הוועדה המיוחדת לפרשת היעלמותם של ילדי תימן, מזרח והבלקן, כנסת 20, פרוטוקול מספר 23, 2017-09-06 12:00

נורית קורן: שלום לכולם, היום יום רביעי, ט"ו באלול תשע"ז, 6 בספטמבר 2017, השעה 12:05.

נורית קורן: אנחנו פותחים היום בדיון נוסף של עדויות בני משפחה הנעלמים מפרשת ילדי תימן, מזרח והבלקן.

נורית קורן: זהו דיון נוסף בשרשרת הדיונים שאנחנו מקיימים.

נורית קורן: לחלק מהאנשים אלו עדויות חדשות לגמרי - זה אומר שהם לא נתנו שום עדות במסגרת ועדות כמו ועדת כהן קדמי, שלגי - ולחלק עדויות שכבר ניתנו רק שיש עכשיו פרטים שבעקבות פתיחת התיק רואים דברים שהם לא מסתדרים ולא מתיישבים עם הסיפורים שמכירים ולכן האנשים נמצאים כאן.

נורית קורן: אני רוצה להזכיר, אפשר לבוא אלינו, לתת לנו את כל הניירת ואנחנו נפנה לצוות הבינמשרדי על מנת שהמשפחות לא תצטרכנה להסתובב בין המשרדים ולבקש ניירת.

נורית קורן: אנחנו נפתח היום עם יהודה זכריה.

נורית קורן: בעצם אתם הגעתם מתימן, בוא תספר לנו את כל הפרטים.

נורית קורן: מה שאני רק מבקשת, כדי שנוכל להכין את הפרוטוקול כמו שצריך, כל אחד שמדבר יאמר את שמו וגם את השם של האח בצורה ברורה.

נורית קורן: בבקשה יהודה.

<יהודה זכריה: לפני שאתחיל, שלחתי תמונות.

<מירב שמעון: לגבי התמונות, אברר עם מרינה.

נורית קורן: אנחנו כבר נברר.

<יהודה זכריה: העברתי את התמונות למרינה, ולמה?

<יהודה זכריה: כי בסוף אני רוצה לשים דגש על זה - - -

נורית קורן: התמונות פה, ראיתי אותן אתמול על השולחן.

נורית קורן: תתחיל את הסיפור, מאיפה הגעתם, באיזה שנה, איך קוראים לילד?

<יהודה זכריה: שמי זכריה יהודה, נמצא כאן אח נוסף שלי, יוסי יהודה.

<יהודה זכריה: אנחנו חמישה אחים ואנחנו מדברים על הנעדר, שהוא השישי והוא הבכור: סאלם יהודה.

<יהודה זכריה: הורי, יהודה וחביבה יהודה הגיעו מתימן לישראל כזוג צעיר עם שני ילדים.

<יהודה זכריה: הבכור סאלם, הגיע בערך בן שלוש, השני, הקטן, תינוק בן שנה, יעקב.

<יהודה זכריה: הורי הגיעו למחנה העולים עין שמר בתאריך 20.10.1949.

<יהודה זכריה: סיפור המקרה הוא כזה, כמובן אני יודע את הנתונים מההורים וגם מהוועדות השונות שהורי הגישו את האירוע של המקרה בפני הוועדות.

נורית קורן: את התלונה.

<יהודה זכריה: אני מתמצת ממש.

<יהודה זכריה: בתאריך 11.1.1950, סאלם, שלמעשה הוא אחי הבכור והיה בן שלוש, לא הרגיש טוב כי היה לו פצע מאחורי האוזן וכפי הנראה עלה לו החום.

<יהודה זכריה: לכן הורי פנו, יחד עם הילד, למרפאה במחנה עין שמר.

<יהודה זכריה: במרפאה אמרו להם, תשאירו את הילד לטיפול ויודיעו לכם מתי לבוא לקחת את הילד, כשיבריא.

<יהודה זכריה: למחרת, ב-12.1.50 הורי מקבלים הודעה מהאחראים של המחנה – יש לי גם את השמות שלהם - שהילד נפטר ונקבר בחיפה ועליהם לשבת שבעה.

<יהודה זכריה: כמובן ללא לוויה או הוכחה שאכן הילד נפטר.

<יהודה זכריה: כאן אני רוצה לעצור לרגע ולספר את הסיפור האישי שלי, שלא אשכח אותו לעולם.

<יהודה זכריה: כשהייתי בן 10 גרנו בכפר סבא, זה קרה בשנת 1963.

<יהודה זכריה: הגעתי הביתה אחרי הלימודים בשעה 12:00, הגיע הדוור – אני זוכר את זה מצוין - ומסר לי מכתב, צו גיוס לסאלם יהודה.

<יהודה זכריה: סאלם יהודה כאמור זה הילד שאנחנו מדברים עליו.

<יהודה זכריה: אמרתי לדוור, אין כאן אדם בשם סאלם יהודה, כנראה שזאת טעות.

<יהודה זכריה: הדוור הפציר בי ואמר: ילד, תמסור את המכתב להורים שלך, נקודה.

<יהודה זכריה: בשעה אחת בערך אמי הגיעה אחרי העבודה, היא עבדה במשק בית, הגיעה הביתה, היא לא ידעה קרוא וכתוב, אמרתי לה, אימא, קיבלנו כאן מכתב מלשכת הגיוס למישהו שקוראים לו סאלם, סאלם יהודה, ואמרתי לדוור אין אדם כזה כאן במשפחה.

<יהודה זכריה: כשאימא שלי שמעה את השם סאלם היא פרצה בבכי קורע לב ולא הבנתי למה היא בוכה.

<יהודה זכריה: לאחר זמן מה היא נרגעה ואמרה לי, אני אספר לך מה קרה: במחנה עולים עין שמר היה לנו ילד שלקחנו אותו למרפאה, הוא לא הרגיש טוב, היה לו פצע מאחורי האוזן ולמחרת פשוט נעלם, אמרו לנו שהוא נפטר ולא ידוע מה עלה בגורלו.

<יהודה זכריה: אני כילד שמעתי והתרגזתי.

<יהודה זכריה: התעצבנתי.

<יהודה זכריה: אמרתי לה, אני הולך לעשות בעיות.

<יהודה זכריה: אולם אמי פקדה עלי באותו רגע ואמרה לי, בשום פנים ואופן לא להתעסק עם הפרשה הזאת, רק להשקיע בלימודים ולהתקדם בחיים.

<יהודה זכריה: כשתהיו גדולים תעשו מה שאתם רוצים.

<יהודה זכריה: עלי לציין – ואני אומר את הכול בתמצית - שאמי מסרה עדות בוועדה הראשונה ב-1963 בוועדת מיניקובסקי, יש לנו את האינפורמציה, את הדו"ח.

<יהודה זכריה: לצערי הרב, אמי נפטרה בגיל 50, כנראה ממחלה, מצער, בכל זאת לא עמדה בקשיים שעברו עליה.

<יהודה זכריה: ככה עברו להם הימים והשנים, בשנת 1995 הוקמה ועדת כהן והחלטתי שהגיע הזמן לטפל בבעיה הזאת.

<יהודה זכריה: לכן, יחד עם אבא שלי, זכרונו לברכה, פניתי לוועדת כהן שאמרה מי שרוצה למסור עדות שיגיע וימסור עדות.

<יהודה זכריה: אכן, דיברתי עם אבא שלי והלכתי יחד אתו למסור עדות בוועדת כהן, ששם ישבו שלושה שופטים, השופט כהן, השופטת דליה קובל והאלוף מימון.

<יהודה זכריה: ישבתי ליד אבא שלי, כמובן שהכנתי אותו לפני כן כי הוא התרגש קצת, הוא מסר עדות וזה מופיע בפרוטוקול בגנזך המדינה.

<יהודה זכריה: מה שאני רוצה להדגיש, בוועדת כהן הייתי רשום כנציג של המשפחה כי אמרתי, אני אטפל בעניין על כל המשתמע.

<יהודה זכריה: יצר אתי קשר אדם בשם עמי חובב ואמר לי, תשמע, אני כאן אחראי על המסמכים, על האינפורמציה, אני אעדכן אותך, אהיה אתך בקשר מה עלה בגורלו של סאלם, אחיך הבכור.

<יהודה זכריה: אחרי סיום עבודתה של ועדת כהן יצר אתי קשר עמי חובב ואמר לי, שבעקבות הבדיקה שנעשתה נמצא שהילד נפטר בתאריך 12.1.1950 והוא קבור בחלקת התינוקות במחנה דוד בחיפה.

<יהודה זכריה: אתם תקבלו בדואר תעודת פטירה ואישור קבורה.

<יהודה זכריה: וכמובן יש לי כאן את הסיכום של ועדת כהן, אני אתמצת בתמצית התמצות.

נורית קורן: מה אמרו, בוודאות קרובה נפטר או לא?

<יהודה זכריה: אני בדילמה בקטע הזה.

נורית קורן: מה יש בפניך, איזה מסמכים?

<יהודה זכריה: בפני יש מסמך, סיכום של ועדת כהן על פרטי התלונה.

<יהודה זכריה: אני רוצה להקריא את זה ממש בקצרה ואת ממצאי החקירה.

<יהודה זכריה: התלונה, על פי עדותו של מר יהודה – אבא שלי – אבי הילד: המשפחה עלתה מתימן ב-1949 ב"מרבד הקסמים", יחד עם סאלם בן השש – כך כתוב, לדעתי הוא היה בן שלוש ואין פה דיוקים – על כל פנים, הם היו במחנה העולים עין שמר.

<יהודה זכריה: כחודשיים שלושה אחרי שהגיעו הילד סבל מכאבים ונפיחות מאחורי האוזן ונלקח למרפאה בעין שמר.

<יהודה זכריה: יום למחרת הלך האב למשרד המחנה ושם נאמר לו על ידי מנהל המחנה מר יצחק אריכא, שסאלם נפטר.

<יהודה זכריה: ההורים לא ראו גופה או חלקת קבר.

<יהודה זכריה: כאן הם כותבים בסיכום של ועדת כהן "עדויות לא נמסרו בוועדות הקודמות".

<יהודה זכריה: הן כן נמסרו.

<יהודה זכריה: כאן, בנקודה הזאת - אני כבר דיברתי עליה - לימים קיבלה המשפחה לדבריה צו גיוס של סאלם.

<יהודה זכריה: באחד המסמכים של הוועדה נדמה לי שראיתי את צו הגיוס בתיק שנמצא בוועדה, בוועדת כהן.

<יהודה זכריה: אפשר לבדוק את זה.

<יהודה זכריה: בסיכום הם כותבים כך: הוועדה איתרה חשבון לתשלום של בית חולים רמב"ם עבור חודש ינואר 1950, שהוגש למשרד הבריאות, ממנו עולה שסאלם יהודה עלה ארצה בשנת 1949, הוא נכנס לבית חולים בתאריך 11.1.1950 ונפטר למחרת ב-12.1, בתום יום אשפוז אחד.

<יהודה זכריה: הוועדה איתרה את גיליון החולה ממנו עולה, שהוא התקבל לבית החולים ולמחרת הוא נפטר.

<יהודה זכריה: נקודה חשובה מאוד: הוועדה איתרה את גיליון החולה בבית החולים ממנו עולה, שסיבת המוות – זו הנקודה הכי חשובה כאן בתיק – הלם כתוצאה מזיהום.

נורית קורן: מהלם וזיהום?

<יהודה זכריה: הלם כתוצאה מזיהום.

<יהודה זכריה: חבר'ה, לקחו אותו למרפאה עם פצע מאחורי האוזן, והנה הוא כאן הגיע לבית החולים, לחדר ניתוחים והוא נפטר בחדר הניתוחים, סיבת המוות: הלם כתוצאה מזיהום.

<יהודה זכריה: אני חושב שזה בהחלט טעון בדיקה.

נורית קורן: בתיק יש את המסמכים של כרטיס החולה?

<יהודה זכריה: כן.

נורית קורן: יש שם עוד דברים?

<יהודה זכריה: יש.

<יהודה זכריה: יש לי תיק ואני אעביר הכול.

<יהודה זכריה: דיברתי אתך בעל פה ואמרתי שאדבר על זה.

נורית קורן: נכון.

<יהודה זכריה: אנחנו האחים מדי פעם משוחחים על הפרשה הזאת, בפרט בחודשים האחרונים היות וזה קיבל תהודה רצינית בתקשורת.

<יהודה זכריה: כולם כולם מדברים על כך ולכן החלטנו האחים להגיע ולראות על מה מדובר.

<יהודה זכריה: קיבלנו את המסמך שהוא קבור בחלקת התינוקות במחנה דוד בחיפה.

<יהודה זכריה: החלטנו להגיע לשם ולראות על מה מדובר.

<יהודה זכריה: הנה התמונות אצלך מתאריך 7.7.2017, ממש לפני חודשיים.

<יהודה זכריה: אחי יוסי, זה שיושב לימיני, יצר קשר עם חברת קדישא במחנה דוד בחיפה, אמרו לו ליצור קשר עם עובד שהוא אחראי שם על חלקת הקבורה משנת 1950.

<יהודה זכריה: אכן הוא קיבל אותנו בבוקר בשער בית העלמין ולקח אותנו שתיים שלוש דקות הליכה לאותה חלקת קבורה.

<יהודה זכריה: שם לצערנו לא רואים שום דבר, לא מצאנו כלום ואין שום קצה חוט כדי לראות סימן או אפילו קבר אחים או מצבה לכל הילדים שם.

<יהודה זכריה: אני רוצה להודיע, שמאוד כאב לי להיות שם במקום, להישאר חסר אונים.

<יהודה זכריה: האם הוא נפטר?

<יהודה זכריה: האם יש קבר באותו מקום?

נורית קורן: יהודה, הוא הראה לכם רישיון קבורה?

<יהודה זכריה: רישיון קבורה אני חושב שיש לנו.

<יהודה זכריה: לפחות אם יכולנו לומר קדיש או אשכבה לזכרו, בכל מקרה זו תעלומה ולאלוקים פתרונים.

נורית קורן: נכון.

<יהודה זכריה: לסיום, בשם כל האחים שלי ובכלל בשם כולם אני מאחל לוועדה ולעומדת בראשה, חברת הכנסת נורית קורן, שתזכו להגיע בעזרת השם לחקר האמת והצדק ייצא לאור.

<יהודה זכריה: תודה רבה.

נורית קורן: אמן.

נורית קורן: מה שאני רואה כאן וטוב שצילמתם, זה בעצם דגם של מה שנמצא כמעט ברוב בתי הקברות שקברו את הילדים.

נורית קורן: אנחנו כבר עשינו סיור בסגולה ובסגולה, אחרי שפתחו ב-1997 עשרה קברים מדגמיים, הוציאו 22 שלדים אבל לא נמצא שום קשר למה שהיה כתוב מעל הקברים ולרישיונות הקבורה.

נורית קורן: הם החליטו לשפץ וסידרו שם, אז זה נראה קצת יותר טוב אבל זה פשוט נורא לראות 400 קברים קטנים, אני לא עומדת בזה.

נורית קורן: פה רואים שממש זה נשאר, אף אחד לא טרח לסדר ולעשות משהו וזה נשאר עם המצבות הקטנטנות האלה ואם הן נופלות, אי אפשר לדעת אם זה נכון או לא.

נורית קורן: אנחנו נעשה סיור אחרי החגים, אולי נצליח קצת לפני, אנחנו צריכים להודיע שאנחנו מגיעים.

נורית קורן: אנחנו נקרא לך.

נורית קורן: יש לנו רשימה של אנשים, כבר פילחנו לפי ועדת כהן קדמי את כל בתי הקברות, איפה יש, והזמנו אנשים לבוא כשסיירנו.

נורית קורן: סיירנו בסגולה, סיירנו פה בבית הקברות בגבעת שאול.

נורית קורן: שם זה נורא כי הם כיסו כבר באדמה את כל הקברים הישנים, קברו מעליהם ועכשיו יש קומה שלישית.

נורית קורן: זה מצער מאוד אבל פה לפחות זה לא מכוסה ונוכל לפתוח את הקברים ולראות מה קורה.

נורית קורן: זה מזוויע לראות את כל הדבר הזה שזה מוזנח ביותר, וזה שהמשפחה לא יודעת – הדבר החשוב ביותר שאמרת, שאין לכם קבר, ציון של הקבר לבכות עליו.

נורית קורן: אתה יודע מה, בגלל זה אני מובילה הצעת חוק לפתיחת קברים, שלפחות אנשים יוכלו לשבת את השבעה כמו שצריך, לעשות מצבה ודי לסגור את הסיפור.

נורית קורן: מי שבאמת נפטר, שיהיה קבר, שיהיה ציון של קבר.

<יוסף יהודה: שמי יוסי יהודה, אני אחיו של זכריה, לגבי המקום בבית העלמין, יש שם חלקת אדמה ענקית שאי אפשר לדעת מה יש מתחת לאדמה, קרקע חשופה ואין לדעת מה קורה שם.

נורית קורן: זה באמת מזוויע, זה נורא.

נורית קורן: גם את זה אנחנו נתקן.

נורית קורן: נעבור למשפחה הבאה, שמעון בן עזריאל.

<שמעון בן עזריאל: אני רוצה לספר מההתחלה.

נורית קורן: בקיצור ותגיד לנו מתי עליתם ארצה.

<שמעון בן עזריאל: אני עליתי ארצה בעלייה בלתי לגאלית ב-1948 ממרוקו, אשתי ז"ל ואני.

<שמעון בן עזריאל: אשתי הלכה לעולמה בת 35 אחרי שילדה לי ארבעה בנים.

<שמעון בן עזריאל: הילד הבכור הראשון, הכול היה בסדר.

<שמעון בן עזריאל: היא היתה בריאה ושלמה, חזרה הביתה.

<שמעון בן עזריאל: איך שאני הגעתי אתה, לקחו אותי למבשרת, ירושלים, לעבוד שם עם הצבא בתעלות הגנה לחיילים.

<שמעון בן עזריאל: כשסיימתי את העבודה ירדתי הביתה ואני מוצא את אשתי בבית בוכה ואומרת לי, היה טלפון והודיעי לי שהילד נפטר.

<שמעון בן עזריאל: אמרתי לה, עדיין לא ראינו אותו.

<שמעון בן עזריאל: איך את?

<שמעון בן עזריאל: אומרת לי, אני מרגישה טוב, הכול בסדר אצלי.

<שמעון בן עזריאל: רק מה שהודיעו בטלפון, שהילד נפטר ואנחנו נעשה את הסידורים היות ואתם לא יודעים, אתם חדשים בארץ.

נורית קורן: אמרו לה את זה אחרי שהיא ילדה?

נורית קורן: בן כמה היה הילד?

<שמעון בן עזריאל: הילד היה בן כמה ימים.

<שמעון בן עזריאל: לא ראינו אותו.

<שמעון בן עזריאל: אני בכלל לא ראיתי אותו, גם אשתי ז"ל, אני לא יודע אם היא ראתה אותו.

נורית קורן: היא בעצם יצאה מבית החולים מבלי לקחת אותו.

<שמעון בן עזריאל: נכון, בלי לקחת אותו.

<שמעון בן עזריאל: אני הייתי עסוק בלהשיג פרנסה היות ולא היה לי שום נייר בארץ, עליתי בעלייה בלתי לגאלית, הכול היה תמורת שוחד, הגעתי ממרוקו לאלג'יר, מאלג'יר הגעתי לצרפת, בצרפת הצטרפתי לקבוצה של ניצולי שואה, הייתי אתם.

<שמעון בן עזריאל: באלג'יריה אמרו לי, אתה לא יכול להפליג היות ואנחנו מפליגים רק בסירות, אשתך לא יכולה לבוא.

<שמעון בן עזריאל: שאלתי, מה הסיבה?

<שמעון בן עזריאל: אמרו לי, היא בהיריון.

<שמעון בן עזריאל: אם היא לא בהיריון, תביא פתק.

<שמעון בן עזריאל: הלכנו לרופא, רופא בדק אותה ואמר אין לה כלום, נתן לנו פתק ועם זה העלו אותנו לצרפת.

<שמעון בן עזריאל: בצרפת יצא מנהל הקבוצה ואמר, מי שאשתו בהיריון תקבלו תוספות למשפחה.

<שמעון בן עזריאל: אז התחילו לתת לנו תוספות בצרפת.

<שמעון בן עזריאל: מצרפת הגעתי ארצה לבנימינה.

<שמעון בן עזריאל: אחרי בנימינה העבירו אותנו לירושלים.

<שמעון בן עזריאל: בירושלים היינו שלוש משפחות בדירה אחת.

<שמעון בן עזריאל: אני הייתי בחדר אחד, שכן אחר בחדר אחד והשלישי היו לו שני חדרים כי היו לו שני ילדים.

<שמעון בן עזריאל: מאז המשכתי לחיות שם עד שריחם השם, התחלתי לעבוד והתחלתי להתפרנס.

<שמעון בן עזריאל: נרשמתי בשיכון וכל החיסכון שהיה לי נתתי עבור השיכון הזה ועברנו לרחוב יהושע בן נון בירושלים 38 ומאז לא ראינו את הילד.

<שמעון בן עזריאל: אבל כשקמה המהומה, כששמעתי על כך, עלה לי: איך לא דיברנו, היינו תמימים, היינו כמו בהמות.

<שמעון בן עזריאל: ממש נחשבנו לבהמות בזמנו.

נורית קורן: לא התלוננתם?

נורית קורן: לא התלוננתם בוועדת כהן קדמי?

<שמעון בן עזריאל: אני לא שומע כל כך טוב.

נורית קורן: אני יודעת.

נורית קורן: בוועדת כהן קדמי לא התלוננתם?

<שמעון בן עזריאל: באותו זמן?

נורית קורן: בשנות התשעים.

<שמעון בן עזריאל: זו פעם ראשונה שאני פה.

<שמעון בן עזריאל: אני הוזמנתי על ידי מירב, פעם ראשונה שאני פה.

<שמעון בן עזריאל: נולדו לנו עוד שלושה ילדים והם בריאים ושלמים, כל אחד עם המשפחה שלו, ברוך השם הם נמצאים בחיים טובים.

נורית קורן: יש לך תעודת זהות של הילד?

<שמעון בן עזריאל: יש לי של הילדים, אבל לא של הילד הזה.

<שמעון בן עזריאל: מה שיכולתי להשיג זה תעודת פטירה.

<שמעון בן עזריאל: תעודת הפטירה אין לה שום שורש, לא מספר זהות, לא שם אבא, לא שם אימא, לא מקום ולא שום דבר.

נורית קורן: ניקח את כל הניירת ממך ונבדוק מה קורה.

נורית קורן: מאיר, לפי הכרטיס של האימא, מאיר הוציא - - -

<מאיר אמסלם: אני יודע עכשיו מי אתה.

נורית קורן: לכל היושבים פה, מאיר ממונה על הרישום, מנהל הגנזך, והוא עושה את העבודה הכי קשה, כל מי שנפטר הוא מוציא אותו מהרשימה.

נורית קורן: הוא הממונה על מרשם האוכלוסין והוא עושה עבודת קודש.

נורית קורן: כאן המקום להודות לך מאיר, על כל מה שאתה עושה ומגיע לכל הישיבות שלנו.

נורית קורן: במקרה כזה מאיר, אפשר לראות שיש רישיון קבורה ואיפה הוא קבור.

נורית קורן: כי בעצם אם זה ילד שהיה כמה ימים, לפי ההלכה זה נפל, גם אין ציון של קבר.

נורית קורן: הוא יכול לדעת איפה הוא קבור או לא?

<מאיר אמסלם: לפי התאריכים שאני זוכר, לדעתי אפילו לפני קום המדינה, לא היו מספרי זהות.

נורית קורן: המקרה שלו הוא לפני קום המדינה?

<מאיר אמסלם: לפני נובמבר 1948, אם אני לא טועה.

<מאיר אמסלם: נכון?

<שמעון בן עזריאל: אני הגעתי בשנת 1948.

<מאיר אמסלם: תן לי רגע את התעודה.

<מאיר אמסלם: הפטירה היתה בינואר 1949.

<מאיר אמסלם: אני אישית לא מצאתי רשומה למספר זהות.

<שמעון בן עזריאל: הגעתי לארץ בשנת 1948.

<מאיר אמסלם: נשמה, מדברים על אליאס, לא מדברים על זה.

<מאיר אמסלם: אנחנו מדברים על ילד שהוא בן שמונה ימים, לפי הרשומות שלנו, לפי ספרי הפטירות של ירושלים שאני בדקתי.

<מאיר אמסלם: הילד הזה נפטר בבית החולים "ביקור חולים".

<מאיר אמסלם: לדעתי אפשר לבדוק עם "ביקור חולים", יש להם רשומות ישנות, יש להם ספרים, הספרים שלהם אמורים להיות 100 שנה בתוקף.

נורית קורן: אדוני, אנחנו נבדוק וניתן לך קצת יותר פרטים.

נורית קורן: אם מאיר אומר שהוא בדק, כנראה שהוא באמת נפטר ואם נדע איפה הוא קבור אולי זה גם יניח את דעתו.

נורית קורן: אנחנו עוברים לאסתר עודד בבקשה.

<אסתר עודד: שמי אסתר עודד, אני מאוד מתרגשת ולכן יהיה לי יותר קל לקרוא.

נורית קורן: אין שום בעיה, בבקשה.

<אסתר עודד: קודם כל אני חושבת שלא במקרה הגענו לפרשת כי תצא, יש שם משפט שאומר "כי יימצא איש גונב נפש מאחיו מבני ישראל ויתעמר בו ומכרו ומת הגנב ההוא ובערת הרע מקרבך".

<אסתר עודד: עכשיו אני רוצה לקרוא את התיעוד.

<אסתר עודד: אני אקרא את התיעוד ואני גם רוצה לומר איזה שהיא אמירה מסוימת.

<אסתר עודד: שלום לכל עם ישראל ולכל היהודים באשר הנכם.

<אסתר עודד: תודה רבה לך חברת הכנסת נורית קורן שעושה עבודת קודש, יישר כוח.

נורית קורן: תודה.

<אסתר עודד: אחלק את דברי לשלושה סעיפים.

<אסתר עודד: סעיף ראשון: צדק – תיעוד של משפחתנו.

<אסתר עודד: שמי אסתר עודד מכרכור.

<אסתר עודד: הורי מלכה וניסים ז"ל עלו מתימן לארץ ישראל בשנת 1948.

<אסתר עודד: עם הגיעם ארצה הועברו למחנה עולים המכונה מעברת עין שמר.

<אסתר עודד: אחי משה נולד ילד יפה תואר, בהיר ותכול עיניים, בדומה לאבי ז"ל.

<אסתר עודד: היחיד מבין אחיי שנולד עם עיניים כחולות ובורקות ביופיין.

<אסתר עודד: אני זוכרת את אמי כשתיארה אותו ואת מראהו היפה, התמלאו עיניה בדמעות ובתוכה ידעה שהוא חי וגנבו לה אותו.

<אסתר עודד: בהגיעו לגיל 3 בשנת 1951, הילד משה הצטנן באורח קל.

<אסתר עודד: האחות הגיעה לבקר כמדי יום במחנה ונתנה את עיניה באחי כמעין ציידת.

<אסתר עודד: האחות אמרה לאמי, ורד, הילד מקורר, חייב לראות רופא.

<אסתר עודד: אמי השיבה כי אין לו כלום ואין צורך שייצא מהמחנה.

<אסתר עודד: האחות שכנעה אותה שרק ליום אחד, לביקורת.

<אסתר עודד: אמי השתכנעה והאמינה לה.

<אסתר עודד: עוד באותו לילה לקחו את משה באמבולנס כגנבים לבית חולים רמב"ם.

<אסתר עודד: למחרת, אימא הלכה לבית החולים לביקור, היא שמחה לראותו בריא וביקשה לקחתו הביתה, אולם האחות אמרה לה, שיישאר עוד יום להשגחה, יש הרבה מחלות במחנה, יותר בטוח שיישאר עוד יום להשגחה.

<אסתר עודד: ברוב תמימותה השתכנעה אמי.

<אסתר עודד: למחרת, הגיעה אמי לקחת את משה, הפעם בליווי אבי, נסים.

<אסתר עודד: אמרו להם, הילד נפטר.

<אסתר עודד: איך נפטר?

<אסתר עודד: אתמול היה בריא, מה קרה?

<אסתר עודד: לא הועילו זעקות השבר של הורי.

<אסתר עודד: אבי ביקש לראות את הגופה.

<אסתר עודד: האחות הגיעה עם בובת גומי בעלת עיניים חומות ושמיכה דקה.

<אסתר עודד: לקחה את השמיכה וסגרה על פני הבובה.

<אסתר עודד: הורי נבהלו.

<אסתר עודד: מה זה, זה לא התינוק שלי, תחזירו לי את הילד שלי.

<אסתר עודד: אך קולם לא נשמע.

<אסתר עודד: רצו לקבור אותו.

<אסתר עודד: נאמר להם, שבגיל כזה לא קוברים.

<אסתר עודד: הורי המשיכו בחיים.

<אסתר עודד: אבי אדם מאמין, ידען גדול בתורה, חזן בית כנסת, קיבל את הדין.

<אסתר עודד: כעבור 15 שנים קיבלנו צו גיוס לאחי משה.

<אסתר עודד: בתחילה לא ייחסנו לזה חשיבות רבה.

<אסתר עודד: אמרנו, כנראה נפלה טעות, כנראה כבר מת.

<אסתר עודד: לאחר כשבוע הגיעו שוטרים צבאיים לבית הורי, ביקשו לחפש את משה בבית, טענו שהוא נחשב לעריק.

<אסתר עודד: אנחנו נדהמנו וצעקנו לשוטרים, אם כך, הוא בחיים, שיקרתם לנו, גנבתם אותנו.

<אסתר עודד: לא נרגענו מאז.

<אסתר עודד: הלכתי למשרד הפנים עם מספר תעודת הזהות של משה וברישומיהם מופיע: עזב את הארץ.

<אסתר עודד: בעקבות גל צווי הגיוס שנשלחו אז, הארץ רעשה וגעשה.

<אסתר עודד: אילנה דיין עשתה כתבה בטלוויזיה ודיברה על חטופי תימן.

<אסתר עודד: זה היכה בכל בית תימני.

<אסתר עודד: אני הזמנתי לביתנו כתב "מעריב", למקומון חדרה, ראיין את אמי, לקח תמונות, הכתבה נגנזה וכששאלתי אותו מדוע לא נכתבה, נאמר לי, אין אישור להוציאה.

<אסתר עודד: באותם ימים קם איש אמיץ, עוזי משולם ז"ל, שהוא ואנשיו חקרו ותיעדו את חטיפת הילדים.

<אסתר עודד: בתקשורת בחרו להציגו כאדם הזוי, כמי שמנהל כת מסוכנת המתבצרת עם נשקים.

<אסתר עודד: צלף משטרתי ירה בשלומי אסולין ז"ל, אחד מאנשי משולם, את משולם הכניסו לכלא ולימים נפטר וכך נסתם שוב הגולל על חטיפת הילדים.

<אסתר עודד: פנינו לוועדת שלגי אך נאמר לאחי ראובן, שמשה נפטר.

<אסתר עודד: הפרשה עלתה שוב לכותרות - - -

נורית קורן: תתמקדי רק בפרשה שלך בבקשה.

<אסתר עודד: אוקי.

<אסתר עודד: בשנת 1958 נולדה לנו אחות בשם אסתר, ילדה יפה עם שיער שחור.

<אסתר עודד: נאמר לאמי כי הילדה נפטרה.

<אסתר עודד: המיילד היה מזרחי ושוב נאמר לה כי לא קוברים בגיל הזה.

נורית קורן: באיזה שנה היא נולדה?

<אסתר עודד: בשנת 1955.

<אסתר עודד: התינוקת נקראה על שם סבתי אסתר שנפטרה כחודשיים לפני הלידה.

<אסתר עודד: אמי חשבה שהתינוקת נפטרה כתוצאה מהבכי.

<אסתר עודד: ומקרה נוסף היה עם אחי מרדכי שנולד בשנת 1961, באותו בית חולים "הלל יפה", עם אותו מיילד שהיה אימת כל היולדות.

<אסתר עודד: עוד בטרם הלידה אמי אמרה, רק שלא יהרוג לי את הילד.

<אסתר עודד: שם לה זריקה, המים ירדו וזהו, אין ילד, חזרה במונית ללא הילד.

<אסתר עודד: ואני שואלת, היכן הילדים?

נורית קורן: שלושה ילדים?

<אסתר עודד: אני שואלת למה ומדוע?

<אסתר עודד: העדה התימנית עברה בתימן שואות, גזירות, קשיי מחייה, עם כל הרשע הזה שרדה ועמדה על רגליה, בדרך לארץ נפטרו רבים.

<אסתר עודד: זאת התודה שמגיעה להם, חטיפה וגניבת ילדים?

<אסתר עודד: הורי חשבו שהגיעו לארץ המובטחת, ארץ זבת חלב ודבש, אך לא ידעו שיש בה לא רק דבש אלא עוקץ, ארץ אוכלת וחוטפת ילדיה.

<אסתר עודד: הסעיף השני שאני רוצה לדבר עליו זה ריפוי.

<אסתר עודד: אני פונה אליכם המאומצים, שאתם החטופים למעשה, שתהיו אמיצים ותצאו מחסידי אומות העולם המחביאים אתכם עדיין, נותנים לכם מחסה ובית חם ואומר להם תודה רבה.

<אסתר עודד: זהו, המלחמה הסתיימה, פנינו לשלום.

<אסתר עודד: הגיע הזמן לצאת ולהתאחד עם משפחותיכם.

<אסתר עודד: רצינו שתדעו שהפכנו כל אבן, כל פינה, כל חקירה, בכינו, הורינו מיאנו להינחם כי ידעו שילדם בחיים.

<אסתר עודד: ידינו ורגלינו היו כבולות עקב ממסד עיקש שטייח ולא נתן להם להגיע לחקר האמת.

<אסתר עודד: האמת תצא בסוף, בין היתר גם בעזרתכם.

<אסתר עודד: תהיו אמיצים ובואו אלינו בצעד צעד ובסוף נלך למקום בטוח שהוא ביתכם האמתי, נתחיל תהליך של ריפוי וכולנו נתרפא בטיפול שלעולם לא תצעדו לבד.

נורית קורן: אסתר, צר לי שאני עוצרת אותך אבל שלושה ילדים זה יותר מדי.

נורית קורן: תעודות זהות יש לך של מישהו?

<אסתר עודד: יש לי תעודת זהות של משה.

<אסתר עודד: ושנת 1955 ו-1961 זה בטח רשום כבר במרשם האוכלוסין, זה כבר שנים מאוחרות.

נורית קורן: מאיר, נוכל להוציא תעודות זהות לגבי שאר הילודים, כרטיס של האימא?

<מאיר אמסלם: הם נולדו בחיים?

<אסתר עודד: כן, הבת נולדה ואחרי יומיים אמרו שהיא נפטרה.

<מאיר אמסלם: אז כן, במקרה הזה צריכה להיות תעודת זהות.

<אסתר עודד: המקרה השלישי, אני לא יודעת מה הסוד, הוא נתן לה זריקה ואמר לה שהילד נפטר באותו יום.

<אסתר עודד: קראו לו מרדכי.

<מאיר אמסלם: פה אנחנו צריכים לבדוק, אם הילד נולד בחיים אמורה להיות תעודה לידת חי, אם הוא נולד נפל – לא רושמים.

נורית קורן: רמב"ם - - -

<אסתר עודד: לא, זה ב"הלל יפה".

<מאיר אמסלם: בית החולים ברנדס, "הלל יפה" קם מאוחר יותר.

<אסתר עודד: זה היה בית החולים ברנדס.

נורית קורן: אנחנו ניקח את תעודת הזהות של האימא, זה מה שאנחנו צריכים ואפשר לעלות על זה.

נורית קורן: מה שמזוויע בסיפור הזה שמדובר בשניים בוודאות, וגם השלישי, פשוט נורא.

נורית קורן: אחרי הסיפור שלך אני רוצה לקרוא מכאן לאנשים שלקחו חלק, או אנשים שיודעים על אנשים אחרים, שהיה להם יד בפרשה, אני קוראת לאנשים האלה לבוא ולתת לנו עדות, לתת לנו קצה חוט, אולי הם ידעו למי מסרו את הילדים, שנדע משהו ושיהיו אמיצים כמו למשל שלומית מליק, שלפני חודש סיפרה את הסיפור שלה ואמרה בפירוש שהיא מסרה ילדים ובאו אנשים מחוץ לארץ ולקחו אותם לאימוץ.

נורית קורן: קשה לי, אני לא נרגעת מהסיפורים האלה וכל פעם זה יותר ויותר חמור.

<אתי יונתי: שלום, אני אתי יונתי, תמי אחותי כאן אתי, אני גם מתרגשת ולכן אולי גם אקריא, זה יהיה יותר קל.

<אתי יונתי: חשבנו שתקרינו את הסרט של אימא שלי - - -

נורית קורן: לא תמיד אנחנו יכולים, הלוגיסטיקה, הטכנולוגיה קצת מורכבת.

<אתי יונתי: ב-16 בנובמבר 1949 הורי, אברהם ונעמי, עלו מתימן במבצע "מרבד הקסמים".

<אתי יונתי: הורי עזבו את הכול בארץ מוצאם והתחילו את דרכם לארץ ישראל.

<אתי יונתי: הדרך היתה ארוכה ורצופה פחדים וחששות מפני השכנים והסביבה על אף יחסי השכנות הטובה שאפיינה את שנות מגוריהם שם.

<אתי יונתי: בנוסף לכך גבתה הדרך מחירים בגוף ובנפש.

<אתי יונתי: בדרך לארץ איבדו אמי ואבי את בתם אסתר, שאני קרויה על שמה, והיא בת ארבע בלבד.

<אתי יונתי: אסתר נקברה בדרך בחולות עדן.

<אתי יונתי: סיפור זה מצטרף למותו של בנם הבכור בנימין, ביום ברית המילה שלו.

<אתי יונתי: שנים ספורות קודם לכן הורי ומשפחתם המורחבת המתינו במפרץ עדן בדריכות ובכיליון עיניים במשך כמה שבועות לעלייתם למטוס אשר ייקח אותם לארץ המובטחת.

<אתי יונתי: עם הגיעם לארץ שוכנו במחנה העולים בעין שמר.

<אתי יונתי: אימא, שהיתה בחודש החמישי להריונה, ילדה בשעה טובה תינוק קטן ובריא בבית היולדות ברנדס בחדרה.

<אתי יונתי: על פי הרישומים של בית היולדות עולה כי אמי אושפזה בין התאריכים 15-19.3.1950.

<אתי יונתי: לתינוק הקטן ניתן השם ציון המבטא את הכמיהה לציון שאפיינה את העלייה מתימן, ובתוכם גם את אימא ואבא שלי.

<אתי יונתי: לאחר שחרורם של אמי ואחי מבית היולדות, שוכן ציון בבית התינוקות עם כלל התינוקות שהיו במעברה.

<אתי יונתי: הרעיון לפיו התינוקות יישנו בנפרד מהוריהם היה זר לאימא שלי אבל עקב הקור וסופות השלגים שהיו באותן שנים, היא החליטה להשאיר את התינוק שם מתוך ציפייה שידאגו לו ומתן אמונה ביושר הממסד והעובדים.

<אתי יונתי: במשך שלושת החודשים הבאים אימא מגיעה לבית התינוקות להיניק את ציון בזמנים ובמועדים שנקבעו.

<אתי יונתי: כבר אז החלו להסתובב שמועות על חטיפת ילדים ואימא דאגה מכך ולכן החליטה להישאר עם ציון עד כמה שניתן ולישון על הכיסא ליד מיטתו.

<אתי יונתי: באחד הימים הגיעו שתי נשים וגבר, שזוהו כצוות הרפואי לבית התינוקות של המעברה.

<אתי יונתי: אימא פנתה לבחורה התימנייה שעבדה שם במקום בהתנדבות בטיפול בתינוקות וביקשה ממנה לברר עם הצוות את פשר מעשיהם.

<אתי יונתי: אנשי הצוות טענו כי הם לוקחים את התינוקות לבדיקה בבאר יעקב - אותה אישה קוראים לה וג'די ברכה, היום היא ברכה וג'די קיסר, היא לא מעוניינת לדבר, ניסינו אנחנו המשפחה ובהמשך אספר על המפגש הראשון שהיה לאימא שלי אחרי שנים, שחיפשה אותה ומה קרה – וישיבו אותם בתוך שבוע עד שלושה שבועות.

<אתי יונתי: אימא שלי שראתה את אנשי הצוות שמוציאים את 14 התינוקות - ספרה אותם, שהיו בבית התינוקות – לתוך אמבולנס שעמד בחוץ, הרגישה שמשהו מוזר מתרחש.

<אתי יונתי: היא החליטה לשמור את ציון אצלה ביד וביקשה להסתתר עד שייצאו את בית התינוקות, אך הצוות לא איחר לבוא.

<אתי יונתי: שתי הנשים הגיעו גם אל אימא שלי, האחת החזיקה את ידיה והשנייה תלשה את ציון ממנה ועלו על הרכב שהמתין להם.

<אתי יונתי: אימא ניסתה להתנגד, רדפה אחרי המכונית הנוסעת, ניסתה לזרוק אבנים אך לא הצליחה לעצור את מעשה החטיפה.

<אתי יונתי: מאז אותו יום נעלמו עקבותיו של ציון ועקבותיהם של 14 התינוקות מבית התינוקות.

<אתי יונתי: אימא שלי, שהיתה כל חייה אישה נמרצת, אסרטיבית ואינטליגנטית מאוד, לא ויתרה.

<אתי יונתי: היא ושאר הנשים שילדיהן נחטפו מבתי הילדים פנו כל יום למזכירות, ליצחק אריכא, מנהל מחנה א' בעין שמר במעברה, ולדוד אורבך, מדריך שהיה במקום, בבקשה להבין לאן נעלמו עקבותיהם.

<אתי יונתי: הם עשו זאת יום יום במשך החודשים שלאחר החטיפה ועד לעזיבתם את מחנה העולים בעין שמר.

<אתי יונתי: דרישותיהן לא נענו.

<אתי יונתי: המשיכה אימא לחפש את ציון גם באמצעים אחרים לאורך כל השנים.

<אתי יונתי: היא ובני משפחה נוספים ניסו לאתר את ציון בדרכים רבות ומגוונות: המדור לחיפוש קרובים, מתן עדות בכל הוועדות והחקירות השונות, בראיונות אישיים, בתכניות רדיו, בסרט חשוב שעשתה ציפי טלמור "בדרך ללא מוצא", בתכנית הטלוויזיה עובדה.

<אתי יונתי: שנים מאוחר יותר פגשה אימא את ברכה וג'די – אני חייבת לעצור ולספר לכם איך היה המפגש.

<אתי יונתי: אני עברתי לשכונה פה בבקעה.

<אתי יונתי: אימא שלי כל השנים חיפשה את האישה הזאת שקראו לה ברכה וג'די, היא לא ידעה שהיא התחתנה ונישאה למשפחת קיסר.

<אתי יונתי: התארחה אצלי בשבת, כמובן שהיינו בבית הכנסת, בדרך מבית הכנסת אחת הנשים שהכירה את אימא שלי הזמינה אותנו לקידוש אליה.

<אתי יונתי: איך שאנחנו נכנסים, ממש אחרי שתי דקות, נכנסת אישה, אימא שלי רואה אותה והיא פשוט צרחה צרחות.

<אתי יונתי: מי שמכיר את אימא שלי, היא אישה עדינת נפש.

<אתי יונתי: היא צרחה ואמרה לה, ברכה, בבקשה, תגידי לי איפה הבן שלי, אני מחפשת אותך שנים, שנים, את לא עונה לי.

<אתי יונתי: כמו שאז היא אמרה לה אני לא יודעת, אמרה, באמת אני לא יודעת, למה את חושבת שאני יודעת?

<אתי יונתי: ואז היא אמרה לה, את היית שם, את היית שם.

<אתי יונתי: אני לא ידעתי לדבר עברית, ניגשתי אלייך ואמרתי לך בתימנית, תשאלי אותם לאן הם לוקחים את הילדים?

<אתי יונתי: היא אמרה לה, הם לוקחים אותם לבאר יעקב והם יחזירו אותם.

<אתי יונתי: היא שאלה אותה לכמה זמן?

<אתי יונתי: היא אמרה לשבוע, שבועיים, שלושה.

<אתי יונתי: אימא שלי אמרה לה, הילד לא חולה, למה צריך לקחת אותו?

<אתי יונתי: היא אמרה לה, אני לא יודעת.

<אתי יונתי: זה היה המפגש עם ברכה וג'די אחרי הרבה הרבה שנים שהיא ניסתה למצוא אותה ולא הצליחה.

<אתי יונתי: זה היה מפגש טראומתי.

נורית קורן: את יודעת אם ברכה בחיים היום?

<אתי יונתי: בטח, כן.

<אתי יונתי: נדמה לי שכתבתי לך פעם, היא לא עונה לטלפונים.

<אתי יונתי: דיברתי עם אחת האחייניות שלה, היא הוציאה ספר, קורות חיים שלה, את הנושא של עין שמר היא בכלל לא מזכירה.

<אתי יונתי: אני יודעת שהיתה אתה מישהי בשם יהודית, שתיהן עברו לירושלים כדי לעזור בעלייה התימנית בעין שמר, לתרגם את השפה, להיות איש קשר, בינתיים לעבוד ולקבל שכר.

<אתי יונתי: אותה יהודית כותבת באחת העדויות, שהיא אכן ראתה שלוקחים ילדים, או שהיא ליוותה ילדים לבתי חולים.

<אתי יונתי: היא ראתה את זה, כן, וברכה לא.

<אתי יונתי: אימא שלי אומרת, שבעיניים שלה היא היתה נוכחת שם באותה סיטואציה כשהוציאו את 14 הילדים.

<אתי יונתי: אמי נפטרה לפני שלוש שנים וחצי ועד יומה האחרון לא שכחה את ציון.

<אתי יונתי: עדותה נשארה תלויה ועומדת עד עצם היום הזה וצוואתה פעורה ונמצאת אתנו פה היום.

<אתי יונתי: היא ואנו דורשים לדעת מה עלה בגורלו של אח שלנו ציון.

<אתי יונתי: אנחנו דורשים הכרה בפצע הפתוח, לקיחת אחריות של הממסד והגיעה אל האמת.

<אתי יונתי: אימא שלי, המשפט שהכי קשה לנו אתו, שאימא שלי לא האמינה שמי שעשה את זה הם יהודים.

<אתי יונתי: בכל מקום שהיא היתה היא אמרה, מי שעשה את זה הוא בוודאי לא יהודי.

נורית קורן: כן, פרשה בעייתית.

נורית קורן: תני לאחותך.

<תמר הררי: שמי תמר הררי, אחותה של אתי.

<תמר הררי: השאלה שלי, פרוש, לפני המון שנים, בעדות שלו רצה לדבר ולשתף.

<תמר הררי: השאלה שלי, מי לא נתן לו, ממי הוא פחד?

<תמר הררי: הרי זו העדות הכי צועקת.

<תמר הררי: לא העדות שלנו.

נורית קורן: נכון.

<תמר הררי: אנחנו קטנים.

<תמר הררי: אנחנו לא יודעים.

<תמר הררי: מי השתיק את האנשים האלה?

נורית קורן: זה מה שאנחנו מנסים לברר ואני מאוד מקווה שנצליח.

נורית קורן: אסתר, מה רצית עוד להעיר?

<אסתר יונתי: רציתי להוסיף, שעמי חובב, באחת הפעמים הגיע אל אימא שלי הביתה ודובב אותה לדבר והיא סיפרה את הסיפור שלה.

<אסתר יונתי: בסוף הסיפור הוא אמר לה, גברת, את מדמיינת, לא היה דבר כזה ולא היה לך ילד כזה.

נורית קורן: כן, אני מודעת להערות של החוקר בוועדות החקירה אמר והעיר.

נורית קורן: אני יודעת, זה העליב עוד יותר את האנשים ואנשים שאלו את עצמם אם בכלל היה כדאי להם להגיד את מה שהם אמרו.

נורית קורן: אני רוצה לומר לכם, שראיתי את הסרט וראיתי את אימא שלכם נותנת עדות, זה מאוד ריגש אותי.

נורית קורן: אמרתי, זה הדבר הכי גרוע שיכול להיות, שהרבה נשים סיפרו איך פתחו להם את הידיים ולקחו להם את הילד, זה כבר לעלות מדרגה, ממש חטיפה.

נורית קורן: לקחת מתוך הידיים זה ממש חטיפה.

<תמר הררי: עבדו עליהם באמת ואצל אימא זו היתה חטיפה.

<אתי יונתי: לנו אין שום תיעוד.

נורית קורן: יש תעודת זהות של ציון?

<מאיר אמסלם: יש לי הכול, אני כבר עובד על המקרה הזה.

<מאיר אמסלם: הם הגישו פנייה לפני שלושה חודשים לערך, אנחנו עובדים על המקרה הזה.

נורית קורן: זה עדיין בחקירה?

נורית קורן: אפשר לסמוך על מאיר.

<מאיר אמסלם: זה התיק שעומד בראש.

נורית קורן: תאמינו לי, שאם היתה לו תשובה עכשיו, הוא היה אומר לכם.

נורית קורן: אם זה עדיין בחקירה - - -

<מאיר אמסלם: זה בבדיקה.

<מאיר אמסלם: איך שהיא פתחה, אמרתי ליונה, בטח מדובר בציון גברא, הסיפור מתאים.

<מאיר אמסלם: אני זוכר את המקרה, אנחנו עובדים עליו, אני מחכה שיעשו לי איזה בדיקה קטנה.

נורית קורן: אני רק אבקש מכם לחתום לנו שגם אנחנו יכולים לקבל את הפרטים ממאיר כי המקרה שלכם הוא מקרה חשוב, זה מקרה של חטיפה קלאסי.

נורית קורן: זה פשוט לפתוח את הידיים ולקחת מתוך את הילדים מהיד.

נורית קורן: היא היתה נוכחת במקום שהוא נלקח ממנה, היא אמרה וסיפרה בקולה, בסרטים, זה לא דמיון.

נורית קורן: אני רואה את זה כצוואה שאנחנו נצליח אולי למצוא משהו, בעזרת השם, נקווה.

נורית קורן: מאיר תעשה ככל יכולתך.

<אתי יונתי: אנחנו מברכים אותך.

נורית קורן: תודה רבה, רק שנצליח למצוא מישהו.

נורית קורן: בתיה קריספין, בבקשה, את כבר היית באיזה דיון שלנו ודיברת אבל לא נתנו לך לדבר עד הסוף, אז את מוזמנת.

נורית קורן: תגידי לנו מאיפה עליתם, בקצרה את כל הסיפור.

<בתיה קריספין: לקצר?

<בתיה קריספין: אם כך אני מתחילה מהאמצע.

נורית קורן: הפרטים החשובים, הכי דומיננטיים איך נוכל לעזור.

<בתיה קריספין: אני בתו של הרב אברהם יעקב שערבי סולימאן שעלה מתימן, ממחוז שערב.

<בתיה קריספין: הורי הלכו פעמיים את הדרך משערב לעדן כי שערי ארץ ישראל נסגרו, אז הם הלכו פעמיים ברגל.

נורית קורן: כן, כל הסיפור, העלייה הקשה ביותר ברגל.

<בתיה קריספין: הם עלו ב-26 באוקטובר 1949.

<בתיה קריספין: כאן בתמונה אנחנו רואים שהם כבר נרשמו למחנה ראש העין ב'.

נורית קורן: זאת תמונה שצולמה בראש העין?

<בתיה קריספין: כן, בראש העין ב'.

<בתיה קריספין: בתמונה רואים את אבי, שתי הנשים שלו - כי היו מאסלמים את הנשים היתומות, את הילדות היתומות ולכן אבי התחתן עם אישה נוספת – הילדים של שתיהן.

<בתיה קריספין: רואים כאן בתמונה את מלכה אחותי הקטנה בת השנה, ורואים בתמונה גם את אחות המעברה לורה שבתאי.

<בתיה קריספין: רואים את מנהל המחנה, פרידלנד.

<בתיה קריספין: רואים את הסייען במחנה, מתורגמנים, האנשים שרשמו אותם ונתנו להם סבון, נרות ותלושי מזון.

<בתיה קריספין: מיד לאחר מכן, ממש באותן שניות צולמה תמונה נוספת, בתמונה השנייה כבר רואים שהאחות, ברגע שהאנשים מתפזרים, האחות קופצת על המציאה ולוקחת את מלכה בכוח מידיה של אימא שלי.

<בתיה קריספין: כאן בתמונה אימא שלי עומדת מאובנת, ביישנית, היא בהלם קליטה, בהלם עלייה, לא יודעת מה רוצים ממנה.

<בתיה קריספין: רואים כאן את מנהל המעברה, יחד עם האחות, לוקחים את אחותי.

<בתיה קריספין: בדיעבד אני יודעת שהיא נלקחת לבית הילדים.

<בתיה קריספין: בפתח הדלת עומד שם בחור, הסייען של המחנה, הוא משגיח שם שהתכנית תצא לפועל.

<בתיה קריספין: מלכה נלקחה לבית הילדים.

<בתיה קריספין: הסיפור של אימא היה, היא הגיעה מדי יום לבית הילדים ובאחד הימים נאמר לה, את לא יכולה לקבל היום את מלכה, תגיעי מחר בבוקר, היא כבר בריאה, הכול בסדר, תגיעי מחר בבוקר וקחי אותה הביתה.

<בתיה קריספין: ואז היא מגיעה, אומרים לה, מלכה נפטרה, תלכי הביתה.

<בתיה קריספין: אבי היה אדם מאוד נאור, היה תלמיד חכם, בשערב כולם היו חכמים.

<בתיה קריספין: הוא היה סופר סתם, היה רב ושימש את הציבור וידע לדבר עברית רהוטה.

<בתיה קריספין: הוא הגיע לבית הילדים וביקש את מלכה לקבורה.

<בתיה קריספין: אמרו לו, אתה רואה את הגבעה שם, שם קברנו אותה, לך הביתה.

נורית קורן: היא היתה בבית הילדים.

נורית קורן: אימא שלך באה כמה וכמה פעמים לטפל בה.

<בתיה קריספין: אמי הגיעה בכל יום.

<בתיה קריספין: הסיפור האמתי, אספר לכם אותו אחרי שאדבר על הוועדה.

<בתיה קריספין: הסיפור האמתי, מה קרה ואיך קרה.

<בתיה קריספין: ההורים לא ישבו שבעה, תמיד חיו בהרגשה שמלכה שלהם חיה.

<בתיה קריספין: אני זוכרת בצעירותי, אבי היה נוסע לכיוון תל אביב כי שמע ברדיו שנמצאו ילדים, אבל הילדים שנמצאו היו הילדים הנכים שהוחזרו אל המשפחות.

<בתיה קריספין: אחת מהן הוחזרה למשפחה במושב שבו אני גרה.

נורית קורן: החזירו ילדים נכים אחרי שאמרו למשפחה הזאת שהילדה נפטרה?

נורית קורן: את אומרת שהחזירו ילדים נכים.

נורית קורן: החזירו ילדים נכים למשפחה במושב, אחרי שאמרו למשפחה שהילדה נפטרה?

<בתיה קריספין: כן.

נורית קורן: פתאום החזירו להם את הילדה נכה?

<בתיה קריספין: נכון.

<בתיה קריספין: למה הגעתי לוועדת חקירה?

<בתיה קריספין: הגעתי למשרד הפנים על מנת לשנות נתונים בתעודת הזהות וגיליתי שיש לי אחות בחיים, שגרה במושב כסלון והיא עזבה את הארץ ב-1963.

<בתיה קריספין: ביקשתי פרטים נוספים, הפקידה אמרה, אני מצטערת, זה כל מה שאני יכולה לתת לך.

<בתיה קריספין: מי שיכול לתת לך זה רק על ידי צו של בית משפט.

<בתיה קריספין: אמרתי, אוקי, אם נדרש צו של בית משפט ויש ועדת חקירה, אלך לוועדת חקירה ואדרוש צו.

<בתיה קריספין: הגעתי לוועדת החקירה ונורא ביישו אותנו שם.

נורית קורן: הלכת לבדך, בלי ההורים?

<בתיה קריספין: בוועדת החקירה השופטים התייחסו אלינו בצורה לא נעימה.

נורית קורן: באת בלי ההורים?

<בתיה קריספין: הלכתי לבד, ההורים נפטרו.

<בתיה קריספין: אימא, זיכרונה לברכה, לפני שנפטרה ביקשה מאתנו לחפש את מלכה.

<בתיה קריספין: אימא נפטרה בגיל צעיר מאוד כי היו עוד תלאות, לא רק חטיפת ילדי תימן, היו הרבה מאוד תלאות כגון יישובם ביישובי גדר ואימא נפגעה מזריקת רימון של מסתנן הפדיון, היתה במצב קשה והיתה במשך כל ימי חייה עם רסיסים בראש.

<בתיה קריספין: היא נפטרה בגיל צעיר אבל את הצוואה הזאת של למצוא את מלכה היא השאירה לכל הילדים.

<בתיה קריספין: בוועדת החקירה, כששמעתי את השופט אומר לי, אה, מקרה כמו כל המקרים, קמתי והלכתי, לא היה לי מה לעשות שם.

<בתיה קריספין: מה עוד, שהיו שם עדויות נוראיות שנשמעו מפי אנשים שהיו לפני, אז התביישתי, קמתי והלכתי.

<בתיה קריספין: אבל נזכרתי, שבעצם הגעתי כדי לבקש צו.

<בתיה קריספין: חזרתי לוועדת החקירה, ביקשתי מהשופטים צו על מנת לקבל את יתר הפרטים שנמצאים במשרד הפנים.

<בתיה קריספין: אמרו לי, גברת, תשאירי את זה בשבילנו.

<בתיה קריספין: שאלתי, אקבל תשובה?

<בתיה קריספין: אמרו לי, כן, נשלח מכתב, תקבלי תשובה.

<בתיה קריספין: לא קיבלתי תשובה.

<בתיה קריספין: בראש השנה שעבר, לפני פחות משנה, קיבלתי לידי תשובה של הוועדה.

<בתיה קריספין: מה עשתה הוועדה?

נורית קורן: איך קיבלת את זה?

<בתיה קריספין: איזשהו גורם שבוחן שם את תשובת הוועדה.

נורית קורן: מה זאת אומרת, איך יכול להיות?

נורית קורן: הוועדה שלחה לך את התשובה או בגלל שנפתח הארכיון מישהו מצא לך?

<בתיה קריספין: את התמונות האלה קיבלתי בדרך לא דרך.

<בתיה קריספין: לי אסור לי להיכנס אל הוועדה, אסור לי לחטט בארכיון.

<בתיה קריספין: יש אנשים שמגיעים לארכיון ויש להם את זה אז קיבלתי באיזושהי דרך.

<בתיה קריספין: ושומו שמיים, הוועדה לקחה את הפרטים שנתתי לה, בנתה על זה תיאוריה שלמה על מנת לשכנע אותי שאחותי נפטרה מרעלת וקבורה בבית הקברות.

<בתיה קריספין: אחותי היתה בריאה ושלמה.

<בתיה קריספין: מאיפה הרעלת?

<בתיה קריספין: אין לי מושג.

<בתיה קריספין: נפטרה מרעלת בזמן שיום לפני כן היא היתה בריאה ושלמה.

<בתיה קריספין: נפטרה בתאריך מסוים, שלושה שבועות אחרי שעלו לארץ.

<בתיה קריספין: איך קרה דבר כזה?

<בתיה קריספין: אני לא יודעת, המשפחה חיה עם אחותי הרבה מאוד זמן.

<בתיה קריספין: הם גם אומרים, בוודאות היא נפטרה והיא קבורה בבית הקברות בסגולה.

נורית קורן: יש גוש וחלקה?

<בתיה קריספין: חלקה, מספר שורה, מספר קבר.

<בתיה קריספין: יופי, לפחות אני יודעת שאחותי נפטרה.

<בתיה קריספין: לקחתי אתי מישהו מומחה בבתי קברות והלכנו לראות אם יש קבר.

<בתיה קריספין: כלום, אפילו לא שורה.

<בתיה קריספין: מה עושים?

<בתיה קריספין: החלטתי שאני לא מוותרת.

<בתיה קריספין: הרגשתי נורא ואיום.

<מירב שמעון: זה היה בחלקות הילדים?

נורית קורן: זה היה בחלקת הילדים?

<בתיה קריספין: הרגשתי נורא ואיום כי הוועדה לקחה את כל הפרטים שלי ובנתה תיאוריה.

<בתיה קריספין: אני שואלת אותך חברת הכנסת קורן, הרי היה בלגאן בארץ.

נורית קורן: לא, לא כל כך, מסתבר שלא היה בלגאן.

<בתיה קריספין: איך ייתכן שהוועדה כותבת לי, שנמצאו רישומים למחנה.

<בתיה קריספין: נמצאו רישומים לבתי הילדים.

<בתיה קריספין: נמצאו יומנים לכניסה פה וכניסה שם.

<בתיה קריספין: המוני יומנים ועל סמך המוני יומנים כאלה הם החליטו בוודאות שאחותי נפטרה.

<בתיה קריספין: לא משנה שהם כתבו שם משפחה אחר, לא של אבא שלי.

נורית קורן: אנחנו מכירים את כל הפרטים הללו.

נורית קורן: אנחנו מכירים את ההליך.

<בתיה קריספין: אמרתי, זה לא עסק ואז נסעתי אל דודה שלי והיא סיפרה לי את הסיפור, היא אמרה לי, שלוש נשים: לאה, אימא שלי תמר, ושמחה, הולכות לבית הילדים.

<בתיה קריספין: מדי יום מניקות את הילדים, מלבישות אותם, משחקות אתם, ואז יום אחד לאה הבכורה, שהיתה חזקה מאוד, שמעה את הבן שלה בוכה הרבה מאוד זמן.

<בתיה קריספין: היא החליטה שהיא לוקחת אותו מבית הילדים.

<בתיה קריספין: היא סבבה את בית הילדים, נכנסה מבעד לחלון, שלפה את הבן שלה החוצה וצעקה לאימא שלי "תצילי את הבת שלך".

<בתיה קריספין: הרופאים והאחיות רודפים אחריה עד למחנה ומנסים לקחת ממנה את הילד.

<בתיה קריספין: אימא שלי עומדת מאובנת לאור המחזה.

<בתיה קריספין: ואז ניגשה אליה אחות ואמרה לה, גברתי, הבת שלך בריאה ושלמה, בואי מחר בבוקר קחי אותה.

<בתיה קריספין: למחרת אין מלכה.

<בתיה קריספין: אני רוצה לסיים באמירה מסוימת, אני כאן בשביל הכבוד של ההורים שלי, בשביל הכבוד של העדה שלי.

<בתיה קריספין: יש עוד הרבה דברים לספר, המוני דברים לספר.

<בתיה קריספין: אני רק אומר דבר אחד, הפצע הזה הוא לא פצע פתוח כמו שכולם אומרים.

<בתיה קריספין: הפצע הזה הוא פצע סגור, הוא מוגלתי - - -

נורית קורן: לא, לא, הוא כבר פתוח, המוגלה מתחילה לצאת החוצה.

<בתיה קריספין: חברת הכנסת קורן, לא במובן הזה.

<בתיה קריספין: הוא פצע סגור, הוא מוגלתי שצריך לפתוח אותו, לנקות את המוגלה שם, לנקות את הזיהום, לחטא את הפצע ולאחות בחזרה את הקרעים.

<בתיה קריספין: אני מדברת על העניין החברתי, אני לא מדברת - - -

נורית קורן: אנחנו גם מדברים על העניין החברתי וגם על כל העוול שנעשה.

נורית קורן: אנחנו בתהליך.

נורית קורן: אז את התהליך של הפצע כבר גילינו אותו, עכשיו אנחנו פתחנו אותו ולאט לאט אנחנו מזריקים לו אנטיביוטיקה.

נורית קורן: לאט לאט, בעזרה של אנשי משרדים טובים, אחד מהם הוא מאיר, יושב אתנו כאן.

נורית קורן: באמת, אנשים שבהתחלה באו ואמרו, לא היתה פרשה, עוד ועדה קמה בכנסת, והאנשים האלה לאט לאט באים לכאן, את רואה, הוא לא צריך להיות פה היום, באמת שהוא לא צריך להיות פה היום אבל הוא בא.

<בתיה קריספין: חברת הכנסת קורן, אמרתי לך פעם משהו, אמרתי לך, שהחטופה של יגאל אלון, שיגאל אלון נתן אותה מתנה שואלת מתי הכול ייגמר, כשאני אמות?

<בתיה קריספין: אני לא מאמינה בכל התהליכים האלה, עם כל הכבוד.

<בתיה קריספין: באמת, אני מאוד מעריכה את העבודה של כולם, אני מאמינה שצריך לתת חסינות והגנת עדים למי שיש לו את החומרים ולפתוח את כל החומרים.

<בתיה קריספין: זו ההצעה שלי ואני לא אשקוט עד שזה ייקרה.

נורית קורן: יש לי הצעת חוק בנושא שמונחת על שולחן ועדת השרים לחקיקה, גם בנושא של חסינות.

נורית קורן: אני אומרת עוד הפעם, אנחנו קוראים לכל האנשים שיש להם מידע, אנחנו לא רוצים להאשים אותם, אנחנו רוצים רק לקבל מידע איפה הילדים נמצאים, זה מה שאנחנו רוצים לדעת.

נורית קורן: לאן הילדים הלכו והאם הילדים באמת נפטרו אנחנו מגלים לאט לאט, זו הדרך.

נורית קורן: אומנם הדרך קצת ארוכה כי זו כנסת ויש תהליכים.

נורית קורן: אני מקווה שבתחילת המושב יהיה לנו יותר כוח עזר ונוכל לצאת לדרך בריצה יותר קלה, בעזרת השם.

נורית קורן: עשית לנו שירות גדול שהבאת את התמונות, הסיפור שלך הוא סיפור מאוד מעניין, תודה רבה.

נורית קורן: אנחנו נמשיך.

נורית קורן: מאור הלוי בבקשה.

נורית קורן: אני מבינה שאתה הדור השלישי.

<מאור הלוי: כן, אני דור שלישי, אני בא לפה בשם סבא שלי, שאחותו נחטפה.

נורית קורן: סבא עוד בחיים?

<מאור הלוי: סבא בחיים.

נורית קורן: איפה הוא גר?

<מאור הלוי: בראש העין.

נורית קורן: שיבוא בערב.

<מאור הלוי: הוא יבוא בערב, הוא ממש מחכה לזה.

<מאור הלוי: עד לפני חודשיים לא היה לי יד ורגל בכל הפרשה, לא הכרתי, לא ידעתי וגם לא שמעתי מצד אף אחד במשפחה את המילה.

<מאור הלוי: לפני חודשיים ישבתי עם סבא שלי, היתה כתבה בעיתון הקטן של ראש העין, שמתחילים לפתוח את הפרשה הזאת.

<מאור הלוי: הוא ביקש ממני משפט אחד, מאור, תעשה עם זה משהו, אנחנו כבר דור שמזדקן.

<מאור הלוי: אני רואה אותו, הוא כבר לא אותו אדם שלפני עשר שנים.

<מאור הלוי: הוא אומר, תעשה מה שאתה יכול, תיתן כמה שיותר פרטים, אני רוצה ללכת לעולמי כשאני יודע שהערפל מפוזר כמה שפחות.

<מאור הלוי: אני אתחיל בפרטים היבשים ואסיים באמירה אישית.

<מאור הלוי: ב-9.1.50 אחות של סבא שלי, שמה רחל, בת שמונה חודשים, נמצאת בבית התינוקות בעין שמר.

<מאור הלוי: ב-9.1 היא לא נמצאת שם יותר.

<מאור הלוי: כלומר, סבתא רבא שלי מגיעה אליה לבית התינוקות ומגלה שהיא לא נמצאת.

<מאור הלוי: פונים למנהל המחנה מה קרה עם הילדה?

<מאור הלוי: הוא אומר שהיה לה דלקת עיניים, נשלחה למחלקת עיניים בתל השומר.

<מאור הלוי: פה אני אגיד משהו קטן, ראיתי חילופי מכתבים ביניהם, זה מצביע על פער הדורות, על הפער בין התרבויות.

<מאור הלוי: סבא שלי כתב מכתב, 50% ממנו זה קילוסים ופניות, כמו שעשו בתימן.

<מאור הלוי: הוא קיבל מכתב קטן, מזלזל:, לא, אנחנו לא מכירים, לא יודעים, היא עברה לתל השומר.

<מאור הלוי: לפי הרישומים שראיתי, ב-12.1.50, שלושה ימים לאחר מכן, במסמכים פנימיים של תל השומר, הילדה נפטרה מדום לב.

<מאור הלוי: היא מגיעה לשם עם בעיות עיניים ונפטרה מדום לב.

<מאור הלוי: בדוח הרפואי שאתה מצפה לראות אותו מפורט מאוד, אין כלום, רק סיבת מוות ותאריך פטירה.

נורית קורן: היו תלונות?

נורית קורן: איפה ראית?

<מאור הלוי: נכנסתי לאתר.

נורית קורן: האתר של גנזך המדינה.

<מאור הלוי: עבדתי גם מול הארכיון וגם מול מסמכים שהיו אצל סבא שלי.

<מאור הלוי: זה לא חופף ב-100% אבל יש גם פה וגם פה.

<מאור הלוי: ב-16.1, רישיון קבורה עם מספר חלקה.

<מאור הלוי: עד לפה אני מניח שאף אחד לא היה מעורב, סגור יפה, הילדה נפטרה, יש רישיון קבורה, הכול בסדר.

נורית קורן: יש רישיון קבורה בתוך התיק?

נורית קורן: אני מניחה שהקבר בסגולה?

<מאור הלוי: הבנתי שלא.

<מאיר אמסלם: לפי מה שידוע לך, היא מתה ב-12.1?

נורית קורן: מאיר, יש לו רישיון קבורה.

<מאיר אמסלם: רישיון הקבורה מ-16.1, יש פה פער של ארבעה ימים, בגלל זה אני שואל.

<מאור הלוי: נכון, יש פער של ארבעה ימים.

<מאור הלוי: בתעודת העולה רשום שהיא נפטרה ב-17.1, דהיינו, יום אחד אחרי שהיא נקברה.

<מאור הלוי: ב-1985 אנחנו פונים למינהל האוכלוסין, היא לא רשומה בשום פנקס בוחרים, לא מוצאים אותה.

<מאור הלוי: ב-1987 יש מסמך ברישום הגבולות עם תעודת הזהות שלה והפרטים שלה.

נורית קורן: שהיא יצאה מהארץ?

<מאור הלוי: אני לא יודע, יש מסמך רשמי של המדינה, רשום השם שלה, לא רשום שם יותר מדי, לכן שאלתי מה זה אומר, שלחתי אליכם את המכתב הזה.

נורית קורן: העברנו הכול למאיר.

<מירב שמעון: העברנו אליו אתמול.

<מאיר אמסלם: אתמול, אז לא הספקתי.

נורית קורן: אתמול הוא עבד גם פה.

<מאור הלוי: ב-1995, כמו הרבה מקרים אחרים, תעודת פטירה בדיעבד חתומה עם חותמת ב-1995.

<מאור הלוי: בשנת 1996, כנראה שלא בנוכחות המשפחה, היתה איזה שהיא בדיקה מדגמית של פרופסור היס - - -

נורית קורן: כן, היתה פתיחת קברים, עשרה קברים.

<מאור הלוי: ארבעה קברים בבית העלמין סגולה.

<מאור הלוי: הוא טוען שהוא פתח, הוא טוען שהוא ראה שלד, טוען שהחזיר הכול פנימה.

<מאור הלוי: למרות שלפי ממצאים הוא גילה שם שבע עצמות, אף אחד לא ראה את הממצאים.

נורית קורן: ראו את הממצאים אבל אנחנו מנסים לקבל את הדוח שהיה אז ולדעת גם מה נעשה עם הדגימות, אם נשארו דגימות.

נורית קורן: זה משהו שקשור לפתיחת הקברים שעשינו אז, אנחנו מגלגלים את העניינים לאט לאט.

<מאור הלוי: עד לפה הקטע הפורמאלי.

<מאור הלוי: כמו שאמרת יפה, זה פצע סגור אבל מאוד מאוד נפוח, הוא מלא מלא מוגלה.

<מאור הלוי: כשהתחלתי להעלות את זה מול המשפחה פתאום יצאו דברים.

<מאור הלוי: ארגנתי את כל האחים של סבא שלי, זה היה במסגרת עמותת עמרם, בחיים לא שמעתי אותם מדברים על זה, פתאום אני רואה אותם בוכים, אנשים בני 80 שפתאום מספרים על החוויה הקשה שהיא לא רק החטיפה אלא גם ההשפלה.

<מאור הלוי: כלומר, אתה בא לפקיד שאומר לך, על מה אתה מדבר.

<מאור הלוי: אחר כך חותם לך במקום על תעודת פטירה.

<מאור הלוי: זה לא לעניין.

<מאור הלוי: אז זו המטרה הראשונה שלי פה, לעשות צדק עם הדור הזה, הדור שלא היה לא פה, לא היה לו מעמד, נחשב סוג בי"ת.

<מאור הלוי: הדבר הראשון זה סוג של התנצלות.

<מאור הלוי: דבר שני זה פיזור הערפל.

<מאור הלוי: יש פה המון שאלות.

נורית קורן: קיימנו דיון בנושא לפני חודש בערך איך אנחנו רוצים להגיע להכרה מלאה של המדינה ומה אנחנו צריכים לעשות.

נורית קורן: הדברים האלה כבר נמצאים על שולחנו של ראש הממשלה.

<מאור הלוי: העניין השני זה פיזור הערפל.

נורית קורן: יש פה הרבה דברים, אין לנו לוח זמנים כי כל דבר נבדק.

נורית קורן: כשהמשפחה מעבירה לנו תעודות זהות ומה שיש בידה, אנחנו מעבירים.

נורית קורן: אנחנו קודם כל מתחילים עם משרד הפנים כי משרד הפנים מקבל את רוב הניירת שהוא צריך כדי לקבוע פטירה וברגע שאצלו אין משהו, אנחנו מגייסים, יש לנו צוות בין משרדי, אנחנו מדברים בינינו כל הזמן ומנסים להבין.

נורית קורן: בינתיים, כל מה שהגשנו עד עכשיו, לצערי הרב רובם נפטרו.

נורית קורן: יש הרבה דברים שמאיר כבר פיזר את הערפל מעל זה.

<מאור הלוי: מה שברור, לחדד בשם המדינה - - -

נורית קורן: רגע, אנחנו בשלב.

נורית קורן: כדי שהמדינה תתנצל או מי שעומד בראשה יצטרך להתנצל, הוא צריך לדעת גם על מה להתנצל.

נורית קורן: אז אנחנו עובדים, אנחנו מנסים.

<מאור הלוי: נכון.

<אסתר עודד: מה זאת אומרת על מה?

נורית קורן: אני הבאתי ממחלקת המחקר והמידע של הכנסת, ניסינו לבדוק אם במדינות אחרות היתה גם פרשייה כזאת.

נורית קורן: מסתבר שבאותן שנים זה היה משהו עולמי, שאכן ילדים נלקחו מהורים וניתנו למשפחות אחרות.

נורית קורן: היתה חשיבה שהילדים האלה יגדלו בבית מאוד עני והורים שבאו מעולם שלישי שהם לא בני תרבות, נעשה להם חיברות מחדש, נשים את הילדים האלה במקום הרבה יותר טוב.

נורית קורן: יש את קנדה ויש את אוסטרליה.

נורית קורן: באוסטרליה מה שקרה, המדינה התנצלה על כך שהיא נתנה יד לכך.

נורית קורן: היא רק התנצלה.

נורית קורן: מה שהיא עשתה, היא נתנה למישהו מתוך הילידים, מישהו שהוא בעל תפקיד ומוכר בתוך הקהילה, היתה לו גישה לתיקי האימוץ, הוא דיבר עם המשפחות ולאט לאט הן התחילו להביא את הילדים המאומצים לתוך הקהילה, להורים הביולוגיים.

נורית קורן: פה התחיל איזשהו תהליך.

נורית קורן: במקרה שלנו אנחנו לא יודעים מי במדינה נתן את ההוראה הזאת לקחת את הילדים.

נורית קורן: אנחנו יודעים שכן.

נורית קורן: פה בכנסת, במקום המכובד הזה היו דיונים ב-54, ב-64 ו-87 יש פרוטוקולים, יש לנו את הכול מרוכז, מסודר, מה שאומר שידעו אבל לא עשו עם זה שום דבר.

נורית קורן: אז אנחנו לא יודעים להגיד זה השם, צריך לערוף לו את הראש.

נורית קורן: כשאתה רוצה להתנצל, אתה צריך לדעת על מה בדיוק אתה מתנצל.

נורית קורן: אתה מתנצל על זה שרוב הילדים נפטרו כי לא טיפלו בהם כמו שצריך ולא עשו רשימות, או שבאמת יש ילדים שחטפו אותם והם מאומצים, כמו במקרה של משפחת גברא, שזה לקחת מתוך הידיים.

נורית קורן: הדברים האלה צריכים להתברר, זה תהליך.

<אסתר עודד: השאלה היא כזאת, אנחנו כבר דור שני, לצערנו גם אנחנו מזדקנים.

<אסתר עודד: השאלה שלי כזאת, מה קורה הלאה?

<אסתר עודד: זה ייקרה רק בדור של הבן שלי, של הנכדים שלי?

נורית קורן: אין לי לוחות זמנים, אנחנו עובדים ככל שאנחנו יכולים.

<אסתר עודד: אני יודעת.

נורית קורן: אני מאוד רוצה, לכנסת יש זמן מוגבל, עד 2019 - מי יודע מה ייקרה בדרך – אני מאוד מקווה שאנחנו נסיים והוועדה תוכל לסיים את העבודה כמו שצריך.

נורית קורן: בינתיים אנחנו עושים ככל יכולתנו, איפה שאני רואה שיש בעיה אני מחוקקת חוק שיוכל לסייע.

נורית קורן: יש כבר הסכמות, יש הסכמות עם משרד הפנים, יש הסכמות עם השירות למען הילד.

נורית קורן: אנחנו כבר מקבלים תשובות.

נורית קורן: יש משפחות שנותנות לנו שם, אחרי שמאיר בדק ולא מצא שום דבר אנחנו הולכים לתיקי האימוץ.

נורית קורן: שם הבעיה, שאין מספיק תיקי אימוץ.

<מאור הלוי: אנחנו מאוד מודים לך על כל הוועדה, מרגישים שמשהו קורה, מרגישים שדברים עובדים, תודה רבה ומי ייתן שסבא שלי יוכל ללכת כשיידע שאין ערפל.

נורית קורן: בעזרת השם.

נורית קורן: הדבר החשוב ביותר זה לקחת בדיקת די.

נורית קורן: אן.

נורית קורן: אי.

נורית קורן: הדבר החשוב ביותר כדור שלישי, לצלם אותו, לשמור, חשוב לתעד את הדברים האלה.

<ציפורה בן ישי: האמת היא, שעד עכשיו שמעתם מקור של דור שני או דור שלישי.

<ציפורה בן ישי: המקרה שלי הוא דור ראשון.

<ציפורה בן ישי: אני בן ישי ציפורה, ילדתי בגיל 20 את הבן הבכור שלי, חצי שעה אחרי הלידה ראיתי אותו, ילד יפה במשקל של 3.410 ק"ג, פותח עיניים, ממלמל בשפתיים.

<ציפורה בן ישי: מאז לא ראיתי אותו.

<ציפורה בן ישי: ביום הראשון לא הביאו לי להניק אותו.

<ציפורה בן ישי: שאלתי, למה לא מביאים?

<ציפורה בן ישי: אמרו לי, ביום הראשון לא מביאים.

<ציפורה בן ישי: ביום השני גם לא הביאו לי אותו.

<ציפורה בן ישי: שאלתי את האחות, אז היתה שיטה שמביאים – זה היה לפני 40 שנה, ב-1976 - - -

נורית קורן: איפה ילדת?

<ציפורה בן ישי: ילדתי בבית החולים הקריה בתל אביב.

<ציפורה בן ישי: חשוב לי שאם יש הצעת חוק לפתיחת קברים, שזו תהיה הצעת חוק ללא הגבלת זמן, עד שנת 1975 וללא מקרה של 1976.

<ציפורה בן ישי: המקרה שלי הוא בשנת 1976, לי חטפו את הילד.

<ציפורה בן ישי: יש גם מקרים של 1983 ויש מקרים של אחרי, אתם לא מודעים לכך.

נורית קורן: ציפורה, אנחנו ביררנו אתמול גם את הנושא הזה של הזמנים, של השנים.

נורית קורן: כנראה ניתן סוג של פתרון אבל אנחנו חייבים לתחום את זה, אנחנו לא יכולים לתת- -

<ציפורה בן ישי: עד אין סוף.

נורית קורן: בדיוק.

<ציפורה בן ישי: אז לפחות עוד חמש שנים.

נורית קורן: השאלה, האם את שייכת לפרשה או לא?

נורית קורן: פה מתחילה השאלה?

נורית קורן: אני זוכרת שדיברת אתי ולכן כתבתי עד 1980.

נורית קורן: אז באו ואמרו לי, את לא יכולה לקחת את זה יותר מדי ולכן חתכנו את ב-1970.

נורית קורן: המקרה שלך עומד בפני, יש עוד מקרה ב-1983 שעומד בפנינו.

נורית קורן: כנראה שנעשה משהו חריג, אנחנו עובדים על הפרטים הקטנים האלה כדי לאפשר לכל אחד.

נורית קורן: מצד שני, את לא צריכה את החוק שלנו כי אנחנו מקילים בפרשה על המשפחות כדי שבית משפט יאפשר לפתוח את הקברים.

נורית קורן: באופן עקרוני היום, אם את לא מקבלת ניירת מבית החולים, בוא נאמר שנפנה את המקרה שלך למאיר - - -

<ציפורה בן ישי: יש לי את כל הניירת.

נורית קורן: בסדר.

<ציפורה בן ישי: אני אמשיך להסביר את מה שעברתי ואז יקבלו תמונה יותר ברורה.

נורית קורן: בסדר.

<ציפורה בן ישי: ביום השני כששאלתי למה לא מביאים את הילד, אמרו לי, לכי לשאול במשרד.

<ציפורה בן ישי: ביום הראשון כשאמי רצתה לראות את הילד, לא נתנו לה, אמרו לה, גברת, תצאי מפה, את מפריעה לנו.

<ציפורה בן ישי: כשבעלי הלך לראות את הילד אמרו לו, אולי הוא קצת חולה, ניתן לו תרופה והכול יעבור לו, אולי יהיה מוגבל, אנחנו מטפלים בזה.

<ציפורה בן ישי: שאלו, האם יש לכם מישהו עם בעיה של קרישת דם?

<ציפורה בן ישי: בעלי אמר, לא, אין דבר כזה, כולם בריאים.

<ציפורה בן ישי: מעולם לא ניגש אלי רופא, לא ניגשה אלי אחות, לא הסבירה לי כלום, לא אמרה שיש בעיה עם הילד, כלום.

<ציפורה בן ישי: אמרו לי, תיגשי למשרד תקבלי תשובה היכן הילד.

<ציפורה בן ישי: הלכתי למשרד, אמרתי, שמי כך וכך, היא מוציאה לי מסמך ואומרת לי, רשום פה שהילד נפטר.

<ציפורה בן ישי: אני קיבלתי שוק.

נורית קורן: הלם.

נורית קורן: לא ייאמן.

נורית קורן: זו אטימות.

<ציפורה בן ישי: קיבלתי הלם, לא האמנתי.

<ציפורה בן ישי: שאלתי ממה הוא נפטר?

<ציפורה בן ישי: אמרו לי, אולי משהו בדם.

<ציפורה בן ישי: אמרתי, אני רוצה את הגופה.

<ציפורה בן ישי: אמרו לי, לא גברת, אנחנו מטפלים.

<ציפורה בן ישי: אני רוצה לראות את הילד.

<ציפורה בן ישי: לא, לא, אנחנו מטפלים בכול, אין לך מה לעשות.

<ציפורה בן ישי: אני רוצה לדעת בוודאות ממה הוא נפטר.

<ציפורה בן ישי: אמרו לי, את רוצה לדעת, עוד שבועיים תלכי למכון הפתולוגי באבו כביר ואז יגידו לך.

<ציפורה בן ישי: הלכנו למכון הפתולוגי, מעולם לא הגיע תיק בשם בן ישי למכון הפתולוגי, ועד היום.

<ציפורה בן ישי: שנים חיפשתי.

<ציפורה בן ישי: מה כן, ילדתי ביום ההולדת שלי.

<ציפורה בן ישי: יש לי פה מסמך שפניתי לעובדה.

<ציפורה בן ישי: אמרה לי, תפני לתקשורת.

<ציפורה בן ישי: הרי אין תקשורת יותר גדולה מ"עובדה".

<ציפורה בן ישי: ניגשתי לצופית גרניט לא מזמן, היא נתנה לי תשובה: למרות שאנחנו מודעים לכך שנלקחים תינוקות מבתי חולים, אין באפשרותנו לעשות מאומה בסוגיה זו.

<ציפורה בן ישי: הוצאתי מסמכים מהארכיון כאילו ברימה, קצת צחוקים עם הפקידה הוצאנו את כל התיק.

<ציפורה בן ישי: יש מסמכים לא תואמים אחד לשני.

<ציפורה בן ישי: גם במסמך שהיא נתנה לי בבית החולים כשהיא אמרה לי רשום שהוא נפטר, הוא נולד ב-1.12.76.

<ציפורה בן ישי: לדעתם, ב-12.12 הוא נפטר.

<ציפורה בן ישי: אני יצאתי ב- 13.12 כי לא יכולתי עוד להישאר בבית החולים אחרי הלם כזה.

<ציפורה בן ישי: רק השנה אני שמה לב, שבמסמך הזה רשום 14.12.

<ציפורה בן ישי: כלומר, המסמך הזה היה מוכן מלכתחילה.

נורית קורן: כלומר, את יצאת מבית החולים ב-13.12.

<ציפורה בן ישי: ב-13.12 ועל המסמך כתוב 14.12.

נורית קורן: קיבלת את המסמך ביד כשיצאת?

<ציפורה בן ישי: כן.

<ציפורה בן ישי: כתוב: חן, בלי חותמת של רופא.

<ציפורה בן ישי: שם הרופא: חן.

<ציפורה בן ישי: במסמכים שהוצאתי מהארכיון, על כל המסמכים שהוא נפטר כביכול, כתוב מנהל המחלקה.

<ציפורה בן ישי: מ.

<ציפורה בן ישי: מילבאור, שלצערי כיום הוא כבר נפטר.

<ציפורה בן ישי: יש מסמך שיוצא חצי שנה אחרי המקרה, אל הרופא המטפל, בשנת 1977, חצי שנה אחרי.

<ציפורה בן ישי: הרי אם אתם אומרים שהוא נפטר, לשם מה מוציאים מכתב אל הרופא המטפל חצי שנה אחרי?

<ציפורה בן ישי: כל השנים אני חיה ומרגישה את הילד.

<ציפורה בן ישי: מרגישה בלב שלי את הילד שהוא חי.

<ציפורה בן ישי: כשהלכתי לבית העלמין כל השנים אמרו לי, יש חלקה של נפלים, שם הוא קבור, אין גוש, שורה.

<ציפורה בן ישי: רק השנה כשהלכתי, יש חוקה שחייבים לתת גוש, חלקה, שורה, הלכנו לפני חצי שנה בעלי ואני, נתנו לנו גוש, חלקה, שורה.

נורית קורן: באיזה בית עלמין?

<ציפורה בן ישי: בבית העלמין בחולון.

<ציפורה בן ישי: ניגשתי לקברן שהוא שנים עובד בבית העלמין הזה, אמרתי לו, תשמע, אם יש גוש וחלקה, אני רוצה לפתוח את הקבר ולעשות בדיקת די.

<ציפורה בן ישי: אן.

<ציפורה בן ישי: אי.

<ציפורה בן ישי: הוא אמר לי, לא ניתן לך לעשות את זה.

<ציפורה בן ישי: למה?

<ציפורה בן ישי: כי זה קבר אחים, הם קבורים אחד עם השני ולא ניתן לך לעשות את זה.

<ציפורה בן ישי: למה פניתי לחברת הכנסת, שבאמת עושה רבות ואין כמוך כי אין חברת כנסת שתענה לך לטלפון, לא קיים דבר כזה בארץ שלנו.

נורית קורן: יש.

<ציפורה בן ישי: שלחתי מיילים להרבה חברי כנסת כל השנים האלה ואף אחד לא ענה לי.

<ציפורה בן ישי: אני נמצאת על החבל.

<ציפורה בן ישי: פניתי לעורך דין, דורשים ממני 60 ו-80 אלף שקל בשביל לפתוח תיק ולבדוק די.

<ציפורה בן ישי: אן.

<ציפורה בן ישי: אי.

<ציפורה בן ישי: לא רק שלקחו לי את הילד, אני צריכה לשלם כל כך הרבה כספים בשביל למצוא אותו?

<ציפורה בן ישי: חשוב לי, כולם ציינו דברים חשובים, אבל מעל גלי האתר אני קוראת לכל הילדים שחושבים שהם מאומצים ושהם מאומצים, לכו אתם לעשות בדיקת די.

<ציפורה בן ישי: אן.

<ציפורה בן ישי: אי בשביל להתחבר אתנו ההורים.

<ציפורה בן ישי: גם בדיקת די.

<ציפורה בן ישי: אן.

<ציפורה בן ישי: אי בארץ וגם דרך שוויץ, כי אם הם נמצאים בחו"ל, שיהיה להם חיבור אלינו ההורים, יהיה קל לכולנו להתחבר כמשפחות.

<ציפורה בן ישי: אנחנו נעשה את הבדיקה אבל אני קוראת לילדים המאומצים או שחושבים שהם מאומצים לעשות את זה כי זה מאוד חשוב.

נורית קורן: תודה רבה.

<ציפורה בן ישי: אפשר עוד משהו קטן שעלה בדעתי?

נורית קורן: בבקשה.

<ציפורה בן ישי: יש לי שני ילדים שהתגייסו.

<ציפורה בן ישי: אם הילד הזה אכן התגייס והוא חי, לעשות הצלבה עם בדיקת הדי.

<ציפורה בן ישי: אן.

<ציפורה בן ישי: אי שלו, שכל ילד שמתגייס משנת 1994, המאגר הכי גדול של החיילים נמצא בתל השומר, אז תהיה לנו הצטלבות עם אותו ילד.

<ציפורה בן ישי: גם לזה אם אני צריכה להוציא צו בית משפט, זה עולה לי הרבה כסף.

נורית קורן: אנחנו ישבנו על העניין הזה ודיברנו על כך שאנחנו רוצים להצליב את המאגר של הדי.

נורית קורן: אן.

נורית קורן: אי יחד עם המאגר המשטרתי ושל החיילים, נראה מה ייקרה.

נורית קורן: זה יהיה בעייתי אבל אנחנו נתקדם בסולם.

<ציפורה בן ישי: יש לי עוד קבוצה של אנשים שחשבו שהם לא יכולים להיכנס לפרשה אם הם לא תימנים.

נורית קורן: ממש לא.

<ציפורה בן ישי: יש לנו עוד 40 משפחות שאנחנו נוכל להביא אותן.

נורית קורן: את יכולה להעביר להן את המייל של הוועדה, שיכתבו לנו את הסיפור.

נורית קורן: לפעמים אנחנו לא מביאים לעדויות, אנחנו מנסים לסייע, להעביר לצוות הבין משרדי ולקבל תשובות מבלי להטריח את האנשים.

נורית קורן: רק מקרים שהם שונים מאוד אנחנו קוראים להם.

נורית קורן: עוד מעט ניכנס למושב, לא תמיד יהיה זמן לקיים דיונים, הדיונים יהיו מאוד ממוקדים.

נורית קורן: אנחנו ועדה מיוחדת ואנחנו נודדים כל הזמן, אין לנו חדר מיוחד.

<ציפורה בן ישי: יש לי תמונה של אחד הילדים שהוא דומה לו.

<ציפורה בן ישי: האם להשאיר אצלך?

נורית קורן: כן, להעביר הכול לוועדה.

נורית קורן: אנחנו נעביר ונראה.

נורית קורן: אני רק רוצה לומר לך, שהקושי הגדול שלנו, בגלל שהוא נקרא נפל, בדברים האלה יש לנו קשיים.

נורית קורן: יש לנו קשיים אבל נשתדל לראות מה קרה, בשנה הזאת יש כבר תעודות זהות, זה יותר קל.

<אסתר עודד: למה זה נקרא נפל?

נורית קורן: מבחינת ההלכה.

נורית קורן: מבחינת ההלכה, כל תינוק שרק נולד, עד 30 יום הוא עדיין לא אדם לגמרי.

נורית קורן: אין ציון של קבר.

נורית קורן: לא עושים מצבה לנפל.

נורית קורן: הם גם לא מציינים אותם, זה רק רשום אצלם.

נורית קורן: כמו שקורה הרבה פעמים, הם קוברים כמה ביחד עם חציצה.

נורית קורן: היום הם עושים חציצה, מה היה אז אני לא רוצה לחשוב.

<רייז צילה: קודם כל, אנחנו לא תימנים.

נורית קורן: אנחנו נחזור ונאמר, שהתימנים זה הרוב, 70%.

נורית קורן: השאר זה מכל העדות, יש גם אשכנזים.

<רייז צילה: לי קוראים צילה רייז, אנחנו עלינו לארץ מסלובקיה אחרי השואה, בשנת 1949.

<רייז צילה: הבאתי את הפספורט של ההורים שלי, השגתי את זה לאחרונה.

<רייז צילה: אני מנסה להתמקד בעיקר.

נורית קורן: בואי אני אעזור לך.

נורית קורן: עליתם לארץ, כמה נפשות עלו לארץ?

<רייז צילה: היינו חמש נפשות: ההורים, אבא, אימא, שתי אחיותיי ואני.

<רייז צילה: אני נולדתי ב-1942, אחותי נולדה ב-1946, והקטנה, זו שנחטפה שעליה אני מדברת, היא נולדה בשנת 1948, ב-1.10.1948.

נורית קורן: בארץ?

<רייז צילה: לא, היא נולדה בסלובקיה.

<רייז צילה: אנחנו רשומים בפספורט.

<רייז צילה: הסתכלתי בפספורט וראיתי שזה פספורט מיוחד מארץ צ'כוסלובקיה, שזה רק עבור נסיעה לפלסטינה, דרך ארצות הונגריה, שוויץ, כל הארצות האחרות שמוזכרות.

<רייז צילה: כלומר, זה היה פספורט אמתי וכתוב, שהארצות שהפספורט הזה תקף לגביהן: פלסטינה והארצות האחרות שמתוארות הן הארצות שדרכן אפשר לעבור.

<רייז צילה: תאריך התפוגה של הפספורט עד סוף שנת 1949.

<רייז צילה: במאי 1949 עזבנו את העיר ונסענו לברטיסלבה, אני לא אתאר לכם את הדרך.

נורית קורן: הגעתם לארץ מתי?

<רייז צילה: הגענו לארץ דרך רומניה ואחר כך עלינו לאונייה טרנסילבניה והגענו לחיפה.

<רייז צילה: אנחנו הגענו לארץ ביום העצמאות הראשון ב-1949, שאני לא יודעת אם זה היה ה' באייר או ו' אייר, אני לא יודעת כי כולם חגגו ואנו נשארנו על האונייה יום נוסף, לא הורידו אותנו.

<רייז צילה: אני מתארת את החוויה של העלייה, אני הייתי כבר יותר גדולה.

נורית קורן: באת כמה היית?

נורית קורן: אני זכרתי דברים מגיל שנה.

נורית קורן: ראינו את חופי הארץ וכו' וכו'.

נורית קורן: כשירדתם מהאונייה לאן הלכתם?

<רייז צילה: לאימא שלי היה אח בירושלים והלכנו אליו כדי לחסוך לנו שלא ללכת למעברה או למחנה עולים.

<רייז צילה: הלכנו לאח של אימא: אבא, אימא ושתי האחיות שלי.

<רייז צילה: לכל אחת מאתנו היו שני שמות, שם לועזי בשביל הרשויות בסלובקיה ושם עברי.

<רייז צילה: הקטנה רשומה בשם אירנה, זה היה השם שרשום.

<רייז צילה: היינו בארץ, אני לא יודעת אם זה היה שבועיים או שלושה.

<רייז צילה: היינו כשבועיים או שלושה בארץ, בירושלים, גרנו אצל הדוד חמשתנו.

<רייז צילה: אני לא יודעת מה בדיוק היה עם הילדה, יכול להיות שהיה לה חום, אימא שלי חיפשה רופא.

<רייז צילה: אני רק זוכרת שהיא התלוננה שלא היה לה איזה מסמך בשביל לגשת לרופא.

<רייז צילה: היינו פה חדשים, אימא שלי לא ידעה עברית בכלל, היינו עולים חדשים וכל יום הלכה לבקר את הילדה.

<רייז צילה: רגע, דילגתי.

<רייז צילה: היא קיבלה פנקס ואיכשהו היא אשפזה את הילדה, אמרו לה שהיא צריכה לאשפז את הילדים בבית החולים ביקור חולים בירושלים.

<רייז צילה: אחרי כשלושה ימים לערך – אני לא יכולה לדייק בתאריכים כי אני מדברת מהזיכרון שלי – הלכנו יחד עם אימא שלי לבית החולים וכמו תמיד נשארנו בחוץ, ברחוב, לחכות לה והפעם היא חזרה מהר יותר ועם דמעות בעיניים ואמרו לה שהילדה מתה.

<רייז צילה: לפני כן, כל יום היא היתה מדווחת לנו שהילדה אמרה, אימא, אימא ורצתה ללכת הביתה ובכתה.

<רייז צילה: הילדה היתה בת תשעה חודשים, ילדה בריאה, בלי מחלות, שרדה את כל תלאות הדרך שלא היה קל, ופתאום מתה.

<רייז צילה: ההלם בדיוק כמו הסיפורים אצל האנשים האחרים.

<רייז צילה: אני גם שמעתי את אימא שלי אומרת, שגם קברו אותה.

<רייז צילה: אימא שלי אמרה, חסכו את הוצאות הקבורה.

<רייז צילה: איפה היא קבורה?

<רייז צילה: אנחנו לא יודעים, אין קבר, אין כלום, אין שום דבר.

נורית קורן: היא רשומה, יש לה מספר, נוכל לברר.

<רייז צילה: תעודת זהות לא היתה.

נורית קורן: אפשר מהמסמך הזה.

נורית קורן: יש מספר תעודת זהות.

<רייז צילה: אני יודעת, כשאנחנו קיבלנו תעודות זהות קיבלנו מספרים עוקבים אחד אחרי השני.

<רייז צילה: יכול להיות שיש לה את המספר שהוא אחרינו?

נורית קורן: צילה, בסוף הדיון ניקח את כל הפרטים, ננסה לאתר ונאמר לך מה עלה בגורלה, עד כמה שנוכל.

נורית קורן: אני חייבת להפסיק אותך כי יש לנו דובר נוסף שאנחנו רוצים שגם הוא ידבר.

נורית קורן: יש עוד משהו חשוב?

<רייז צילה: לא.

<רייז צילה: אם יש משהו, אמסור בכתב.

נורית קורן: בדיוק.

נורית קורן: תמסרי לנו את כל הדברים.

<יאיר טרבלסי: שלום לכולם.

<יאיר טרבלסי: לכבוד הוועדה המיוחדת לפרשת היעלמותם של ילדי תימן, מזרח והבלקן.

<יאיר טרבלסי: לנו נולדה ילדה שנולדה ב-23.6.1957 בבית החולים בקפלן ונעלמו עקבותיה.

<יאיר טרבלסי: גברת טרבלסי, תעודת הזהות 9 בסוף, ממושב ליד אבן שמואל, לכיוון בית החולים קפלן.

<יאיר טרבלסי: היא ילדה בת ב-23.6.1957, ביום ראשון.

<מאיר אמסלם: נורא קשה לשמוע ולהבין אותך.

נורית קורן: לאט ובקול.

נורית קורן: הוא נורא מתרגש.

<יאיר טרבלסי: ביום שלישי בערב האחיות אמרו לה שהתינוקת נפטרה ולמחרת שוחררה מבלי לראות את הגופה.

<יאיר טרבלסי: ביום חמישי לאחר מכן הגיע מברק לחווה, תעודת זהות 5, להגיע ביום ראשון, 30.6.1957 לתל אביב לבית החולים ויצ"ו, שם החתימו אותו על ניירת, הוא לא ידע את תוכנה ולאחר מכן אמרו לו שהתינוקת נפטרה.

<יאיר טרבלסי: הגברת טרבלסי נשלחה לביקורת לאחר הלידה לבית החולים בבאר שבע.

<יאיר טרבלסי: כל המסמכים וכל התיק המלא נמצא בקפלן, ששם ילדה.

<יאיר טרבלסי: לא כמו היום שיש כרטיס.

<יאיר טרבלסי: אנו חושדים שבעל סמכות בבית חולים נתן הוראה לשלוח את גברת טרבלסי לביקורת בבאר שבע, כנראה מחשש שאם תבוא לבית החולים קפלן לביקורת, יהיו רופאים ששותפים להעלמת הילדים ואז היא תבין ששיקרו לה.

<יאיר טרבלסי: ביררנו בארכיון בית החולים קפלן, מתברר שהגברת טרבלסי לא מופיעה בספר היולדות ולא רשומה שילדה בת ב-23.6.1957.

<יאיר טרבלסי: בגיליון הלידה מחלקת יולדות יש תיעוד שהיא ילדה בת ב-1957.

<יאיר טרבלסי: הגברת טרבלסי הביאה לעולם עשרה ילדים ובמשרד הפנים רשומים רק תשעה ילדים, הבת הבכורה שנולדה אינה מופיעה ברישומים.

<יאיר טרבלסי: היא נולדה בשנת 1936 והתחתנה בארץ ישראל בשנת 1955 וילדה את הבת הכורה בגיל 20.

<יאיר טרבלסי: ב-1.1.

<יאיר טרבלסי: 1967 נפתחה ועדת חקירה על חטיפת ילדים בבתי החולים, כולם יודעים את זה.

<יאיר טרבלסי: אנו חושדים, שבעל סמכות בבית החולים גנז את כל התיק בשנת 1966, לפי שנפתחה ועדת החקירה ב-1967 משום שאם כימונה טרבלסי תבוא להעיד, שלא תהיה אסמכתא ביד או תיעוד שילדה את הבת ב-1957.

<יאיר טרבלסי: למרבה המזל, כימונה המשיכה להביא ילדים ויש לנו את כל התיעוד שהיא ילדה את אותה הבת ב-1957.

<יאיר טרבלסי: היום, לאחר שפורסמו כל הסיפורים אודות החטופים באותה שנה שכימונה ילדה את בתה הבכורה, המשפחה הבינה שמישהו חתם על מסמך שלא ידוע לגביו והיום אנחנו מבינים שזה כנראה מסמך שמאשר אימוץ לא חוקי.

<יאיר טרבלסי: עשינו בדיקת די.

<יאיר טרבלסי: אן.

<יאיר טרבלסי: אי ואנחנו מחכים לתשובה.

נורית קורן: אתם לא התלוננתם בוועדות?

נורית קורן: לא היתה חקירה מסיבית לדעת ואין תיק בגנזך המדינה.

נורית קורן: כלומר, לא הייתם בוועדות?

<יאיר טרבלסי: לא.

<יאיר טרבלסי: לא.

<יאיר טרבלסי: אנחנו לא כאלה שחיפשנו.

נורית קורן: כלומר, אימא כל הזמן סיפרה.

<יאיר טרבלסי: חיכינו ליום הזה שהמדינה תאשר די.

<יאיר טרבלסי: אן.

<יאיר טרבלסי: אי, לא רצינו להיכנס לדיכאון.

<יאיר טרבלסי: חוץ מאחי שנפטר, חיפש ולא הצליח למצוא כלום.

נורית קורן: הבנתי, ניקח את כל הפרטים וננסה לעלות על מה שאפשר.

נורית קורן: תודה לך יאיר.

<יאיר טרבלסי: יש לי הקלטה של אימא ואני רוצה להשמיע אותה – משמיע הקלטה - בשנת 57, הלכתי ביום חמישי אחר הצהריים וביום ראשון בבוקר ילדתי אותה.

<יאיר טרבלסי: אחרי שלושה ימים אמרו לי הילדה נפטרה.

<יאיר טרבלסי: לא אמרו לי שום דבר, לא תעודת פטירה, לא איפה קבורה, לא חתמתי על כלום.

<יאיר טרבלסי: אחרי כמה ימים שלחו לו מברק, תבוא תחתום, הוא לא יודע על מה חתם.

נורית קורן: תודה, תיעוד חשוב ביותר.

<אילנית טרבלסי: אני אילנית טרבלסי, אני חולת נפש ורוצה שתמצאו מהר.

נורית קורן: אנחנו נדבר.

<יונה מוכתר: לגבי תעודת הלידה של אחותי, הגיעו כל הפרטים של ההורים שלי, אבל בתיק של אימא שלי בבית החולים היא לא היתה בהיריון ולא ילדה אותה ולא כלום.

<יונה מוכתר: על פי דברי מאיר היא חיה.

<יונה מוכתר: אחותי היתה במשרד הפנים בנתניה, אמרו לה, היא חיה.

<יונה מוכתר: איך מוצאים אותה עכשיו?

<מאיר אמסלם: עוד לא הוצאתי תשובה סופית שהיא חיה.

<מאיר אמסלם: אני נתתי תעודת לידה כמו שצריך.

<מאיר אמסלם: נכון שאנחנו מחפשים תעודת פטירה, אני לא מוצא.

<מאיר אמסלם: כשאגיע למסקנה כשמיציתי את כל מה שאפשר לעשות אוציא דוח מסודר.

נורית קורן: הציפיות שלנו גבוהות עכשיו, יונה מאוד מתרגש.

<יונה מוכתר: אני לא ישן בלילות.

נורית קורן: אנחנו נמתין, אני מאוד מקווה שלא תמצא תעודת פטירה.

נורית קורן: לסיום.

<נרי אריאלי: קוראים לי נרי אריאלי, אני מהענף לאיתור נעדרים ואני רוצה לשתף אתכם בעדות שלנו ובסיפור.

<נרי אריאלי: קיבלנו פנייה מאזרח משכונת התקווה.

נורית קורן: מתי, עכשיו?

<נרי אריאלי: לפני שנתיים.

<נרי אריאלי: את כל החיילים אתם מחפשים, רק את בן הדוד שלי אתם לא מחפשים.

<נרי אריאלי: שאלנו אותו, איך קוראים לו, מתי התגייס?

<נרי אריאלי: אמר, ב"ה - אני לא רוצה להגיד את השם כי החקירה היא עדיין חקירה פעילה - והוא נהרג בלטרון.

<נרי אריאלי: פותחים את המסמכים ורואים, השם קיים, נהרג בדרך לירושלים, עלה מכאן, כל המסמכים מסודרים כולל מקום קבורה.

<נרי אריאלי: ספר יזכור, אפשר לראות את הכול.

<נרי אריאלי: חוזרים אליו ואומרים, מה אתה רוצה מחיינו, הוא נהרג בדרך לירושלים, יש לו קבר ויש לו אתר יזכור, יש לו ביוגרפיה מלאה, מסמכים רשמיים של המדינה.

<נרי אריאלי: הוא חוזר אלינו ואומר, אתם טועים.

<נרי אריאלי: השם נכון, שם האבא לא נכון, שם האימא כן נכון, שנת העלייה לא נכונה והגיל בכלל לא מתאים.

<נרי אריאלי: המפקדת שלנו מאוד כעסה עלינו, אמרה לי, התפקיד שלך להוריד את מספר הנעדרים, לא להוסיף חדשים.

<נרי אריאלי: מתברר, שהכול קיים במסמכים רשמיים, נוצרו ביחד שתי ישויות.

<נרי אריאלי: היה אחד ב"ה, בן 25, נהרג בדרך לירושלים, הוא קבור, יש לו תמונה והוא מונצח.

<נרי אריאלי: אבל יש אחד עם שם דומה, עם פרטים אחרים לא דומים והוא נעדר עד היום.

<נרי אריאלי: כתוצאה מהחקירה התגלה סיפור מאוד מעניין.

<נרי אריאלי: נער שעלה מאלכסנדריה לבד, בלי משפחתו, ב-1947, בהתחלה היה באיזשהו קיבוץ, אחר כך עבר לשכונת התקווה, התגייס כנוטר והיה ברמלה בנוטרות, ונהרג בינואר 1948.

<נרי אריאלי: קרוב לוודאי שנמצא את הקבר שלו כי הוא קבור כאלמוני בנחלת יצחק.

<נרי אריאלי: למה אני מספר את הסיפור הזה?

<נרי אריאלי: כדי להגיד, שגם אם יש מסמכים ממשלתיים וגם אם ועדת חקירה - - -

נורית קורן: ועדת חקירה שטייחה.

<נרי אריאלי: זה לא מספיק.

נורית קורן: אנחנו יודעים, בשביל זה אנחנו יושבים פה.

<נרי אריאלי: בחוק אתם צריכים להופיע, לא רק אלה שמופיעים אלא שאפשר להוסיף על פי פניית משפחה.

נורית קורן: יש את זה, זה כתוב על פי פניית משפחה.

<נרי אריאלי: לא, לא כתוב.

נורית קורן: הסעיף הראשון מדבר על פי פנייה של המשפחה.

נורית קורן: הסעיף הזה של כדין הכול יורד, אנחנו יושבים על זה.

נורית קורן: יש גם פנייה של המשפחה.

נורית קורן: אנחנו נאפשר את הכי רחב שאפשר.

נורית קורן: אני חייבת לסיים.

<נרי אריאלי: לאחרונה הראיתם את החלקה.

<נרי אריאלי: גם אנחנו נתקלנו בחלקות כאלה.

<נרי אריאלי: לכן אתם חייבים להכניס: רדאר חודר קרקע לתוך החוק באיזשהו אופן כדי שלא יבואו למן חלקה כזאת כפי שתוארה פה ויתחילו לחפור.

נורית קורן: יש בתי עלמין שכבר מיפו את הקברים שלהם לפי רדאר חודר קרקע והם כן משתמשים בזה, זה יקל עלינו.

נורית קורן: אני רוצה להודות לכולכם שהגעתם, באמת, שמענו פה עדויות מצמררות ואפילו אני מרשה לעצמי לקרוא לעדות אחת שהיא ממש חטיפה מתוך הידיים.

נורית קורן: זה מרגש ביותר.

נורית קורן: מפה אני רוצה לבוא לקריאה של ציפורה שבאה ופנתה לילדים המאומצים, בואו, תשמיעו את הקול שלכם, תחשפו את עצמכם על מנת שהמשפחות תוכלנה לקבל תשובות.

נורית קורן: זה הזמן, בואו לעשות בדיקת די.

נורית קורן: אן.

נורית קורן: אי.

נורית קורן: נשמור על הפרטיות שלכם, אנחנו לא רוצים לבלבל לכם את החיים, אנחנו רק רוצים לדעת שאתם חיים.

נורית קורן: אני קוראת פעם אחר פעם, כל מי שיודע, כל מי שיש לו מידע, כל מי שהיה באיזשהו מקום במעברה ויודע לאן לקחו את הילדים ומה נעשה אתם, גם אם ילדים נפטרו, איפה בדיוק קברו אותם ואיך קברו אותם ומה קרה.

נורית קורן: אנחנו רוצים סוף סוף לתקן עוול היסטורי ולאפשר למשפחות להרגיע את הלב.

נורית קורן: אנחנו רוצים לסגור את הפצע הזה אחת ולתמיד.

נורית קורן: אני קוראת לכולם מכאן, תודה.

<אסתר עודד: נורית, אני רוצה להגיד כמה מילים בשמי ושם המשפחות: שאת עושה עבודת קודש, תודה רבה.

נורית קורן: אני מודה לך, אבל יש לי משהו חשוב יותר לפני שמסיימים.

<אתי יונתי: יש לנו - - -

נורית קורן: תיכף נדבר, ניקח את כל הפרטים, ננסה להגיע אליה.

נורית קורן: אני רוצה לבקש מהצופים וגם מכם, יש לנו היום אירוע בנושא של פרשת ילדי תימן מזרח ובלקן, בראש העין, בבית מורשת.

נורית קורן: אנחנו מתחילים בבדיקות די.

נורית קורן: אן.

נורית קורן: אי שחברת "מיי הריטייג'" עושה כתרומה לחברה.

נורית קורן: מי שרוצה יכול להגיע כבר מהשעה ארבע.

נורית קורן: האירוע עצמו יתחיל בשש וחצי, אתם מוזמנים.

נורית קורן: תודה לכולם, אני נועלת את הישיבה.