמש השנים האחרונות?

<סער הראל: כן.

<סער הראל: אני יכול להתייחס ליותר מחמש שנים.

<סער הראל: קודם כל, במגזר הערבי בכלל, יש ירידה ניכרת באחוזי הנשירה.

יעקב מרגי: מה זה ירידה ניכרת, כמה ניכרת?

<סער הראל: אני יכול להגיד לא מתוך דו"ח של משרד החינוך, כדי שנהיה יותר אובייקטיביים.

יעקב מרגי: תציג לנו.

<סער הראל: אפילו ממכון ברוקדייל.

<סער הראל: עדיין יש אחוז נשירה גבוה.

יוסף ג'בארין: סער, אבל אתה כאילו אומר זה לא נתונים של משרד החינוך, כאילו שזה - - -

יעקב מרגי: לא, הוא מתכוון שלא תחשדו שאנחנו מייפים את הנתונים.

<סער הראל: הנתונים של משרד החינוך.

<סער הראל: אני הבאתי דווקא דו"ח של מכון מוכר, של ברוקדייל, שבודק אותי, כמשרד.

יעקב מרגי: בדיקה אובייקטיבית.

<סער הראל: אני עושה עם עצמי כל הזמן מחקרים ובדיקות, אבל זה אני לעצמי.

מסעוד גנאים: הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה ניזונה מהנתונים שלכם?

<סער הראל: הסטטיסטיקה כמובן של הנתונים, נשענת על המסד של משרד החינוך.

יעקב מרגי: תציג לנו את תוצאות המחקר של ברוקדייל.

<סער הראל: המחקר הרבה פעמים נשען על דברים נוספים, על נתוני מהשטח באופן ישיר, דרך נתוני קב"סים וכו'.

<סער הראל: אני יכול לומר שלמשל הם כותבים כאן, במגזר הערבי הם מסתכלים על נתונים משנת 2001 ו- 2002, היו שם 24.4% לעומת 12.9% בשנת 2013 – 2014.

<סער הראל: זה צמצום ניכר.

<סער הראל: אני אומר עוד פעם, הוא לא צמצום שוויוני לאורך כל השדרה של המגזר, כי בבדואים בדרום אנחנו עדיין נמצא מצוקה הרבה יותר גדולה.

<סער הראל: המגמה הזאת היא מגמה נמשכת.

<סער הראל: דרך אגב, אנחנו מוצאים את המגמה הזאת גם בפועל, בשטח, כשאנחנו רואים שהמח"טים, שזה בתי ספר שאמורים לקלוט ילדים שלא השתלבו במקיפים, באים ואומרים – אנחנו לא מקבלים מספיק תלמידים, כי המקיפים מחזיקים אותם בתוכם ועושים מאמץ להכיל.

<סער הראל: אני לא מנסה לצייר פה תמונה ורודה, יש לנו עוד הרבה מאוד עבודה, אנחנו עדיין נמצאים ב- 1.9% במגזר הערבי לעומת 0.9 במגזר היהודי.

<סער הראל: אנחנו צריכים לעשות עבודה ניכרת.

<סער הראל: אבל אני רוצה להתייחס לעוד מגזרים, גם בקרב עולים יש לנו כמובן אחוזים יותר גבוהים.

<סער הראל: יש לנו אפיוני נשירה ייחודיים, למשל בציונות הדתית ובחמ"ד.

<סער הראל: יש שם אפיון הרבה יותר עמוק של נשירה סמויה ואנחנו מנסים להפעיל שם תוכניות ייחודיות ארציות מהשנה.

<סער הראל: אנחנו מפעילים לאורך כל השדרה.

<סער הראל: עם החרדים אנחנו עובדים עמוק, יש לנו איתם לפעמים בעיה של שיתופי פעולה, בנושא של איזה נתונים מסופקים לנו, מי מספר לנו מה.

<סער הראל: יש לנו לפעמים תחושה לא של תקרת זכוכית אלא של רצפה אטומה, שבה אנחנו לא נחשפים לכל הנתונים.

<סער הראל: זה אומר שאנחנו היום מפעילים ביחד אתם, אנחנו מנסים להפעיל קורות קוראים מותאמים.

יעקב מרגי: סער, סליחה, אני יודע שאנחנו עוברים הרבה מושגים.

יעקב מרגי: אני אומר לך, כשאתה מדבר על נשירה סמויה, תוכניות בריאות וטובות מראות שלא יושבים בחדלות מעש, זה נכון.

יעקב מרגי: אבל יש לנו דברים שקיבלנו מהטכנולוגיה.

יעקב מרגי: אינני חוקר ולא איש מקצוע בתחום הזה, אבל נשירה סמויה אפשר לבחון גם במדדים ולבחון את הצוות.

יעקב מרגי: לפני שנגיע לחינוך החרדי ושיתופי הפעולה, אני רוצה להבהיר שזו בעיה שיש לטפל בה ואני לא מסתפק בזה שבאים לוועדות ואומרים – אין לנו פתרון, לא מקבלים את דעתנו.

יעקב מרגי: אנחנו הריבון, אנחנו צריכים להכניס את הידיים ולדחוף אותם.

יעקב מרגי: אבל לא לשם אני חותר.

יעקב מרגי: אם ניקח את מערכת החינוך הממלכתית, שיש לנו את התוכנות ויש לנו את מאגרי המידע, אני רוצה לדעת אם אתם אקטיביים.

יעקב מרגי: זה שהמנהל יציף או הקב"סית תציף, כשהיא תעשה ביקור, או כשיועצת שבוער בקרבה הנושא וכואב לה על ילד או ילדה מסוימים תציף את זה, זה עניין אחד.

יעקב מרגי: השאלה היא אם אתם עושים התערבות יזומה.

יעקב מרגי: עם כל מאגרי המידע שיש, אינני יודע היום אם יש לכם רף של היעדרויות שצריך לצוף.

יעקב מרגי: לא מהמנהלת, לא מהמורה, לא היועצת ולא מהקב"סית שלך.

יעקב מרגי: הקב"סית מבקרת רק אחת לכמה זמן והמפקחת, לא ידוע מתי נראתה שם לאחרונה, סליחה שאני מדבר בקיצוניות, אני משבח איפה שזה טוב, אבל כאן אין צורך, כי הדברים ברורים.

יעקב מרגי: השאלה היא אם אני כריבון, כמשרד ממשלתי, אם אני יודע לקחת את הנתונים האלה בלי שיציפו לי אותם.

<סער הראל: קודם כל – כן, אנחנו יוזמים כל הזמן פעולות אקטיביות.

יעקב מרגי: איך?

<סער הראל: אני אתן לך דוגמה.

<סער הראל: המערכת החדשה של הקב"סים, היא מערכת שעד השנה לא ישבה על המצבות של בתי-הספר.

<סער הראל: מצבת זו רשימת תלמידים ומעקב אחרי נוכחות.

יעקב מרגי: עד היום לא ישבה?

<סער הראל: לא ישבה, עד השנה.

יעקב מרגי: מאז שאני בוועדה הזו, אני בתחושה שהמדינה היא בת שלוש או ארבע.

יעקב מרגי: בסדר, מה לעשות?

<סער הראל: השנה שדרגנו מאוד את המערכת הזאת, כדי שהיא תשב על המצבות של בתי הספר.

יעקב מרגי: תוכנת אפיק, שנה וחצי.

יעקב מרגי: מערכת הקב"סים - - -

<סער הראל: אז אנחנו מתקדמים.

<סער הראל: יש מערכת חדשה שנקראת "קבסנט", יושבת על המצבות וזה נולד מתוך הסוגיה הזאת.

<סער הראל: דרך אגב, אני רוצה להוסיף משהו על נשירה סמויה.

<סער הראל: ועוד לפני – אנחנו עושים פעולות אקטיביות בתוכו.

<סער הראל: כל האגף שלי, מרושת במדריכים מנחים לתוך בתי הספר, שנותנים לנו תמונה קבועה.

יעקב מרגי: תן לי, אולי לא הבהרתי את עצמי.

יעקב מרגי: תקשיב – אנחנו יכולים לכלות פה קדנציה שלמה, ואתם עושים מעשים טובים.

יעקב מרגי: אמרתי בפתיח שלי, אני לא יודע עד כמה.

יעקב מרגי: כשאתה אומר לי יש לי את האנשים שלי, זה מקפיץ אותי.

יעקב מרגי: למה?

יעקב מרגי: כי עדיין זה אינטראקציה יחד עם הצוות וזה לא שאני פוסל את הצוות - - -

<סער הראל: זה בא ממני, אליו.

יעקב מרגי: בסדר, הוא יורד ממך, אבל בסוף הוא חי בתוך המעטפת של בית הספר והוא, היועצת אומרת לו – התלמיד הזה, תדע לך, לאחרונה כך וכך.

יעקב מרגי: הוא הולך, תופש אותו, מדבר איתו על העישון, מדבר איתו על הכל, מחבק אותו בחצר, הכל.

יעקב מרגי: אבל אני מדבר כרגע, צריכה להיות, אם יש, לא רק, אתה אומר לי שהתחלתם בקטע של נוכחות, בקטע של למידה משמעותית.

יעקב מרגי: תן לי רגע, אנחנו מדברים על נשירה סמויה.

יעקב מרגי: היום המערכת סובלנית לכך שילד יכול לא להיבחן כל השנה בכל המקצועות.

מסעוד גנאים: יש כאלה שמעודדים.

יעקב מרגי: יכול לא להיבחן בשום מקצוע, כל השנה ולא שנה ולא שנתיים והמערכת – סובלנית.

יעקב מרגי: אני צריך לפקח על זה, אני צריך לדעת על אותו ילד.

יעקב מרגי: כי בסוף בסוף אנחנו בידיים איבדנו אותו.

<סער הראל: אני אומר עוד פעם, זה שילוב של כמה מרכיבים.

<סער הראל: זה שילוב של המרכיב הטכנולוגי שיושב על המצבות ועושה מעקב, גם על מערכת השליטה שקיימת בתוך בית הספר וזאת אני אומר כמנהל בית ספר.

<סער הראל: היו לי מערכות שליטה ניכרות בתוך התחום הזה, שיכולת לעקוב.

<סער הראל: זה אחד.

<סער הראל: שתיים, זה הביקור של הקב"ס.

<סער הראל: שלוש, זה אותם מדריכים.

<סער הראל: ארבע – זה גם האמון העמוק שאנחנו צריכים לתת במנהלים כדי לדעת שהם עושים עבודה.

<סער הראל: אני רוצה לתת אולי נתונים בהקשר של הנשירה הסמויה, להגיד גם – לא של משרד החינוך, נתונים גם של מכון ברוקדייל ובדק ופרסם על נשירה סמויה מ- 2014, זה מבוסס על נתונים של פיזה 12.

<סער הראל: לפני כן, אני מבקש לציין שלושה מאפיינים עמוקים שקשורים בנשירה סמויה, כך יודעים להתייחס היום לנשירה סמויה, ברמה בינלאומית – אחד, במובן הקוגניטיבי, ילד שמגיע לכיתה, אבל לא מרגיש שהוא לומד שם משהו משמעותי.

<סער הראל: זה יכול להיות בגלל המורה או בגללו עצמו, זה לא משנה.

<סער הראל: כחוויה, הוא לא חווה שם למידה משמעותית.

<סער הראל: שתיים, ילד שמגיע לבית הספר, אבל מרגיש ניכור בתוך בית הספר, אין לו דמות משמעותית בתוכו.

<סער הראל: ושלוש – זה בהיבט יותר התנהגותי, מגיע או לא מגיע לבית הספר ואם כבר מגיע, נכנס או לא נכנס לשיעורים, שזה ההיבט היותר התנהגותי.

<סער הראל: שני ההיבטים הראשונים הם הרבה יותר איכותניים, ביכולת לשאול ולתשאל אותם ולבדוק אותם.

<סער הראל: ההיבט השלישי הוא באמת היבט כמותי וניתן לראות כמה פעמים הוא הגיע, איך הוא הגיע, לאיזה שיעורים הוא נכנסה.

<סער הראל: קצת על הנתונים בעניין הזה: שימו לב, מתוך הפיזה 2012.

<סער הראל: בדקו פה את שכבת גילאי 15, לא בדקו את כולם, אתא את שכבת גיל 15, שהרבה פעמים זו השכבה היותר קריטית מבחינתנו.

יעקב מרגי: כבר מאוחר, הרכבת יצאה מהרציף.

<סער הראל: אבל בגילאים הצעירים אתה מזהה אפיונים אחרים.

<סער הראל: אנחנו עובדים גם בגילאים הצעירים, אני יכול לתת פה פרישה רחבה ועמוקה של פעולות שאנחנו עושים בגילאים הצעירים.

<סער הראל: אבל המחקר הזה שעליו אני מדבר כרגע, נגע לגיל 15, אצל ברוקדייל.

<סער הראל: 42% מהתלמידים בארץ, דווחו על ניתוק במימד אחד.

<סער הראל: 13% דווחו על ניתוק בשני מימדים והנתון המטריד אותנו יותר זה ה- 3% שדווחו על ניתוק בשני מימדים.

מסעוד גנאים: מה הכוונה מימד אחד או שניים?

<סער הראל: מימד אחד או בקוגניטיבי או ברגשי או בשניהם.

<סער הראל: עכשיו אני מבקש לעשות השוואה ל- OECD, על-מנת להראות לכם.

<סער הראל: זה מחקר של ברוקדייל, לא של משרד החינוך.

<אסף ויוינגר: שהוזמן, אגב, על-ידי הכנסת, על-ידי מרכז המידע של הכנסת.

<סער הראל: נכון מאוד.

יוסף ג'בארין: אתם הזמנתם מברוקדייל?

<אסף ויניגר: אנחנו הזמנו.

<סער הראל: כן, כן, נכון מאוד.

<סער הראל: אני רוצה לראות, הנה השוואה ביחס ל- OECD.

<סער הראל: תראו שמצבנו ביחס ל- OECD, זה המדינות החזקות.

יעקב מרגי: סער, אני אתן לך טיפ.

יעקב מרגי: מצגות בכתב גדול, ארבע עד חמש שורות בשקף.

<סער הראל: זה היה קודם עם שלוש שורות וזה חמש.

<סער הראל: שלוש וחמש.

יעקב מרגי: הנה, אני אומר לך, עד חמש, לא מעבר לזה.

<סער הראל: חמש שורות, כתב גדול, אפשר להגדיל.

<סער הראל: את הטיפ הזה, לקחתי.

<סער הראל: טוב.

<סער הראל: אז ישראל.

<סער הראל: דווחו על מימד אחד ביחס ל- OECD, אנחנו אפילו במצב טוב יותר מה- OECD.

<סער הראל: לפי ברוקדייל, דווחו על ניתוק בשלושה מימדים, אנחנו באחוז אחד מעל.

<רויטל לן כהן: 42% זה מזעזע, גם אם תשווה את זה לעולם, זה בכלל לא מעניין אותי מה העולם.

יעקב מרגי: תודה, תודה, רויטל.

<סער הראל: אני תכף אגיד למה אפשר להזדעזע, אבל אפשר לבוא ולהגיד – תראו, כשאנחנו מדברים על בדיקה של - - -

יעקב מרגי: מימד אחד, בוא.

<סער הראל: מימד אחד, באופנים איכותניים, אפשר לייצר דרמה של מזעזע, זה בסדר.

יעקב מרגי: כן, אבל במימד אחד.

יעקב מרגי: המימד יכול לפעמים להיות קריטי, כי זה גם לא נותן עדיין שום נתון.

יעקב מרגי: יכול להיות מימד קריטי ויכול להיות שולי.

<סער הראל: תכף נשמע על ילדים שרויטל חושבת שאני לא יודע עליהם, זה יהיה מעניין.

<סער הראל: אנחנו, דרך אגב, מפעילים היום פעולה עם 1,222 ילדים דרי רחוב.

יעקב מרגי: למה אתה נגרר לדיון הזה עכשיו?

<רויטל לן כהן: הוא אפילו לא מכיר את הנתונים.

יעקב מרגי: סליחה, גברתי.

יעקב מרגי: הערתי לך.

<סער הראל: התנהגותי, איחורים והיעדרויות, בהחלט אנחנו במקום הרבה פחות טוב.

יעקב מרגי: חמש דקות לסכם את המצגת שלך, על-מנת שנוכל לפתוח את הדיון.

<סער הראל: מה שאני בא להגיד, יש מימדים שאנחנו במצב יחסית בסדר, כולם צריכים עבודה, אפשר להזדעזע זה בסדר.

<סער הראל: אבל אני חושב שהמערכת עושה עבודה משמעותית, משמעותית, בתוך בתי הספר.

<סער הראל: וזה עוד לפני שהגעתי למטה של משרד החינוך.

<סער הראל: עד לפני שנתיים הייתי במשך הרבה שנים מנהל בית ספר לנוער בסיכון ומנהל מקיף.

<סער הראל: המערכת עושה מאמצים ניכרים למניעה.

<סער הראל: זה לא תמיד פוגש את כולם, זה לא תמיד שוויוני ואחיד אבל אנחנו יכולים להגיד שאנחנו בהחלט עושים עבודה ניכרת.

<סער הראל: קל לחבוט במערכת, זה קל יחסית.

<סער הראל: אבל אני אומר לכם שאנחנו באמת מפעילים גם גמישויות, גם מותאמים לאוכלוסיות, גם מפעילים בתוך המוסדות.

<סער הראל: אנחנו גם מנסים לאתר מחוץ לבתי הספר ילדים, אם בפעולות של ריצ'ינג אאוט והגעה, אם בפעולות של קידום נוער והל"ה.

<סער הראל: מי שמכיר את הנתונים של קידום נוער, את הצמיחה בהם, את העבודה המקצועית שנעשית, מבין על מה שאני מדבר.

<סער הראל: אם זה בהעמקת הממשק שלנו עם הרווחה, עמוק מאוד בשנה וחצי האחרונות, על כל המגוון, על כל ההיבטים.

<סער הראל: זה לא שהמצב הוא כזה שאפשר ללכת לישון, בשביל זה אני פה.

<סער הראל: אבל אנחנו עובדים.

יעקב מרגי: אני רוצה להבהיר, אף אחד לא חובט במערכת, אנחנו יודעים להעריך את מה שנעשה, שלא תבין אחרת.

יעקב מרגי: אנחנו גם יודעים מה נעשה ותשים לב שזה חוזר כחוט השני בכל הדיונים שלי ואני אומר – אני מברך על אלה שנמצאים בתוך התוכניות של הל"ה ושל כל כיתות התגבור הללו, עם כל ראשי התיבות הצבאיים שפיתחתם להם.

יעקב מרגי: אנחנו עדים להצלחות.

יעקב מרגי: אבל דווקא בגלל מידת ההצלחה, אנחנו חרדים על השיעור הלא מבוטל של ילדים רבים נוספים שלא זוכים למענה.

יעקב מרגי: ולא מסיבות זדוניות, אלא צוק העתים, המטלות, הצרכים, התקינה, התקצוב, אבל יש לנו כאלה שהמערכת לא מכניסה אותם לתגבור הראוי.

יעקב מרגי: יש מקרים שהתלמידים פאסיביים, או לא משתפים פעולה ואסור לנו להרים ידיים.

יעקב מרגי: יש לנו מקרים כאלה שאתה, כמפעיל המערכות, צריך לדעת למדוד את אותם ילדים שלא נמצאים בתוך מערכות התגבור וכרגולטור אתה צריך לדעת לשלוף אותם, צריך לדעת שכאן המערכת פיספסה מישהו.

יעקב מרגי: אם אני לא יודע שהמערכת יודעת לזהות את אלה שפוספסו או אלה שלגביהם הגולה כבר נכנסה לצינור בצד אחד והיא תיפול בצד השני, אז אני, כמערכת, נמצא בבעיה.

יעקב מרגי: ואל תענה לי שוב ברמה של היועצת והקב"סית, אל תלך לשם.

יעקב מרגי: מה שהמנהלת, היועצת והקב"סית זיהתה, בוא נאמר - - -

<סער הראל: אני מסכים אתך לחלוטין.

<סער הראל: בגלל זה אנחנו מפעילים יחידות איתור של קידום נוער.

<סער הראל: דרך אגב, אני אתן לכם דוגמה טובה מה הבנו בתוך אזורי העיוורון שלנו.

יעקב מרגי: תסכם.

<סער הראל: בזה אני אסכם.

<סער הראל: בתוך אזורי העיוורון שלנו, הבנו.

<סער הראל: למשרד החינוך ברור שלא הכל יכול להיות מופעל על-ידו ואני בטוח לא רואה את הכל, בטוח שיש ילדים שאני מפספס.

<סער הראל: זה מדיר שינה מעיני.

<סער הראל: לכן אנחנו, למשל, הקמנו תקנה שכל כולה תמיכה באותן עמותות שיכולות להפעיל באופן גמיש פעולות שאנחנו, כמשרד, לא יכולים להפעיל ואנחנו נתקצב אותן במידה והן יוכיחו לנו והן מראות לנו שהן באמת עושות עבודה בשטח עם ילדים בסיכון.

<סער הראל: אנחנו כמשרד מתקצבים אותן ואנחנו אומרים – זה לא משהו שאנחנו מצליחים במנגנון שלנו להגיע אליו ולכן נפעיל עמותה שכן יודעת לעשות את זה.

<סער הראל: יש כ- 15 עמותות שאנחנו מפעילים, מתקצבים אותן, מעל"מ ועד סח"י ונירים, שאנחנו מפעילים אותן, מתוך ידיעה שהם יכולים להפעיל מענה שאני כמשרד, לא יודע לתת.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: עמותת מניפה, בקצרה סקירה ולאחר מכן עיר עמים וניתן לחברי הכסת ולאורחים.

<אתיה דן: שלום לכולם.

<אתיה דן: שמי אתיה, אני באה מעולם החינוך.

<אתיה דן: רציתי דווקא לא לדבר על עולם החינוך.

<אתיה דן: אני חושבת שעל שולחנו של ד"ר סער הראל שמים את כל הבעיות החברתיות של מדינת ישראל ולא תמיד זה הוגן.

<אתיה דן: אם תסתכלו על נתונים שכן קיימים ברווחה, למעלה מ- 300,000 ילדים בסיכון.

<אתיה דן: בבריאות – 170,000 ילדים פגועים.

<אתיה דן: כמה מהם גמרו טיפול כמו שצריך?

<אתיה דן: אולי 12,000, 20% אולי.

<אתיה דן: אנחנו באים בעצם למשרד החינוך, שהוא הקודקוד, כי חוק לימוד חובה מחזיר לקהילה את הילדים היום, ושמים על שולחנו של משרד החינוך את כל בעיות החברה במדינה, כשלפעמים שוכחים את הילד בבית.

<אתיה דן: כי איך מנגישים שירות רווחה בחינוך?

<אתיה דן: איזה שירות בריאות יש לילד שעבר דיכאון והתאבד בתיכון אליטיסטי בירושלים?

<אתיה דן: כשאני באה ומנסה להבין איך לפעול כעמותה, תיכף אני אגיד מה אנחנו עושים, חשוב לי לומר שאני לא רואה מספיק שולחנות עגולים ולא רואה מספיק דרישה לשיתופי פעולה בין משרדיים, כי החינוך יכול להתייחס לרווחה, הוא לא יכול להפוך להיות משרד הרווחה והילד הזה הוא רב בעייתי.

<אתיה דן: הרבה פעמים זה ילד שעבר פגיעוּת קשה, אנחנו יודעים את זה וחייבים לייצר גם חשיבה עקרונית בין משרדית.

יעקב מרגי: המערכות לא יודעות לדבר?

<אתיה דן: גם אם הן יודעות, אני מציעה להרבות בדבר שהוא אמתי.

<אתיה דן: כי אתה לא יכול לבוא רק לדבר על התוכנה והמיפוי, כשאתה רואה בהיגיון הפשוט שלנו, שיש פה בעיה בין משרדית.

<אתיה דן: גם אם משרד החינוך יגיד שיש אפס אחוז נשירה, האם הילד הבעייתי, שלא מטופל, יחזור ללמוד?

יעקב מרגי: גברתי, בשיח שחוסך משאבים, הם יודעים לעשות זאת.

יעקב מרגי: כי ילד שהתחיל לקבל טיפול באמצעות מערכת החינוך בסוגיה הרפואית, אז הוא מפסיק לקבל.

יעקב מרגי: נכון, רויטל?

יעקב מרגי: מפסיק לקבל בקהילה.

יעקב מרגי: אז הן יודעות לדבר כשהן רוצות.

<אתיה דן: אז אני רוצה רגע להציג, ברשותך, את המקום הקטן מאוד שלנו, כעמותת עמותת מניפה.

<אתיה דן: עמותת מניפה עובדת להכשיר מורים לפתח שפה שמונעת נשירה, כי המורים זה העיקר, המנהל הוא זה שימנע נשירה.

<אתיה דן: זה ברמה הפדגוגית, החינוכית, המקצועית.

<אתיה דן: אבל אנחנו גם מנסים לעזור בהקמת מודלים גמישים שמדברים הוליסטית – רווחה, טיפול, חינוך, בריאות.

<אתיה דן: למשל, הקמנו מיזם חדשני בארץ ואולי בעולם, שמשלב חזרה ילד פוסט אשפוזי מנותק שלא לומד, וחוזר ללמוד בבית הספר.

<אתיה דן: אני רואה את הערך המוסף של העמותות בגמישות שלהן וביכולת שלהן לדבר בשפה שהמשרד מעוניין אבל לא תמיד יודע לפתח ומצד שני, אני באמת אומרת שוב ואני רוצה להדגיש את זה ובזה לסיים.

<אתיה דן: אני חושבת שעל השולחן של ד"ר סער הראל, שמים את כל בעיות המדינה ולא נותנים לו מספיק כלים לפתור אותם גם ברמה מערכתית.

<אתיה דן: כעמותה, נשמח לשתף פעולה אבל בסוף זה אתם, אתם משרדי הממשלה, צריכים להבין.

יעקב מרגי: אנחנו הרשות המחוקקת שמפקחת על הרשות המבצעת.

מסעוד גנאים: אולי נשמע גם ממנה על העבודה שלהם במגזר הערבי, מאחר ואחוזי הנשירה בחברה הערבית בבתי הספר הערביים, אם זה בצפון ואם זה בדרום, הם הגבוהים ביותר.

מסעוד גנאים: אולי גם נשמע על העבודה שלהם שם?

<אתיה דן: למרות שאני נראית אדם דתי, חשוב לי לומר שעמותת מניפה עובדת בכל המגזרים.

מסעוד גנאים: זה בסדר גם אדם דתי.

מסעוד גנאים: זה גם בסדר.

<אתיה דן: יש לנו הצלחה במקומות כמו טובה זנגריה אצל הבדואים, ג'יסר א זרקא, עראבה, סאז'ור.

<אתיה דן: אני חייבת לומר שאנחנו מוצאים ייחוד בנשירה שהיא שונה ממגזר למגזר ואולי אני אדגיש, בגלל ששאלת.

מסעוד גנאים: כן.

יעקב מרגי: היא עמותה, היא לא המדינה.

מסעוד גנאים: כן כן, אני יודע.

מסעוד גנאים: לכן רציתי לשאול את סער בקשר לשיתוף הפעולה בין המשרד, את המענים שהוא נותן לעניין של נשירה, לבין העמותות והמוסדות.

יעקב מרגי: היא תאמר.

מסעוד גנאים: אני לא חושב שמשרד החינוך לבדו יכול להתמודד עם כל זה.

<אתיה דן: אנחנו מאמינים שמשרד החינוך צריך להוביל וילד זכאי לחזור להיות נורמטיבי עם מצוינות.

<אתיה דן: יש לנו ילד בשם איברהים, לא משנה, בעיקרון, יש לנו ילד שהולך לטכניון, כשהוא היה במצבים של עבריינות ואלימות קשה, באיזה כפר ערבי, לא אנקוב בשם הכפר.

<אתיה דן: אני חושבת באמת שבסופו של יום, למגזר הערבי יש תכונות ייחודיות שצריך להתאים עבורם את התוכניות ואנחנו משתדלים לעשות את זה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: עיר עמים, בבקשה.

יעקב מרגי: תציג את עצמך, תן לנו בבקשה סקירה קצרה על המסמך שהגשת.

<אביב טטרסקי: תודה רבה.

<אביב טטרסקי: אני אביב מעמותת עיר עמים, עמותה בירושלים והנייר מתמקד בהיקפי הנשירה במזרח ירושלים, רק להגיד כמה הם גדולים, זה נתונים של עיריית ירושלים של מנח"י, מלפני שנתיים – 13% נשירה במזרח העיר, 36% מכלל הילדים לא מסיימים 12 שנות לימוד.

<אביב טטרסקי: מבחינת הבעיות, הבעיה המרכזית העיקרית זה פשוט המחסור האדיר בכיתות לימוד.

יעקב מרגי: הוועדה הזו נדרשה פעמיים לזה, אבל לא הצליחה כל כך.

<אביב טטרסקי: אנחנו דווקא חושבים שככל שתמשיכו לעסוק, זה יקדם את הנושא.

<אביב טטרסקי: מכיוון שהדיון כאן הוא באמת על התוכניות של מניעת הנשירה, אז דווקא מול שיעורי הנשירה האלה, 13% במזרח העיר לעומת אחוז אחד במערב העיר, אם משווים את היקף התוכניות אז יש למשל 21 תוכניות למניעת נשירה בחינוך היהודי, לעומת שמונה בחינוך הערבי.

יוסף ג'בארין: מה זה בדיוק?

יוסף ג'בארין: 21 מול 8?

יעקב מרגי: סער יתייחס בסוף.

<סער הראל: זה לא מעודכן לשנה האחרונה, אני חושב.

<אביב טטרסקי: לא, זה לא מעודכן.

<אביב טטרסקי: זה מלפני שנתיים.

יוסף ג'בארין: בירושלים או בכלל ארצי?

<אביב טטרסקי: זה רק בירושלים.

<אביב טטרסקי: אם יהיה שינוי, יהיה טוב לשמוע.

<אביב טטרסקי: בתי ספר מקצועיים לנוער, כדי למנוע נשירה, תשעה במגזר היהודי, אחד אולי נפתח בשנה שעברה.

<אביב טטרסקי: והרשימה היא מאוד מאוד ארוכה, ודווקא בגלל הדברים המרשימים לטעמי שאמר השר, אנחנו כשהיתה לנו פגישה במשרד החינוך עם עוזרו של השר הקודם, הוא אמר לנו במפורש שזה לא ממש בסדר העדיפויות.

מסעוד גנאים: סגן השר או השר?

<אביב טטרסקי: עוזרו של השר.

יעקב מרגי: אנחנו נשמע את מרכז טאוב, חברי הכנסת, ואחר-כך שרה תרכז את התשובה.

יעקב מרגי: תודה רבה, מרכז טאוב ואחר-כך חברי הכנסת.

יעקב מרגי: בבקשה, בקצרה.

<יוסף יונתן שביט: שלום לכולם, שמי יוסי שביט, אני פרופסור לסוציולוגיה באוניברסיטת תל-אביב וראש תחום מדיניות חינוך במרכז טאוב.

<יוסף יונתן שביט: אני באתי לדבר על דבר מאוד ממוקד וזה על הקשר שבין מסלולים בחינוך העל תיכוני, לבין נשירה.

<יוסף יונתן שביט: נאמר פה על-ידי הדובר שקדם לי, שחינוך מקצועי נתפש כמכשיר לצמצום נשירה, זאת שאלה גדולה.

<יוסף יונתן שביט: אנחנו הרי זוכרים את כל הטררם הציבורי סביב החינוך המקצועי.

יעקב מרגי: "שהבן שלך ילמד חרטות", זוכר את זה?

יעקב מרגי: להיות פחח או משהו כזה.

<יוסף יונתן שביט: זאת היתה הציטטה הפותחת של המאמר שעליו אני מדבר כרגע.

<יוסף יונתן שביט: בדיוק.

יעקב מרגי: אבל אתה יודע שבינתיים, גם בדו"חות של ה- OECD ושל מכוני מחקר, סוגיית התאמות של מערכות החינוך וההשכלה הגבוהה לצרכים ולעתידנות ונושא המיומנויות זו סוגיה עתידנית, כבר צריך לפתח אותה בתחום הזה.

<יוסף יונתן שביט: אין ויכוח, אתה עוד לא יודע מה השורה התחתונה שלי.

יעקב מרגי: אוקיי.

<יוסף יונתן שביט: רק כרקע, אתם רואים פה ש- 60% בערך מתלמידי התיכון לומדים בישראל בחינוך עיוני לבגרות, אני מציין פה שאנחנו לא מדברים על חינוך מיוחד, לא מדברים על חינוך עצמאי, כלומר חרדי, ולא מדברים על בתי ספר תעשייתיים - - - משרד הכלכלה.

<יוסף יונתן שביט: ואילו יתרת התלמידים מפוזרים כמעט שווה בשווה בין שלושה סוגים של מסלולים שמכונים בישראל מסלולים טכנולוגיים.

<יוסף יונתן שביט: אחד זה מסלול הנדסי לבגרות, השני הוא מסלול שאנחנו קוראים לו טכנולוגי והשלישי הוא מסלול מקצועי ואין לי זמן להסביר את ההבדלים ביניהם, אז תרשו לי לדלג לשקף הבא.

<יוסף יונתן שביט: כאן יש טיפה נתונים על ההתפלגויות של אוכלוסיות שונות במסלולים השונים.

<יוסף יונתן שביט: כל מה שאני רוצה להראות לכם פה זה את ההבדל בין ערבים ל-לא ערבים, בהתפלגות המסלולית.

<יוסף יונתן שביט: מה שמעניין לציין, אם תסתכלו על המסלול ההנדסי, זה הגוש השני מימין, על השקף, אתם תראו ש- 29.9%, בערך 30% מכלל התלמידים בחינוך ההנדסי שהוא הכי סלקטיבי מבין תחומי החינוך הקיימים בישראל, הם ערבים.

<יוסף יונתן שביט: בניגוד לדימוי.

<יוסף יונתן שביט: זה נכון שהאוכלוסייה הערבית גם מיוצגת ייצוג יתר במסלול הנמוך ביותר, אבל זה לא כל הסיפור.

<יוסף יונתן שביט: בואו נתקדם הלאה.

<יוסף יונתן שביט: כאן טיפה להראות ששיעור הלומדים בחינוך הטכנולוגי בישראל, בקרב האוכלוסייה הערבית, גדל מאוד במשך השנים.

<יוסף יונתן שביט: פעם הוא היה כמעט אפס, והיום הוא עולה על שיעור היהודים.

<יוסף יונתן שביט: הנה ממוצעי השכלת ההורים של תלמידים, שלומדים בארבעת המסלולים השונים ומה שאנחנו רואים פה הוא שיש שני מסלולים יחסית סלקטיביים מבחינה סוציו אקונומית, זה העיוני וההנדסי.

<יוסף יונתן שביט: תזכרו, ההנדסי נקרא בישראל טכנולוגי, ששם לומדים תלמידים שבממוצע הוריהם הם אנשים משכילים ושני המסלולים שמשמאל, הם מסלולים שפחות סלקטיביים מבחינה סוציו אקונומית ויש בהם את ההבדלים שאתם רואים כאן.

יעקב מרגי: סליחה שאני מפריע לך.

יעקב מרגי: אתה יודע מה אמרת - - -

<יוסף יונתן שביט: עמדתי להגיד – השאלה הגדולה היא זו.

יעקב מרגי: אתה יודע מה אמרת במשפט הזה, משהו מובלע?

יעקב מרגי: מה יוצא מכך?

יעקב מרגי: שבעוד 25 שנה, אנחנו נקבל את הגרף שפועל יוצא של הילדים שאנחנו דנים בהם היום.

<יוסף יונתן שביט: אכן, בדיוק.

יעקב מרגי: בבקשה.

יעקב מרגי: נכון.

<יוסף יונתן שביט: הנה הבדלים בין המסלולים בהישגים קודמים, התמונה בערך דומה לכן אני מבקש לקפוץ קדימה.

<יוסף יונתן שביט: הנה אנחנו מגיעים לפואנטה.

<יוסף יונתן שביט: הנה ההבדלים בין המסלולים הללו, בשני דברים.

<יוסף יונתן שביט: אחד זה בשיעורי הזכאות לבגרות, זה העקומות הארוכות, אתם רואים שיש הבדלים עצומים בין המסלולים בשיעורי זכאות לבגרות, זה מוכר, ידוע, ולא על זה אנחנו מדברים היום.

<יוסף יונתן שביט: ולמטה, אתם רואים את שיעורי הנשירה מהמסלולים השונים והמספרים מאוד דומים למספרים שאתה העלית פה.

<יוסף יונתן שביט: כלומר, המספרים הם מזעריים ואני מדבר פה אך ורק על נשירה שאתה קראת לה – נשירה גלויה.

<יוסף יונתן שביט: אני לא מדבר על נשירה סמויה, כי אין נתונים על נשירה סמויה.

<יוסף יונתן שביט: אני מקווה שהוועדה פעם תחליט, באמצעות מכון מחקר - - -

יעקב מרגי: כהגדרתה, היא כהגדרתה, סמויה.

<יוסף יונתן שביט: אני מקווה שהוועדה פעם תחליט לנקוט יוזמה ולעודד מחקר גם על ההיבט הזה, אבל כרגע אין.

<יוסף יונתן שביט: מה שרואים פה: א – שיעורי הנשירה הם נמוכים מאוד באמת גם באמות מידה בינלאומיות.

<יוסף יונתן שביט: ב – שיעורי הנשירה גבוהים פי שניים ויותר, בחינוך המקצועי שאמור כביכול, אני מסתכל ומתייחס לדובר שקדם לי, שאמור היה לצמצם את שיעורי הנשירה.

<יוסף יונתן שביט: שזה אומר, שיעורי הנשירה הם יותר גבוהים, אם כי נמוכים, בחינוך הטכנולוגי הפחות סלקטיבי.

<יוסף יונתן שביט: נשאלת השאלה ואני כמעט מסיים, האם ההבדל הזה הוא פועל יוצא של הפרופיל הסוציו אקונומי של המסלולים השונים, שהראיתי אותו מקודם, ושל היכולות הקוגניטיביות הדיפרנציאליות של הלומדים במסלולים - - -

יעקב מרגי: אני לא צריך להיות חוקר במרכז טאוב כדי לענות לך.

<יוסף יונתן שביט: מה התשובה?

יעקב מרגי: אני מעריך, למה הם נמצאים שם, כברירת מחדל, ולא כפועל יוצא של איזה השקפת עולם והם קפצו למסלול הזה.

יעקב מרגי: הם נמצאים שם בגלל אותם מאפיינים שמביאים אותם.

<יוסף יונתן שביט: אבל השאלה היא אם זאת הסיבה שהם נושרים.

יעקב מרגי: לא, הפוטנציאל לנשירה משם הוא יותר גדול.

<יוסף יונתן שביט: הנה, אתן לך את התשובה.

יעקב מרגי: אוקיי.

יעקב מרגי: אם תוכל להביא לי גם זכוכית מגדלת, אני אשמח.

<יוסף יונתן שביט: התשובה היא כדלקמן: שיעור הנשירה העודף במסלולים הטכנולוגיים, נובע גם וגם.

<יוסף יונתן שביט: הוא גם פועל יוצא של ההרכב הסוציו אקונומי קוגניטיבי הנמוך, והוא גם נובע מכך שהמסלולים האלה, יש להם כושר החזקה יותר נמוך.

<יוסף יונתן שביט: אבל, שקף אחרון – אני רוצה להסב את תשומת לבכם לשתי השורות התחתונות בשקף, לשאלה שעליה, לדעתי, הוועדה צריכה לתת את הדעת.

<יוסף יונתן שביט: זה שהמסלולים הנמוכים בחינוך הטכנולוגי הם מסלולים שיש מהם נשירה עודפת, את זה אנחנו יודעים.

<יוסף יונתן שביט: אבל השאלה מה היה קורה במערכת שבה לא היו מסלולים שכאלה, מה היה קורה אילו מערכת עיונית, שהאלטרנטיבה היחידה לה זה נשירה לעומת האופציה הקיימת ואת זה אנחנו פשוט מאוד לא יודעים.

<יוסף יונתן שביט: שואלים שנה אחרי שנה את השאלה החשובה הזאת, ואנחנו לא יודעים לתת לה את התשובה.

<יוסף יונתן שביט: לכן, אם לסכם - - -

יעקב מרגי: איך יכול להיות שלא יודע?

יעקב מרגי: אני יודע לתת תשובה.

<יוסף יונתן שביט: אוקיי, בבקשה.

יעקב מרגי: אני מעריך, כי לא חקרתי, מה לעשות, אני יושב פה, בזמן שמישהו אחר חוקר, ואני אומר לך – אני מעריך שאם לא היו המסגרות האלה בכלל, אז היית מקבל נתונים יותר גבוהים על נשירה.

יעקב מרגי: וזו הבכייה שלנו בשני העשורים הקודמים האבודים, שלא ייצרנו אלטרנטיבה לתלמידים, מה לעשות, מבחינה אובייקטיבית, תעזבו את הסיבות הלא אובייקטיביות, אל"ף, נולדו לסיבה או מבחינה אובייקטיבית נתונים אישיים, שלא יכולים להיות במסגרת של מצוינות לימודית עיונית.

<יוסף יונתן שביט: כבוד היושב ראש, תרשה לי רק לענות לך במשפט.

יעקב מרגי: אתה כופר בתפישה הזו?

<יוסף יונתן שביט: אני רק רוצה להגיד שאם לא היו מסלולים כאלה, נקרא לזה של הזדמנות שנייה, המערכת היתה מנשירה ביתר, איך אומרים?

<יוסף יונתן שביט: ידה על ההדק היתה פחות מהירה.

<יוסף יונתן שביט: כלומר, היום קל למסלולים הסלקטיביים להנשיר, כי הם יודעים שיש מי שינקה אחריהם, אם אפשר להתבטא כך.

<יוסף יונתן שביט: אלמלא היתה האלטרנטיבה, אפשר היה לדרוש מהמסלולים הסלקטיביים להיצמד לתלמידיהם ביתר שאת, ולא לאפשר להם הנשרה כה זריזה.

יעקב מרגי: גם וגם, תודה.

יעקב מרגי: אני לא פותח דיון על זה, תודה רבה.

יעקב מרגי: חבר הכנסת יוסף ג'בארין, עכשיו אני נותן רשות דיבור לחברי הכנסת.

נורית קורן: רק שאלה בהקשר הזה.

נורית קורן: מה עושים עם התלמידים שנושרים מבית הספר, אבל הם לא חוזרים למערכת, הם נשארים בחוץ.

יעקב מרגי: זו היתה הסקירה ונחזור על זה.

יעקב מרגי: היתה סקירה ונחזור על זה לקראת הסוף.

יעקב מרגי: בבקשה, יוסף ג'בארין.

יוסף ג'בארין: ראשית כל, אני בהחלט רוצה להודות ליושב הראש על ההתעניינות הנמשכת שלו בנושאים הללו, היו לנו גם דיונים על הקב"סים, שיעורי נשירה בכלל, נשירה במזרח ירושלים.

יוסף ג'בארין: אז בוועדה יש על מי לסמוך ואני מקווה שבמשרד החינוך יהיה גם על מי לסמוך.

יוסף ג'בארין: מה שהפריע לי בהצגה שלך, סער, שהיא היתה יותר הצגה אקדמית מאשר הצגה שממוקדת בטיפול בסוגיות הבעייתיות.

יוסף ג'בארין: הייתי מצפה ממך לדבר כמה דקות ברוח הכללית הזו של הדברים הטובים שאתם עושים ואז להתמקד בבעיות.

יוסף ג'בארין: כי אני מניח שאם הכל היה בסדר, לא היינו מקיימים דיונים, כי על הצלחות איננו דנים.

יוסף ג'בארין: אנחנו מקיימים דיון בדיוק על הבעיות.

יוסף ג'בארין: אז הייתי מצפה ממך להצביע על הבעיות שהזכרת אותן ככה באופן כללי, למרות שזה היה אמור להיות עיקר הדיון.

יוסף ג'בארין: דיבר יושב ראש הוועדה על יותר מ- 5,000 תלמידים בנגב.

יוסף ג'בארין: 5,000 תלמידים.

יוסף ג'בארין: אני מצפה שתבוא ותגיד – אני מכיר את הבעיה הזו, להלן תוכניתי לטיפול בכך ולהלן היעדים שלנו.

יוסף ג'בארין: אתה מדבר בצדק על מצוקה בחברה הערבית וזה אתה הזכרת את זה ולא אני, אז הייתי מצפה ממך שתבוא ותאמר – יש את הנתונים הללו, זה היעד שלי, זה מה שאני הולך לעשות ואותו דבר לגבי מזרח ירושלים ומה שהוצג לגבי עיר עמים.

יוסף ג'בארין: אני פשוט מבקש להיות כאן יותר מדויק עם יותר פרטים, כי עם כל הכבוד, אתה באמת מדבר על הישגים, אבל בשטח זה לא מורגש בנימה החיובית שאתה מדבר עליה, לא במזרח ירושלים, לא בנגב.

יוסף ג'בארין: בכובעי הקודם, גם כעורך-דין, טיפלתי בעתירות בגלל שיעורי נשירה גבוהים ובגלל היעדר קב"סים בנגב.

יוסף ג'בארין: אני רואה שיש שיפור אבל שוב, שיפור זה לא מספיק כדי להגיד – הנה, הצלחנו בעניין הזה.

יוסף ג'בארין: אני מכיר את הנתון שאתה מדבר עליו, האחוזים הבודדים של שיעורי הנשירה.

יוסף ג'בארין: אבל צריך גם להבין שצריך להתייחס לכלל שכבת הגיל של 17 ו- 18 והנתונים שלי לגבי החברה הערבית אומרים שסטודנטים, תלמידים ערבים בשכבת הגיל הזו, שמסיימים עם תעודה שיכולה להכשיר אותם להיכנס לאוניברסיטאות, הם בסביבות 23% בלבד.

יוסף ג'בארין: בשכבת הגיל.

יוסף ג'בארין: אז כבוד היושב ראש, זהו הנתון שמדאיג אותי – מה קורה עם כל אותם 75% צעירים ערבים בגיל הזה, שאפילו תעודה אין להם כדי ללמוד באוניברסיטאות.

יוסף ג'בארין: ולכן, אני מקווה שאתה מבין שסוגיית הנשירה עבורנו, היא סוגיה מאוד מרכזית.

יעקב מרגי: זה לא רק עבור המגזר.

יוסף ג'בארין: נכון.

יוסף ג'בארין: אני מסכים.

יעקב מרגי: זו סוגיה ואינטרס עליון של החברה הישראלית.

יוסף ג'בארין: נכון, ודאי, ודאי.

יוסף ג'בארין: היה לנו דיון על הקב"סים והיתה בעיה מאוד משמעותית של תנאי העסקת הקב"סים ואנחנו אמרנו שאם הקב"סים לא היו מרוצים מתנאי העסקתם, הם לא יעשו את עבודתם כנדרש ולכן היו לנו המלצות שמשרד החינוך יעשה יותר מאמץ כדי להסדיר את עניין הקב"סים.

יוסף ג'בארין: לא התייחסת גם לשאלה אם חלוקת הקב"סים עונה על הצורך.

יוסף ג'בארין: אני מבין שעדיין יש פער בין התקן הראוי והתקן הנדרש לבין מה שקיים בשטח.

יוסף ג'בארין: זו בעיה מאוד אקוטית שמשרד החינוך צריך לתת גם עליה את התשובה.

יעקב מרגי: תודה.

יוסף ג'בארין: שוב, אנחנו מדברים על החוליה הכי מוחלשת בקרב התלמידים שלנו וזה לא רק האוכלוסייה הערבית אבל זה מאוד דומיננטי ומאוד בעייתי בקרב האוכלוסייה הערבית.

יוסף ג'בארין: תודה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: מסעוד גנאיים, בבקשה.

מסעוד גנאים: תודה, אדוני היושב ראש, תודה על הדיון החשוב הזה.

מסעוד גנאים: לפי דעתי, אנחנו צריכים לחזור לשאלה היסודית.

מסעוד גנאים: לפי דעתי, מערכת החינוך לא נמדדת בהישגים או בציונים או באלה החזקים שיש בה, אלא במידה שהיא מטפלת בשכבות החלשות ונותנת להן מענה.

מסעוד גנאים: הצלחתה של מערכת החינוך נמדדת בשאלה כמה תלמידים כאלה היא משמרת במסגרת חינוכית לימודית, מאפשרת להם לבנות את עצמם ובסוף להיות גורם קונסטרוקטיבי, יוצר לחברה וזה כרוך גם בשאלה יסודית אחרת, שזה מה המטרה ומה היעד של מערכת החינוך.

מסעוד גנאים: האם להפוך את בתי הספר לבתי חרושת לציונים ולהישגים ולתחרות בהישגים, כדי להראות שאנחנו בעלי סטאטוס גבוה גבוה, או בזה שהיא מרכז לבניית האדם, הדמות שלו, להכין אותו לחיים.

מסעוד גנאים: אחוזי הנשירה מעידים על דבר שהוא חשוב מאוד, שמערכת החינוך אמורה לטפל בו – הפערים החברתיים והכלכליים בין כל קצוות החברה.

מסעוד גנאים: אם מערכת החינוך מקבעת את הפערים האלה, היא לא עשתה שום דבר, לפי דעתי.

מסעוד גנאים: היה פה דיון בקשר לקב"סים, בקשר לעבודתם, בקשר להגדרת תפקידם, לאור כל האחריות, כל העומס שיש עליהם וכל החידושים במערכת החינוך וגם משרד החינוך נדרש למענה לקב"סים.

מסעוד גנאים: דבר שני, מה שאמרה בתיה בקשר לעמותת עמותת מניפה, שזה חשוב מאוד – הטיפול הוא טיפול מערכתי הוליסטי.

מסעוד גנאים: הכוונה – לגבי ילדים בסיכון יש את מימד הרווחה, הכלכלי, החברתי, הטיפול בשטח, בבית והכל ולא רק העניין של מערכת החינוך או בית הספר הוא לבדו יכול לתת מענים.

יעקב מרגי: תודה.

מסעוד גנאים: בקשר לנשירה בחברה הערבית, אנחנו יודעים על האחוזים הגבוהים בדרום.

יעקב מרגי: לא קיבלנו נתונים.

יעקב מרגי: בסבב התשובות, אני מבקש שתיתן לנו נתונים מגדריים.

מסעוד גנאים: נכון.

מסעוד גנאים: כמורה לשעבר שיודע מה מנהלים עושים בקשר להנשרה, הכוונה – ילד בעייתי, ילד שיכול לגרום לכך שממוצע ציוני בית הספר יהיו נמוכים יותר בבגרות, והמנהל עם קצת עזרה, מנשירים אותו, נותנים לו לא לגשת לבגרות כדי לשמור על הסטאטוס של בית הספר.

יעקב מרגי: חברת הכנסת נורית קורן, בבקשה.

נורית קורן: לא אכביר במילים כי כבר נאמר פה הכל.

נורית קורן: אני רק רוצה לומר שהתופעה הזאת, של הנשרה, היא תופעה שמבחינתי היא מאוד מאוד חשובה וצריך להתייחס אליה, כי כמו שאמרת, אנחנו רוצים שיהיו לנו ילדים עם ערכים.

נורית קורן: הם הופכים להיות אנשים בוגרים ואחר-כך מגדלים משפחות וזה מה שחשוב.

נורית קורן: אני חושבת שגם לפי הנתונים שיש לנו פה, שצריך להחזיר את המסלול המקצועי, יחד עם הבגרות.

נורית קורן: כל-כך חשוב ותחשבו מה זה עושה לילדים במצב הזה, שיש להם בשעה כלשהי זמן, אם זה נגרות או כל דבר אחר, להראות את הכישורים שלהם בדברים האלה וזה עושה טוב גם לילדים וגם מכין אותם לאיזה שהוא מקצוע, ויחד עם בגרות.

נורית קורן: כי אנחנו יודעים שלא כולם יכולים ללמוד ולהביא בגרות, אבל לפחות שיהיה מקצוע, שגם אחרי 12 שנות לימוד, שיהיה משהו שאפשר להתחיל אתו את החיים.

נורית קורן: אני חושבת שיש כאן הצעת חוק שהתגלגלה פה, שברגע שהם הולכים לצבא ולומדים מקצוע, אז שהם אז יוכלו להשתמש בזה ולכן אני אומרת שכמו שאנחנו רוצים היום שיהיו לנו ידענים גדולים במחשוב, בטכנולוגיה, הדברים האלה מאוד חשובים, ולכן צריך לשים לב שמי שלא יכול, שילך למסלול באותו בית הספר ולא להנשיר אותו.

נורית קורן: מבחינתי, הדבר החשוב ביותר, זה אותם אלה שיצאו מבית הספר ולא חוזרים חזרה ומסתובבים בחוץ, מה אתם, איפה המספרים האלה?

נורית קורן: מישהו בודק את זה?

<סער הראל: ברור, יש מספרים מדויקים.

נורית קורן: אני רוצה לומר שהבעיה היא עם הורים שידם אינה משגת לשלם אחר-כך עבור התלמידים האלה לשבת וללמוד לבגרויות, זאת הבעיה, ואז אנחנו באמת מגדילים את הפערים, אם יש כאלו שלא יכולים ללמוד שוב.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: כפי שאמרתי, הסוגיה של נשירה גלויה, נשירה סמויה ובמיוחד במגזרים, ובמיוחד באותם חתכי אוכלוסייה שאנחנו פחות או יותר יודעים לזהות אותה, זה כמעט, אפילו לא צריך להיות מדע, זה כמעט, מי שעוסק בזה יודע להצביע, יודע ללכת ישר לאותה מגירה, גם בחשכה וגם בעצימת עיניים.

יעקב מרגי: נכון, זה לא מכיל הכל, אבל עדיין אנחנו, כפי שאמרה חברת הכנסת נורית קורן, צריכים לטפל במיוחד במקומות הקשים – במגזר הערבי, במגזר החרדי.

יעקב מרגי: אני חושש מזה שאנחנו כמדינה, פיתחנו נורמה שאומרת – טוב, מה לעשות, אלה חברות סגורות, אלה חברות מסורתיות, אנחנו מרימים ידיים.

יעקב מרגי: אני יודע שלא מרימים ידיים, אני יודע שמשקיעים משאבים רבים, אבל המדינה צריכה להציב יעדים.

יעקב מרגי: אנחנו מדברים על זה הרבה שנים, כולם יודעים מה צריך לעשות, משתפרים, ללא ספק, ואין ספק שבתקופתך סער, העבודה היא יותר מקצועית, יותר ממוקדת ויותר אינטנסיבית, אבל אנחנו צריכים לוודא שאנחנו מציבים יעדים דווקא באותן חברות סגורות ומסורתיות, באותם מגזרים שבהם הנתונים הם הגבוהים ביותר.

יעקב מרגי: אני שמח על הירידה, איך אומרים?

יעקב מרגי: עין אחת בוכה על אלה שלא טיפלנו בהם ועין שנייה שמחה על אלו שהצלחנו להציל.

יעקב מרגי: רויטל, בבקשה, בקצרה.

<רויטל לן כהן: שלום, בוקר טוב.

<רויטל לן כהן: עו"ד רויטל לן כהן, קואליציית הורים לילדים עם צרכים מיוחדים.

<רויטל לן כהן: אני רוצה לדבר על אוכלוסייה שאף אחד לא מדבר עליה, היא לא נמצאת בטווח הראייה שלכם, היא אפילו לא נמצאת, אני חייבת להגיד, כנראה באזור - - -

יעקב מרגי: אל תגזימי, רויטל, אל תגזימי.

יעקב מרגי: אל תיסחפי, את שותפה פה.

<רויטל לן כהן: אדוני, לא אליך אני מתכוונת.

יעקב מרגי: לא, גם לא במשרד.

יעקב מרגי: לא ביקשתי לעצמי.

<רויטל לן כהן: המשרד הקים אגף, הם לא יודעים עלינו ואנחנו לא יודעים עליו, מבחינתי משרד החינוך - - -

יעקב מרגי: אז בבקשה, עכשיו תציגי.

<רויטל לן כהן: יש נשירה גלויה וסמויה כאחד, של ילדים עם צרכים מיוחדים.

<רויטל לן כהן: אני אפילו לא מדברת על תיכון, אני מדברת אתכם על ילדים בגנים, בתי ספר יסודי, חטיבת ביניים, תיכון, וכל גורם אחר.

<רויטל לן כהן: ילדים שאני יכולה להגיד את זה בפוליטיקלי קורקט, שהמערכת לא יכלה להכיל אותם והמערכת לא ידעה לטפל בהם.

<רויטל לן כהן: בשורה התחתונה, למערכת לא התחשק להתמודד עם המורכבות שלהם והם מוצאים את עצמם או בקדימה מדע, שזה מיועד ילדים שנמצאים בבית, או כשההורים שלהם מבינים שהדרך היחידה להציל את נפשם, ואין לי דרך אחרת להגיד את זה, זה חינוך ביתי.

יעקב מרגי: רגע, רויטל.

יעקב מרגי: קדימה מדע זה ספק, שם שם ספק.

<רויטל לן כהן: נכון.

יעקב מרגי: סליחה שאני משתמש בהפרטה, בספק שירות.

<רויטל לן כהן: נכון.

יעקב מרגי: ההגדרה שלהם, ילדים חולים שמקבלים חינוך במסגרות ביתיות.

<רויטל לן כהן: אבל אני לא מדברת על ילדים חולים שמקבלים שירות שלמענו הוקם הספק שירות, לאו דווקא הזה, אלא גם מי שהיה לפניו, שגם זה, אני חושבת, צריך לעבור בחזרה למשרד החינוך, אבל לא עליהם אני מדברת.

<רויטל לן כהן: אני מדברת על הילדים שבשנים האחרונות אנחנו מכירים אותם כי הכמות שלהם גדלה, ילדים שהמערכת התעמרה והתעללה בהם, מאחר והיא לא הנגישה את עצמה, לא התאימה את עצמה, התעלמה מהצרכים שלהם, הביאה אותם לנקודות קיצון שהדרך היחידה להציל אותם מהמקום הזה, היתה לקבל אישור של פסיכיאטר שהמערכת מזיקה לילד וכתוצאה מזה, הוא מקבל חינוך בבית.

<רויטל לן כהן: אז יש כאלה שהצליחו לקבל את האישור הזה מפסיכיאטר והם מקבלים בבית חינוך של קדימה מדע ויש ילדים שמאחר והם לא יכולים לקבל את זה, ההורים שלהם נאלצו לכתוב תוכנית בעצמם ולקבל עבורם אישור לחינוך ביתי.

יעקב מרגי: תודה.

<רויטל לן כהן: סליחה רגע, אנחנו לחלוטין לא מדברים על ילדים שבתפישת העולם של ההורים שלהם הם בחרו בחינוך ביתי כאילו היו בוחרים בחינוך ממלכתי דתי או בכל חינוך אחר, אלא בילדים שנדחפו החוצה מתוך מערכת החינוך ומערכת החינוך מודעת לילדים האלה, מערכת החינוך לעתים מעדיפה לתת להם קדימה מדע מאשר לטפל במורים, במנהלים ובאנשים אחרים בתוך הצוות ובתוך המסגרות, שדוחפים את הילדים האלה החוצה.

<רויטל לן כהן: אני מודיעה לך, שעל הילדים האלה אתה לא יודע.

יעקב מרגי: תודה.

<אבי קמינסקי: על איזה ילדים מיוחדים רק זה, הילדים שהועברו - - -

יעקב מרגי: אני אתן לך.

<רויטל לן כהן: אלו גם ילדים משולבים, גם ילדים בכיתות קטנות וגם ילדים בבתי-ספר לחינוך המיוחד.

<רויטל לן כהן: עוד היית אומר – נגיד הילדים המשולבים, לא יודעים לטפל בהם.

<רויטל לן כהן: אני אומרת לך שמדובר על כמות של ילדים בתוך מסגרות של בית ספר לחינוך מיוחד שאמור להיות סופר מותאם עבורם, והם נפלטים החוצה.

יעקב מרגי: רויטל, תודה.

יעקב מרגי: בבקשה.

<שרח סבט: שמי שרח, אני אימא לארבעה ילדים, שניים נמצאים בסכנת נשירה.

<שרח סבט: אחד מהם, שעולה לכיתה י', עולה לתיכון, אמרו לו ביום קבלת התעודה שהוא לא ממשיך בבית הספר והילד השני, איך שהוא הגיע לחטיבת הביניים, כבר אמרו לו שהוא לא יישאר, כי בית הספר הזה הוא לא בשבילו.

יעקב מרגי: איפה את גרה?

<שרח סבט: בתל-אביב.

<שרח סבט: זה בית ספר גבוה גבוה, כמו שקרא חבר הכנסת גנאים, שאני רוצה שהילדים שלי יהיו בבית ספר גבוה גבוה, כי מגיע להם.

<שרח סבט: הטעות שלי, שהייתי בחסד ולא בזכות.

<שרח סבט: המעמד הזה כאן היום מאוד קשה לי כי אני פשוט נשאבתי למקום הזה, לא בכלל שאני כל-כך אוהבת להיות במרכז.

<שרח סבט: אני פה למען הילדים שלי ומה שחשוב לי להגיד זה שאם יש איזה שהן בעיות, אפשר לשנות כשאתה במצב שאתה לא רוצה להפסיד, לא כשכבר מדיחים אותך ובעצם הפסדת.

יעקב מרגי: סליחה, אני אשאל שאלה.

יעקב מרגי: בתל-אביב, בית הספר אמר לך מה שאמר לך.

יעקב מרגי: מה עשית עם זה?

<שרח סבט: זה קרה עכשיו.

<שרח סבט: הלכתי לעירייה, בקשר לילד הגדול שעולה ל- י' - - -

יעקב מרגי: הלכת למחלקת החינוך.

יעקב מרגי: למי פנית?

יעקב מרגי: לא שם, מה התפקיד.

<שרח סבט: פניתי לסגנית של מנהלת העל-יסודי.

<שרח סבט: לגבי הגדול, ייתכן ואני אקבל עזרה וישלבו אותו, לגבי הקטן, שאמרו שהוא יהיה בחינוך מיוחד, הגשתי ערר ושילמתי ממה שאין לי, שילמתי כסף לעורך-דין, שלא ממש הצליח ולא יודעת, הכל היה לא ברור ואין לי, אני לא יודעת מה לעשות עם זה.

<שרח סבט: אני יודעת שהילד הזה - - -

יעקב מרגי: תערערי עוד פעם.

<שרח סבט: אי אפשר.

יעקב מרגי: בואי אני אספר לך, בכוונה התגריתי בך.

יעקב מרגי: אנחנו כאזרחים, לפעמים מקבלים תשובות של הממסד, הם אורים ותומים ואנחנו משלימים עם זה.

יעקב מרגי: אם את מאמינה בבן שלך ואת אובייקטיבית, לעתים הורים עושים עוול לילדים שלהם, על המזבח של הרצונות האישיים שלהם, על המיתוג האישי, על הדחקה.

יעקב מרגי: אם את אובייקטיבית ובאמת יודעת מה הכי טוב עבור הבן שלך, תיאבק על זה, עד הסוף.

יעקב מרגי: בעיריית תל-אביב, תגיעי עד ראש העיר.

יעקב מרגי: לא הצלחת עד ראש העיר?

יעקב מרגי: יש משרד החינוך.

יעקב מרגי: לא הצלחת במשרד החינוך?

יעקב מרגי: יש את הכנסת, נבחרי הציבור.

יעקב מרגי: לכן, אין שום סיבה.

יעקב מרגי: אסור לוותר.

<רויטל לן כהן: אני אסייע לך.

<רויטל לן כהן: למה לא פנית עד עכשיו?

יעקב מרגי: את רוצה שאני אוציא אותך ותזכרי את זה שאני הוצאתי אותך?

יעקב מרגי: את הפרעת לי, את לא דיברת אתה.

יעקב מרגי: את רוצה שאני אוציא אותך?

יעקב מרגי: אין בעיה, אני אוציא אותך.

יעקב מרגי: אנחנו באים פה להקריב זמן אישי של כולנו פה, לנהל דיון.

יעקב מרגי: אני חושב שבשלב הזה, הבנת.

יעקב מרגי: אני חושב שקיבלת את המענה וזה מענה לכולם וגם לאזרחים בבית.

<שרח סבט: חשוב לי.

<שרח סבט: חשוב לי לא למען הילדים שלי, למען כל הילדים.

יעקב מרגי: ועדת ערר זה לא בית-המשפט העליון שאין אחריו, וגם אחרי בית-המשפט העליון אפשר לעשות דיון נוסף.

יעקב מרגי: תודה.

<שרח סבט: תודה.

יעקב מרגי: בבקשה, ליאורה רמון, ממשרד הכלכלה.

<ליאורה רמון: שלום.

<ליאורה רמון: אני נציגת משרד הכלכלה, האגף להכשרה מקצועית.

<ליאורה רמון: אני רוצה לברך אתכם על כך שמספר בתי ספר עברו אליכם ולא כולם, לשמחתם.

<ליאורה רמון: אני רוצה להגיד שני דברים.

יעקב מרגי: שמחתם של אלה שעברו או של אלה שלא עברו.

<ליאורה רמון: לשמחתם של אלה של עברו, אני חושבת, אבל אנחנו נראה.

יעקב מרגי: תרשי לנו להתייחס לעמדה שלך כעמדה לא אובייקטיבית.

<ליאורה רמון: אתה צודק.

יעקב מרגי: יכול להיות שאת צודקת.

יעקב מרגי: אבל הנה, אני נטול דעה.

יעקב מרגי: אני מאלה שמנעתי את המעבר, נלחמתי מאחורי הקלעים, לא בגלל שאני חושב שאתם יותר טובים מהם או שהם פחות טובים, אלא כי אני לא בטוח שנעשתה עבודת עומק.

יעקב מרגי: נאמר לי שכן נעשתה, אבל לא טרחו להודיע לנו.

יעקב מרגי: אנחנו נקיים פה דיון ונבחן את הסוגיה.

יעקב מרגי: אם נבחן שהילד יקבל, הנער או הנערה, או התלמיד או תלמידה יקבלו טיפול יותר טוב והכי טוב במקום מסוים, לא יעמוד לנגד עינינו – לא המשרד הזה ולא המשרד הזה, אלא טובתו של הילד בלבד וגם אם השר הנוגע בדבר יהיה ממפלגתי, זו העמדה שאביע, נקודה.

<ליאורה רמון: אני מודה לך, כי זה מה שאני כתבתי, להעדיף את טובת הילד.

יעקב מרגי: אוקיי.

<ליאורה רמון: וזה הדבר העיקרי ומה ששמעתי פה, אז אני רוצה להתייחס לשני דברים.

<ליאורה רמון: הדבר הראשון זה עניין של נשירה, שאנחנו בדקנו אותו יחד במחקר עם ה- OECD, ב- 11 מדינות באירופה וישראל היתה אחת מהן.

<ליאורה רמון: זה נבדק במערכת שלנו ונמצא קשר מאוד ברור שאי-אפשר לוותר עליו, שגם קשור לכל ענייני הרווחה שעלו כאן, בין מצוקה, חרדות, מצבים רגשיים מאוד קשים לדיכאון ולכן לנשירה.

<ליאורה רמון: זאת אומרת, יש את כל השרשרת הזאת.

<ליאורה רמון: לטובת השרשרת הזאת, לפחות במערכת שלנו, שהיא קטנה ונותנת מענים טיפוליים מאוד גדולים שרק אותם אני מייצגת כאן במקרה הזה, יצרנו את מה שנקרא פרויקט ה"נ, שזה הגברת נוכחות, ויש בו מענה טיפולי מאוד מאוד רחב לילדים ולמורים, כדי שיוכלו לעמוד במצוקות.

יעקב מרגי: יש לכם מערכות מדידה למערכות שלכם?

<ליאורה רמון: כן, יש לנו.

יעקב מרגי: יש לכם נתונים?

<ליאורה רמון: בוודאי, ואפשר להציג אותם, אין שום בעיה זה נמדד בכל שנה עם אחוזים מאוד גבוהים, עם כל העניין שאנחנו שואלים ישירות על סכנת אובדנות ואנחנו בודקים את זה כל שנה, במשך חמש השנים האחרונות.

<ליאורה רמון: יש לנו נתונים ואם נתבקש, נציג אותם בשמחה.

<ליאורה רמון: זה בעניין הזה שנקרא נשירה ומצוקה שגורמת לנשירה וזה מענים חברתיים.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: סליחה שאני מאיץ בכם, אנחנו לקראת סיום.

<ליאורה רמון: הדבר הנוסף זה שאני לא כל-כך מבינה למה מערכת ממשלתית שנותנת מענים טובים למי שזה טובתם, וטובת הילדים ללמוד מקצוע, לעבוד וללמוד, נחשבת לנשירה.

<ליאורה רמון: אני חושבת שזה דבר שצריך לתת לו מענה.

יעקב מרגי: ניתנה לך ההזדמנות לשאול, לא הבטחתי לך לקבל תשובות.

יעקב מרגי: אף אחד לא הגדיר זאת כנשירה, אלא הסבירו שמשם הפוטנציאל לנשור גדול יותר.

יעקב מרגי: אמר את זה פרופ' שביט.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: חשבתי שתתייחסי לדברים שלו, אבל לא נורא.

יעקב מרגי: אוקיי, נציג המשטרה.

יעקב מרגי: אם יש בידך נתונים – מה טוב, אם לא, האם אתה יכול להצביע על הזיקה בין הנשירה הגלויה והסמויה ונוער מנותק, לבין פשיעת בני נוער.

יעקב מרגי: תציג את עצמך ואת תפקידך, בבקשה, בקצרה.

יעקב מרגי: אם תוכל בדקה, דקה וחצי, אודה לך מאוד.

<אילן מלכה: אני פקד אילן מלכה, אני קצין מניעה והסברה בתחום הנוער במחוז ש"י, נציג מחלקת הנוער הארצי.

<אילן מלכה: תרשו לי כמה משפטים, זו הזדמנות שתכירו – יש תפקיד מערך מניעה והסברה של משטרת ישראל שהוקם לפני כשנתיים, על-מנת להעצים את כל נושא מניעת - - -

יעקב מרגי: המערך יודע לעבוד עם משרד החינוך ומשרד הרווחה?

<אילן מלכה: חד משמעית, אנחנו מעבירים הרצאות בכל חטיבות הביניים והתיכונים בישראל בשיתוף משרד החינוך, בנושא אלכוהול, סמים, אלימות, גלישה בטוחה ברשת ואנחנו מנסים, מן הסתם, לצמצם את עבריינות הנוער.

יעקב מרגי: פיתחתם יחידה שתתאים את עצמה גם להיכנס למגזרים כמו החרדי והערבי?

<אילן מלכה: חד משמעית.

<אילן מלכה: גם במגזר החרדי, גם מסורתי, גם מגזר ערבי בצפון ובדרום, אנחנו עושים עבודה מאוד יפה, פרויקטים שהובלנו, שהקמנו, שיזמנו.

<אילן מלכה: זה דבר שבאמת עובד יפה מאוד.

<אילן מלכה: חשוב שתכירו את התפקיד הזה, שתכירו שיש מערך כזה, הוא חדש והוא מאוד מתחבר להשקפת עולמו של המפכ"ל, כל הנושא של מניעה מצבית.

<אילן מלכה: זה מאוד מתחבר לזה.

<אילן מלכה: אנחנו שם בשביל למנוע.

יעקב מרגי: שם אתם עושים סטאז', יש לכם שם מה שנקרא נוער מנותק, נוער הגבעות, לא רוצה לתייג אף אחד.

<אילן מלכה: יפה.

<אילן מלכה: אני רוצה להתייחס לנושא הזה של הנשרה, אם תרשה לי.

<אילן מלכה: באופן כללי, מבלי להיכנס לנתונים, בני הנוער שנושרים הם לא בהכרח מגיעים לידי פשיעה ואני לא מדבר על פשיעה שהיא קלה.

<אילן מלכה: אני מדבר על פשיעה חמורה, רצידיביסטים, נוער שעובר על החוק בעבירות חוזרות ונשנות, אלא שבפשיעה חוזרת אנחנו מדברים מן הסתם שלא כל נער שהוא נושר, הוא עבריין.

<אילן מלכה: אנחנו כן עדים לכך שבדרך-כלל, רוב המקרים - - -

יעקב מרגי: לא כל העבריינים הם דווקא נושרים, בסדר, אנחנו מכירים את זה.

<אילן מלכה: מכירים את זה.

<אילן מלכה: הפוך הוא שאם אנחנו מסתכלים על הנוער שהוא כן מנותק ומבצע את הפשיעה החמורה, אז כן רואים קורלציה מול ההנשרה.

<אילן מלכה: מניסיוני האישי רב השנים, אני יכול לומר שנער חסר מעש שאין לו מסגרת והוא לא שייך למסגרת ולא עובד ולא עושה שום דבר, מן הסתם הפוטנציאל שלו להיות נער עובר חוק - - -

יעקב מרגי: אתה לא צריך להישען על מכוני מחקר ופרופסורים.

<אילן מלכה: לא חייב, חד משמעית.

יעקב מרגי: היית מגיע לאותה מסקנה גם בלי מכוני המחקר.

<אילן מלכה: נכון.

<אילן מלכה: חד-משמעית, נער שלא מעסיקים אותו, הוא מעסיק אחרים.

<אילן מלכה: זה ידוע, זה לא משהו שאני המצאתי.

יעקב מרגי: אהבתי את ההגדרה הזו.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: אני אעצור אותך ונשמח לשמוע אותך בדיונים נוספים ובהזדמנויות נוספות.

יעקב מרגי: אתי אלוני, תוכנית הל"ה ולאחר מכן ניתן רשות דיבור לרעות.

יעקב מרגי: גם לך דקה או דקה וחצי.

יעקב מרגי: אנחנו רוצים לשמוע שוב את סער.

<אסתר אלוני: שלום, בוקר טוב.

<אסתר אלוני: תוכנית הל"ה מופעלת על-ידי רשת עתיד, היא תוכנית של משרד החינוך, היא תוכנית ממשלתית שמוכרת כבר עשרות שנים ואני רוצה לומר מספר דברים.

יעקב מרגי: תנאי העבודה של המורים הסתדרו שם, הסכם העבודה, הכל?

<אסתר אלוני: כן כן כן.

<אסתר אלוני: אני רוצה לומר ששנים הנושא של הנשירה היה החצר האחורית של החברה שלנו.

יעקב מרגי: אני גדלתי בתקופה שזה היה החצר המרכזית.

יעקב מרגי: אלה שהלכו לאקדמיה, היו חצר קטנה.

<אסתר אלוני: אני רוצה לומר דווקא בראייה הממשלתית וכן לפרגן למשרד החינוך ולאגף שהתוכנית מופעלת על-ידו עם התקציבים והמשאבים שהוא מעמיד.

<אסתר אלוני: בעצם העובדה שהתוכנית עברה להיות תחת המינהל הפדגוגי, זו אמירה חשובה שזה נמצא בפרונט-ליין, וזה לא נמצא באיזה משהו שעושים בו בבלתי פורמלי, כי שם זה היה.

<אסתר אלוני: הדבר השני שאני מבקשת לציין זה את המשמעות של הישארות הנער בתחומים שלנו.

<אסתר אלוני: למה הנער נושר?

<אסתר אלוני: אם אנחנו מציעים לו עוד פעם מסלולים אלטרנטיביים ללמידה, אנחנו לא טיפלנו בבעיה.

<אסתר אלוני: אני חושבת שההצלחה של התוכנית שאנחנו חווים אותה במשאבים שמקצה האגף, היא ביכולת הליווי והתמיכה של הנער.

<אסתר אלוני: אני מטפלת היום, אני – המשרד – באמצעות תוכנית הל"ה אנחנו נוגעים ב- 8,000 בני נוער שעובדים ב- 197 יישובים במדינת ישראל.

<אסתר אלוני: עם למעלה מ- 1,000 עובדי קידום נוער.

יעקב מרגי: מה שמעניין אותי, אמרתי, אני מכיר את התוכניות.

יעקב מרגי: אני רוצה לדעת נתון אחד, כי אין לנו הרבה זמן.

<אסתר אלוני: אוקיי.

יעקב מרגי: אם יש לך ואת יכולה לומר לי – מה טוב, אם לא, אז נחזור, לא באתי להצגת תכלית.

יעקב מרגי: שמתם לב שאנחנו חיים את הנתונים.

יעקב מרגי: אני רוצה לדעת – את, כמובילה של פרויקט הל"ה, יודעת לומר לי כמה הצלת, כמה נערים הגיעו אלייך ואם לא היית עושה כך וכך, מה היה קורה, ואילו היו נותנים לך משאבים נוספים, מה היית יכולה לעשות עוד?

יעקב מרגי: זה הדיון שלנו, זה פרקטי, זה להגיע לציין.

<אסתר אלוני: אני יכולה לתת נתון מדהים, לפחות בתשע"ה כי תשע"ו רק עכשיו הסתיימה, אני יודעת להגיד שבתחומים של הל"ה – למעלה מ- 60% מהמספר שנקבתי בו, למדו מסלולי 12 ובגרות.

<אסתר אלוני: זה נתון מדהים.

יעקב מרגי: אם לא הייתם קיימים, מה היה קורה עם אותם נערים?

<אסתר אלוני: אני לא יודעת איפה הם היו.

<אסתר אלוני: הם מסתובבים כנראה.

יעקב מרגי: תודה רבה.

יעקב מרגי: תפרשי בשיא, מה שנקרא.

<אסתר אלוני: אני רוצה לומר שני דברים נוספים.

<אסתר אלוני: אנחנו חידשנו, באמצעות האגף במשאבים שקיבלנו, הכנסנו כיתות מצוינות.

<אסתר אלוני: אתה העלית על דעתך, אדוני היושב ראש, שיש לנו שתי כיתות מצוינות של נוער בסיכון, שהסתובב בבאסטות, ולומד תכנות?

יעקב מרגי: ודאי.

יעקב מרגי: אני לא מופתע.

יעקב מרגי: יש מושג תלמודי בארמית שאומר – על דא קא בכינא, על זה אני בוכה.

יעקב מרגי: על זה אני בוכה.

<אסתר אלוני: אני אומרת לך שבאמצעים הנכונים אנחנו בכיוון הנכון.

<אסתר אלוני: למעלה מ- 700 נערים בהל"ה החל מ- 2012, לומדים במסלולים טכנולוגיים, זה דברים שלא היו.

<אסתר אלוני: זה בעידוד ובעבודה משותפת שלנו.

<אסתר אלוני: חבר'ה שהולכים היום למסלולים בצבא עם התחום הזה, זה גם לא היה.

יעקב מרגי: יפה.

<אסתר אלוני: עכשיו סיימנו כל מיני תוכניות שקשורות גם לנושא של יזמות עסקית.

<אסתר אלוני: לפני יומיים סיימנו תוכנית מאוד יפה עם הכשרה של מיקרוסופט העולמית.

<קריאה: זה לילדים מנותקים, צריך להגיד.

<אסתר אלוני: כולם מנותקים.

<אסתר אלוני: אני רוצה להגיד שהעוגן המרכזי או המעטפת המרכזית היא החיבוק והליווי.

<אסתר אלוני: אתה תשאל את הנערים האלה, יגידו לך שזה מה שעזר להם.

יעקב מרגי: תודה, גברתי.

יעקב מרגי: זה מה שאמרתי, יש את זה במערכת וצריך להגביר את האיתור כדי שעוד ועוד ילדים.

<אסתר אלוני: צריך להרחיב את זה במערכת החינוך.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: גברתי, אני מצטער שאני נאלץ לעצור אותך.

יעקב מרגי: רעות, בבקשה.

יעקב מרגי: לא יודע כמה תכננת לדבר, אבל מקציב לך דקה, שתיים.

יעקב מרגי: תודה.

<רעות דיסנברג: שלום.

<רעות דיסנברג: סיימתי ללמוד בעמותת מניפה השנה, סיימתי 13 שנות לימוד.

<רעות דיסנברג: הייתי בכל מיני מסגרות.

יעקב מרגי: מה זה 13 שנות לימוד?

יעקב מרגי: עלולים לחשוב שנשארת פעמיים כיתה ח'.

<רעות דיסנברג: כן.

יעקב מרגי: זה מה שהתכוונת?

יעקב מרגי: אני אמרתי את זה בהומור.

<רעות דיסנברג: סיימתי עם בגרות מלאה, מה שלא היה כל-כך מובן מאליו.

<רעות דיסנברג: הייתי בכמה וכמה מסגרות של בתי ספר ובסוף החלטתי שטוב לי בבית .

יעקב מרגי: באיזה שלב התחלת להאמין בעצמך שוב?

<רעות דיסנברג: ממש קצת זמן אחרי שהגעתי לעמותת מניפה.

יעקב מרגי: מתי זה היה?

יעקב מרגי: באיזה כיתה?

<רעות דיסנברג: לפני כשלוש שנים בערך.

יעקב מרגי: ואם לא היית מגיעה לעמותת מניפה, מה היה קורה?

<רעות דיסנברג: אני לא חושבת שהייתי לומדת עכשיו.

<רעות דיסנברג: לא חושבת שהיה לי בגרות.

<רעות דיסנברג: עמותת מניפה זה לא קידום נוער, אני רשימה על צביעה אמנותית, שזה בית ספר - - -

יעקב מרגי: עמותת מניפה זה לאוורר קצת.

<רעות דיסנברג: כן.

<קריאה: סליחה, עמותת מניפה זה מלשון להניף.

יעקב מרגי: בסדר.

יעקב מרגי: לאורר, מניפה, ואחר-כך, יש לזה עוד הרבה.

יעקב מרגי: הלאה, בבקשה.

<רעות דיסנברג: התחלתי ללמוד בצ'רנה, שזה גם של עמותת מניפה, ואחרי זה עברתי לעמותת מניפה.

<רעות דיסנברג: מה שטוב בעמותת מניפה זה שלא לגמרי הוציאו אותי מהחברה.

<רעות דיסנברג: אני עדיין לומדת בבית ספר רגיל וזה שעברתי דברים לא אומר שאני פחות טובה מכל אחד אחר.

<רעות דיסנברג: אני עושה בגרויות בבית הספר, יש לי כיתה, יש לי מורות שעוזרות לי בכל.

יעקב מרגי: אני רוצה להגיד לך עוד משהו, אנחנו לפעמים באמת, כמו שאמר סער, חובטים במערכת, כי כך צריך, כי היא המערכת.

יעקב מרגי: חובטים בנו, כי אנחנו הריבון, אנחנו נבחרי הציבור.

יעקב מרגי: אבל אם לא היית רוצה, לא היית מאמינה והיית מסרבת, לא היית מגיעה לזה, נכון?

<רעות דיסנברג: נכון.

<רעות דיסנברג: אבל אני חושבת שחלק נכבד מזה שאני מאמינה בעצמי זה בגלל שהאמינו בי.

יעקב מרגי: היה שלב שלא רצית?

<רעות דיסנברג: כן.

יעקב מרגי: היה שלב שלא רצית.

יעקב מרגי: והם שכנעו אותך או שזה בא ממך?

<רעות דיסנברג: הם לא שכנעו אותי, הם הראו לי שאני יכולה.

<רעות דיסנברג: הם הראו לי שאין סיבה שאני לא אצליח.

יעקב מרגי: אוקיי.

נורית קורן: אני רוצה להגיד לך שאת מאוד מרגשת אותי.

נורית קורן: מאוד.

נורית קורן: כל הכבוד לך.

נורית קורן: אני מאוד מעריכה את מה שעשית.

יעקב מרגי: אין ספק.

יעקב מרגי: אין ספק שיש לך ושאת מתכוננת עוד להמשיך.

יעקב מרגי: אני מאוד מודה לך.

יעקב מרגי: אבי קמינסקי, המועצה לשלום הילד ומועצת התלמידים, לאחר מכן סער ואני כבר גולש בזמן.

יעקב מרגי: בבקשה, אבי קמינסקי.

יעקב מרגי: בבקשה לא לחזור על מה שנאמר ועל כל מה שאתה יודע, כי אנחנו יודעים שאתה יודע הרבה.

יעקב מרגי: תאמר מה שלא נאמר עדיין.

<אבי קמינסקי: טוב.

<אבי קמינסקי: יש לי שתי נקודות מוצא.

<אבי קמינסקי: -

יעקב מרגי: תציג את עצמך, לא כולם מכירים.

<אבי קמינסקי: אבי קמינסקי, יושב ראש איגוד מנהלי אגפי החינוך ברשויות המקומיות.

<אבי קמינסקי: אני אומר – נדרש כפר שלם לטפל בילד אחד, זה ברור, זה הדבר המרכזי והדבר הנוסף, שהמוסד החינוכי הוא האינטגרטור המרכזי לטובת התלמידים וכמובן לגבי מניעת נשירה.

<אבי קמינסקי: כבוד היושב ראש, נעשית עבודה נהדרת ושמענו את ההתלהבות של אתי וגם של סער ואנחנו חברים טובים.

<אבי קמינסקי: אבל אני רוצה לדבר דווקא על מה שאין ולא על מה שיש.

<אבי קמינסקי: למשל, לומר שקידום נוער עדיין אין לו סמל מוסד, זו עדיין התארגנות כזו או אחרת, במקום כזה או אחר, ואין לנו סמל מוסד.

<אבי קמינסקי: אז אם מתהדרים בקידום נוער – בואו נעשה לזה סמל מוסד.

<אבי קמינסקי: חסרים מאות, מאות תקנים של כיתות מעבר.

<אבי קמינסקי: חסרות כיתות מב"ר ואתג"ר, שזה המסד המרכזי.

<אבי קמינסקי: מועדוניות משפחתיות, שזה לילדים שאנחנו נותנים להם בגיל היסודי, לא מחזקים אותם שם ויש ברשויות המקומיות תור לילדים למועדוניות משפחתיות ואין תקנים.

<אבי קמינסקי: חשוב לדעת את זה.

<אבי קמינסקי: הנושא של הקב"סים, על אחת כמה וכמה, אנחנו יודעים את הקשיים של זה.

<אבי קמינסקי: השילוב של הרווחה בתוך בתי הספר, השיח המשותף שחייב להיות בין הרווחה לחינוך, שקהילה שלמה צריכה לתת את הדעת, לא עומד במבחן.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: רחלי, המועצה לשלום הילד, בבקשה.

<רחלי הכהן: שלום.

<רחלי הכהן: אני רוצה בעיקר להתייחס לדברים שאמר חבר הכנסת מסעוד גנאיים, לגבי הפערים בין אחוזי הנשירה.

<רחלי הכהן: יש לי פה נתונים של הלמ"ס.

<רחלי הכהן: אמנם לא ממעבר לשנת הלימודים האחרונה אלא מהשנה לפניה, מסוף שנת תשע"ה.

<רחלי הכהן: אם בכיתה ט', אחוז התלמידים הנושרים הוא 1.9% מכלל התלמידים במגזר הכללי, אז במגזר הערבי הוא בעצם 7.4, זאת אומרת מ- 1.9 ל- 7.4 ובכיתה י' הפער מצטמצם, אבל הוא עדיין פי שניים, כלומר במגזר הכללי הוא 2.1.

יעקב מרגי: זה נתון חד שנתי?

<רחלי הכהן: כן, זה נתון של השנה.

יעקב מרגי: זה לא מצטבר.

יעקב מרגי: זה מעיד על ההצטברות, פחות או יותר?

יעקב מרגי: טוב, סער, אתה תתייחס בסוף.

יעקב מרגי: בבקשה, תמשיכי.

<סער הראל: יש פערים בין הנתונים של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה לבין המשרד.

יעקב מרגי: בעיה עם נתונים, אוקיי, בסדר.

יעקב מרגי: בבקשה.

<רחלי הכהן: אני רק רוצה לציין גם שבין כל היישובים, כמובן יש פערים מאוד משמעותיים וכמו שכבר נאמר פה, זה לא רק משפיע על הדור הנוכחי ועל כל העתיד של אותו ילד, גם לאורך שנים ארוכות, אלא גם באמת על הדורות שיבואו אחריו ולכן צריך לפעול כמה שיותר מהר ובכל הכלים.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: בבקשה, מועצת התלמידים.

<דניאל זליקוביץ': שלום, אני דניאל ממועצת התלמידים והנוער הארצית.

יעקב מרגי: בזמן החופשה, מופיעים יום יום בדיונים, הלוואי וארגון המורים והסתדרות המורים שאני יודע שצריך לחבוט בהם, היו מופיעים כך לדיונים.

<דניאל זליקוביץ': בנושא הנשירה הגלויה, אני דווקא די רגוע, אנחנו דווקא די רגועים, למשרד יש הרבה תוכניות והל"ה ועמותת מניפה ועכשיו בתמונה החינוכית החדשה גם של משרד החינוך הבנתי שמכניסים את אחוז הנשירה כקריטריון בעצם לאיך נראה בית הספר, לעומת הזכאות לבגרות, כי הרבה בתי ספר בעצם מנשירים את התלמידים כדי להעלות את אחוז הזכאות לבגרות.

יעקב מרגי: הם לא צריכים להנשיר, הם פשוט לא מכניסים אותם לסטטיסטיקה.

<דניאל זליקוביץ': אני רואה בנשירה הסמויה בעיה אמתית.

<דניאל זליקוביץ': תלמידים שמסתובבים במסדרונות, מסתובבים ברחובות, ואני אומר לכם שלא דיברתם אפילו לא קצת, על הפיתרון המשמעותי לזה.

יעקב מרגי: מהו הפיתרון לזה, לדעתך?

<דניאל זליקוביץ': להכניס תנועות נוער לתוך השכונות החלשות.

<דניאל זליקוביץ': אני אומר לכם את זה בתור אחד שהיה מדריך בתנועת הנוער הלאומי, בשכונה חלשה בחיפה.

<דניאל זליקוביץ': זה משנה את התמונה בצורה משמעותית.

יעקב מרגי: צודק.

<דניאל זליקוביץ': ברגע שנכנסת תנועת נוער לשכונה חלשה, מצטרפים אליה ילדים שבהמשך גם נשארים במערכת החינוך.

יעקב מרגי: תודה.

<דניאל זליקוביץ': ואת זה, סער, אתה יכול להעביר לחברים שלך במטה, במשרד החינוך צריכים להשקיע הרבה יותר בתנועות הנוער והלכניס הרבה יותר סניפים ושבטים לשכונות החלשות .

יעקב מרגי: חברי הכנסת, תסתכלו אחורה, נציגי מועצת התלמידים נושפת בעורפיכם.

יעקב מרגי: סער, תקשיב, יש לנו שלוש וחצי דקות נטו.

יעקב מרגי: מה שאתה יכול לעבור ביעף, אני מציע לומר דברים מסכימים.

יעקב מרגי: מה שנעשה – כבר סקרת.

<סער הראל: נכון.

יעקב מרגי: תאמר את האני מאמין ואיך אתם הולכים לעשות, במיוחד כפי ששמעת, כולם מודים על מה שנעשה ונעשה הרבה.

יעקב מרגי: אנחנו כולנו רוצים יותר, רוצים בנקודות של איתור, מניעה וטיפול, בקטע הזה, לצמצם, כדי להמשיך את אותה מגמת ירידה מבורכת אך עדיין לא מספקת.

<סער הראל: אני אגיד ממש במילים קצרות.

<סער הראל: הצגנו כאן אמנם באמת נתונים ושינויים, ברור שיש לנו עוד הרבה מאוד עבודה.

<סער הראל: אני לא חושב שמישהו מאיתנו חושב שנגמרה העבודה ושאנחנו באנו לכאן לישיבה מסכמת של התהליך.

<סער הראל: זאת אולי ישיבת המשך, מבחינות מסוימות – גם ישיבת פתיחה.

<סער הראל: אנחנו עמוק בתוך הדברים, אני מזמין את כל מי ששאל פה לגבי תוכניות ייחודיות שאנחנו מפעילים, אני מוכן לחשוף, זה שקוף לגמרי, לשבת ולהראות את התוכניות הייחודיות שאנחנו מפעילים בכל אחד מהמגזרים, זה חלק מהאסטרטגיה, בכל אחד מהמקומות.

יעקב מרגי: עם יעדים.

<סער הראל: זה כולל יעדים בכל אחד מהם.

יעקב מרגי: יפה.

<סער הראל: יעדים לא רק חמש שנתיים.

<סער הראל: היום אנחנו מדברים גם על ידעים חצי שנתיים ושנתיים.

יעקב מרגי: תגיש לוועדה מסמך?

<סער הראל: מה שצריך.

<סער הראל: נגיש מה שצריך בתוכניות שיש לנו בכל אחד מהמגזרים, בכל הפורמטים שקיימים.

<סער הראל: ברור שתמיד יש צורך בעוד משאבים.

<סער הראל: חלק מהעניין הגדול הוא מצוקת משאבים.

<סער הראל: אני חושב שעל המשאבים הקיימים אנחנו מנסים לייעל ולמקצע את התהליכים שאנחנו עושים במקסימום שאנחנו יודעים לתת, במקסימום.

<סער הראל: ועוד פעם אני אומר, יש תחומים רבים שמדירים שינה מעינינו, אנחנו עושים הכל כדי לנסות ולהגיע ולתת מענים במקומות היותר חלשים, היותר פגועים במובן הזה, הפחות נראים, שיש לנו בהם איזורי עיוורון ניכרים.

<סער הראל: יש ויכול להיות שיש לנו גם אוכלוסיות שאנחנו לא מכירים, למרות שהאוכלוסייה שציינת קודם, רויטל, אנחנו כן מכירים.

<סער הראל: אני לא חושב שאנחנו נותנים שם רק פתרונות מיטביים, יש לנו עוד הרבה עבודה עם האגף לחינוך מיוחד ועוד ואנחנו בממשק עבודה עמוק עם האגף לחינוך מיוחד, על-מנת לתת מענה לצרכים כאלו ואחרים ומגוונים, ברמה כמעט אישית.

<סער הראל: למרות שזאת מדינה, עם רזולוציה של מדינה, אנחנו מנסים להגיע לרמה של נתינת פתרונות אישיים.

<סער הראל: לגבי מה שעלה כאן אפילו מתל-אביב, עם האימא שהופיעה כאן ודיברה על ילדיה, זו בדיוק דוגמה טובה.

<סער הראל: אל"ף, לא להרפות מאיתנו, לא להרפות.

<סער הראל: יש קב"סים, יש מפקחי ביקור סדיר, יש מפקחי שח"ר במחוזות, יש אותנו במטה, יש במחוז, לא להרפות.

<סער הראל: זה מסר לכולם.

יעקב מרגי: סער, יש לנו בעיה שחוזרת ונשנית בסוגיה הזו, של קבלת נתונים.

<סער הראל: אני יכול לתת איזה נתונים שרוצים.

יעקב מרגי: רגע, רגע, רגע.

יעקב מרגי: יש תמיד ויכוחים עם הלמ"ס, וגם מרכז המחקר והמידע של הכנסת מתקשה לקבל נתונים מהמשרד בצורה מסודרת, לכן בדו"ח שאנחנו נבקש ממך להגיש, תן לנו את המימדים בחלוקה של מגדרים, מגזרים ותת מגזרים.

יעקב מרגי: רבותיי, אני מודה לכולם.

יעקב מרגי: אני מודה, הוועדה מודה לחברי הכנסת שהשתתפו בדיון, לנציגי מועצת התלמידים וכן לד"ר סער הראל על עבודתו המסורה ועל הצגה שנתן לנו כאן של הנתונים.

יעקב מרגי: הוועדה עמדה מקרוב על נתוני הנשירה בחברה הישראלית על כל היבטיה ומאפייניה.

יעקב מרגי: הוועדה עמדה מקרוב על התוכניות הרבות שמשרד החינוך מפעיל שמביא לאותה ירידה באחוז הנשירה שנמצא בשנים האחרונות.

יעקב מרגי: הוועדה שמעה שיש עדיין מה לעשות עם סוגיות האיתור, הזיהוי והמניעה וכן בטיפול בנוער נושר ומנותק.

יעקב מרגי: הוועדה דורשת ממשרד החינוך וכן מד"ר סער הראל להציג לה דו"ח ממצה על מימדי התופעה בחלוקה כפי שאמרתי למגזרים ומגדרים ותתי אוכלוסיות, כל מה שמאפיין את התופעה, על הטיפול שנעשה ועל היעדים שהוצבו להתמודדות עם התופעה.

יעקב מרגי: תודה רבה לכולם, מתנצל בפני מי שלא הספיק לדבר, אבל אני חושב שסך-הכל הקפנו את הנושא.

יעקב מרגי: תודה רבה, הישיבה נעולה.