ועדת הפנים והגנת הסביבה, כנסת 20, פרוטוקול מספר 472, 2017-07-25 12:30

דוד אמסלם: צהריים טובים.

דוד אמסלם: אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת הפנים והגנת הסביבה בנושא:

דוד אמסלם: הצעת חוק להבטחת דיור חלופי לתושבי גבעת עמל, התשע"ו-2016, פ/2573/20 של חברת הכנסת שולי מועלם-רפאלי, דב חנין ורשימה של ח"כים שלא נקרא את כולם, וזה מיזוג של מספר הצעות.

דוד אמסלם: דב, בבקשה.

דב חנין: תודה, אדוני היושב-ראש, אני אהיה מאוד קצר כי אנחנו רוצים בדיון הזה לנסות להביא את הצעת החוק הזו לאישור לקריאה ראשונה, מאז הדיון האחרון עשינו, חברת הכנסת מועלם ואני ואולי גם חברי כנסת נוספים, עבודה רבה מול גורמי המדינה השונים, והגענו איתם להסכמות שמאפשרות להעביר את הצעת החוק בקריאה ראשונה.

דב חנין: אני רק אומַר לאדוני למה יש כזאת תחושה של לחץ באוויר, אני לפחות מרגיש תחושה של לחץ מאוד גדול – כיוון שבמקביל לתהליך שאנחנו עושים בכנסת, מתנהלים משפטים, והחשש הגדול שלנו הוא שאנחנו אולי בסוף נייצר דבר נהדר, רק שהחולה ימות ואנשים יפונו מבתיהם.

דב חנין: העברת החוק בקריאה ראשונה, תהיה למה משמעות של מסר מאוד-מאוד משמעותי, גם ליזמים וגם לגורמים אחרים מצדנו כמדינה, שהמדינה לא מפקירה את האנשים שחיים בשכונת גבעת עמל לגורלם, המדינה לוקחת אחריות, מתייצבת לצדם, מטילה את האחריות על היזמים בעניין הזה.

דב חנין: אני רוצה רק להזכיר שהיזמים קיבלו כבר בכמה וכמה סיבובים זכויות ועוד זכויות ועוד זכויות כדי לפצות את תושבי גבעת עמל, והאמירה הזאת תהיה לה משמעות מאוד-מאוד גדולה בחיי המעשה, באותו עולם שבו אנשים כבר נמצאים מול מטחנה של בתי משפט שמאיימת עליהם מאוד-מאוד.

דב חנין: לכן, אדוני היושב-ראש, אני הייתי מבקש ברשותך שהיועצת המשפטית של הוועדה תביא בפני הוועדה את הנוסח כפי שהוסכם עם הממשלה - - -

דוד אמסלם: לא הוסכם.

דוד אמסלם: זו הבעיה.

דוד אמסלם: הרי למה עצרנו בפעם הקודמת?

דוד אמסלם: - - -

דב חנין: אז אני יכול לומר את הדברים מהזווית שלי.

דב חנין: הנוסח שהוסכם עם הממשלה, זה מה שאני יודע, זה הביטוי של הישיבות שאני השתתפתי בהן, זה הביטוי של הישיבות שניהלה גם חברת הכנסת שולי מועלם-רפאלי.

דב חנין: אם יש הערות אחרות, אנחנו נשמע כאן, אבל זה מה שאני יודע.

דוד אמסלם: חבר הכנסת חנין, אם זה היה מסוכם עם הממשלה לא היינו מתעכבים, היינו מראים אותו מזמן.

דוד אמסלם: ברור לך שהממשלה לא מסכימה לחוק הזה, לכן עצרנו אותו.

דוד אמסלם: דרך אגב, זו היתה ההחלטה גם בוועדת השרים.

דוד אמסלם: אני גם אמרתי את זה בישיבה האחרונה.

דוד אמסלם: עשינו הקראה של החוק הזה כבר?

<תומר רוזנר: לא.

<תומר רוזנר: אין מה להקריא כי אין הסכמה.

<תומר רוזנר: אולי שדב חנין יציג קודם על מה הוא חושב שהיתה הסכמה.

דב חנין: ההסכמה שהיתה לנו עם הממשלה, בתהליך שאותו הוביל משרד האוצר, היתה שנוסיף להצעת החוק את העיקרון שאומר שהאחריות לפיצוי התושבים בגבעת עמל תהיה על היזמים.

דב חנין: אנחנו מוכנים לעיקרון הזה, אני גם אומר שזה לא רק העיקרון שעליו הסכמנו עם משרד האוצר ועם הממשלה, אני חושב שהעיקרון הזה הוא גם עיקרון צודק ועיקרון ראוי.

דוד אמסלם: מה העיקרון אומר?

דב חנין: שהאחריות לפיצוי התושבים תהיה על היזמים.

דוד אמסלם: לא.

דב חנין: אני אומר מה הסכמנו.

דוד אמסלם: לא.

דוד אמסלם: אני חושב שזה מהות העניין, זה לב-לבו של העניין.

דוד אמסלם: אנחנו גם סיכמנו עם הממשלה שזה יותר לא יקרה, שהממשלה מעבירה אחריות ליזם, והם מוצאים את עצמם מול יזם.

דוד אמסלם: מה פתאום?

דוד אמסלם: ! מה להם וליזם?

דוד אמסלם: הרי גם סיכמנו עם הממשלה, אני לא בטוח שהעברנו את זה בחקיקה, אבל סיכמנו שזה יותר לא יקרה.

דוד אמסלם: אם הממשלה רוצה להתמודד מול דיירים, שהיא תתמודד.

דב חנין: לממשלה ולמדינה יש אחריות, אדוני.

דב חנין: אני לגמרי מסכים איתך בעניין הזה, ומה שאני אומר כרגע, אני לא חושב שזה רלוונטי לכל המקרים.

דב חנין: אדוני מכיר היטב ומקרוב מקרים בשכונות אחרות ובמצבים אחרים.

דב חנין: אני מדבר כרגע על המקרה של גבעת עמל.

דב חנין: במקרה של גבעת עמל באופן קונקרטי היזמים לאורך השנים קיבלו מהמדינה ומהעירייה בסיבוב אחרי סיבוב עוד ועוד ועוד תוספת של אחוזי בנייה.

דב חנין: למעשה המדינה נתנה ליזמים מראש תמורה מאוד-מאוד משמעותית כאשר התמורה הזאת פעם אחר פעם נומקה בצורך לפצות את התושבים.

דב חנין: למה הם מקבלים עוד תוספת ועוד תוספת ועוד תוספת של אחוזי בנייה?

דב חנין: כי צריך לפצות את התושבים.

דב חנין: במצב המיוחד הזה, למרות האמירה של אדוני שאני לגמרי לא חולק עליה, שיש אחריות מאוד גדולה למדינה, במצב המיוחד הזה ושל השכונה המיוחדת האת, במקרה המסוים הזה, וזה לא תקדים לשום שכונה אחרת, אני חושב שהעיקרון שעליו הסכמנו עם המדינה הוא במקרה הזה עיקרון נכון.

דוד אמסלם: תודה.

דוד אמסלם: חבר הכנסת אילן גילאון, בקשה.

אילן גילאון: אני רוצה להתייחס רק לדבר אחד.

אילן גילאון: אני לא יודע מה יקרה פה בסוף, אבל זה חייב להגיע היום או מחר למליאה, זה הדבר הכי חשוב, כדי להעביר את זה לקריאה ראשונה כי אחרת אין על זה דין רציפות.

אילן גילאון: אני מבין שזה מה ששר האוצר הבטיח, הרי כל החוקים שלנו בנויים על אותו עיקרון, של דיור חלופי הולם לפי טווח גילאים מסוים, שהגיע ב-1961, המאה ה-21.

אילן גילאון: את כל הדיון הזה קיימנו, אני לא רוצה לחזור עליו.

אילן גילאון: אפילו קיימנו אותו בהרכב הזה.

אילן גילאון: לי מאוד חשוב שההבטחה הזאת תתקיים, וברגע שחוק מגיע לקריאה ראשונה, ימות הכלב וימות הפריץ, לא משנה מה, לחוק יהיה דין רציפות.

אילן גילאון: זה מה שאני מבין שהובטח על-ידי שר האוצר, ואת זה אנחנו רוצים לקיים.

דוד אמסלם: דין רציפות של מה?

אילן גילאון: דין רציפות של החוק.

אילן גילאון: אי אפשר לבטל חוק בקריאה ראשונה בחזרה.

אילן גילאון: , לעומת קריאה טרומית - - -

דוד אמסלם: אתה מתכוון שאם הכנסת תתפזר?

אילן גילאון: אם הממשלה תיפול.

אילן גילאון: אם הי אלא תיפול, בכלל טוב.

דוד אמסלם: כל בן-אדם מדבר מנהמת לבו.

אילן גילאון: לא, לא.

אילן גילאון: אני רוצה להיות, מה שנקרא, בטוח.

אילן גילאון: הכלב ימות, הפריץ ימות, אילן גילאון ימות, מה זה משנה?

אילן גילאון: קריאה ראשונה זה קריאה ראשונה.

אילן גילאון: אדרבה ואדרבה, זה אומר שאם אנחנו מצליחים להעביר בקריאה ראשונה, מיד אחרי הפגרה אפשר להעביר את זה לשנייה ושלישית וגמרנו את הסיפור.

מיכאל מלכיאלי: אני נפגשתי מזמן עם תושבים מגבעת עמל.

מיכאל מלכיאלי: אני בסך-הכול באתי לחזק כאן את הדיון, ולהודות לך, דודי, שאתה מקדם את הדבר הזה.

מיכאל מלכיאלי: והלוואי, אם זה אפשרי כבר במושב הזה, אין יותר טוב מזה.

מיכאל מלכיאלי: אני חושב שכבר הגיע הזמן שתהיה השלכה של החוק הזה על עוד מקומות בארץ, כי אנחנו פוגשים אנשים בקטמונים, בקרית יובל, אנשים שחתמו ליזם בגלל כל מיני הבטחות באוויר, באותיות הקטנות הכניסו להם משהו אחר לגמרי, וברגע האמת מוצאים את עצמם לא כאן ולא כאן, עם הבטחות שעוד שלוש שנים יהיה להם איזשהו מגדל זהב.

מיכאל מלכיאלי: אנחנו כמובן תומכים.

דוד אמסלם: משרד האוצר, בבקשה.

דוד אמסלם: אין טעם להיכנס לתכולת החוק.

דוד אמסלם: אנחנו מכירים את הפרמטרים.

דוד אמסלם: אילן, אני לא המשכתי לקדם בגלל ועדת שרים שהיתה שם התניה והם לא מסכימים נכון לרגע זה.

דוד אמסלם: לכן עצרתי.

דוד אמסלם: אחרת כבר היינו גומרים את החוק מזמן.

דוד אמסלם: לכן אנחנו נמצאים באותו סטטוס.

<אורי דביר: אני אורי, מאגף תקציבים.

<אורי דביר: נותרו 17 בתי אב.

<אורי דביר: ביקשנו רשימות, של בדיוק מי התושבים האלה.

<אורי דביר: עוד לא קיבלנו אותם.

<אורי דביר: אנחנו רוצים לבקש עוד קצת זמן לשבת עם התושבים.

<אורי דביר: אנחנו רוצים למצוא פתרון.

<אורי דביר: אנחנו רוצים שהתושבים ישלחו לנו את הרשימות של 17 בתי אב - - -

דוד אמסלם: עם כמה אנשים הגעתם כבר לפתרון?

<אורי דביר: אני הבנתי שמתוך 100 נשארו 17 שאיתם אין פתרון.

<קריאות: מה?

<קריאות: איזה 17?

<קריאות: זה לא מדויק.

<קריאות: זה לא מבוסס.

<קריאות: מאיפה הבאת את הנתונים?

<קריאות: הוא מתבלבל.

<קריאות: אני מוכנה לדבר בשם השכונה.

דוד אמסלם: לא, לא.

דוד אמסלם: את מתפרצת.

דוד אמסלם: אני אתן לך את רשות הדיבור.

<אורי דביר: בתי אב.

<אורי דביר: זה מה שאני אומר.

<אורי דביר: בתי אב.

<אורי דביר: בסדר?

<אורי דביר: ואנחנו ביקשנו את הרשימות בדיוק של מי האנשים.

דוד אמסלם: ממי ביקשתם?

<אורי דביר: מהתושבים.

<איגי פז: אנחנו ישבנו איתם, ישבנו אצל סגן הממונה על אגף תקציבים.

<אורי דביר: אנחנו מבקשים, אחרי שנקבל את הרשימות, לשבת ולבדוק כל מקרה לגופו, לשבת עם התושבים, אנחנו רוצים להגיע לפתרון.

דוד אמסלם: מה זאת אומרת?

דוד אמסלם: ממי אתם מבקשים את הרשימות?

דוד אמסלם: אתם מיפיתם את השטח?

דוד אמסלם: באתם לבתים?

דוד אמסלם: דפקתם?

דוד אמסלם: אתם יודעים מי גר איפה, כל בית?

<אורי דביר: אנחנו ביקשנו שיתוף פעולה.

<אורי דביר: אני הייתי אצל סגן הממונה על אגף תקציבים - - -

אילן גילאון: סלח לי שאני מתערב.

אילן גילאון: לפני שלושה שבועות קיבל סגן שר האוצר ממני שאילתה בדיוק על העניין הזה, וזה בדיוק מה שעניתם לפני שלושה שבועות.

אילן גילאון: האם עשיתם במהלך שלושת השבועות האלה משהו?

<איגי פז: ישבנו בפגישה הזאת ובפגישה הזאת נאמר לנו, אנחנו נעביר לכם רשימות.

<איגי פז: אגב, זה נאמר גם פה בדיון בוועדה.

<איגי פז: היועץ המשפטי זוכר ואני מאמין שגם אפשר למצוא את זה בפרוטוקול, שנאמר שאנחנו צריכים את שיתוף הפעולה המינימלי של התושבים, יהיה לנו מאוד-מאוד קשה - - -

דוד אמסלם: מה זאת אומרת, הם לא רוצים להגיד לך מי גר שם?

<תומר רוזנר: הם לא רוצים להגיד.

<איגי פז: לא העבירו - - -

דוד אמסלם: למה אתם לא רוצים להגיד?

<רונית אלדובי: אנחנו, תשובי גבעת עמל, העברנו מכתבים, גם אליך - - -

דוד אמסלם: רונית, מי מרכז את הסיפור?

דוד אמסלם: את?

<רונית אלדובי: אני מרכזת את הסיפור.

דוד אמסלם: אז תגידי: אני העברתי.

דוד אמסלם: לא: העברנו.

<רונית אלדובי: אני העברתי לעוזר של שולי את רשימות כל הנתבעים בגבעת עמל - - -

<תומר רוזנר: לא, זאת לא השאלה.

<תומר רוזנר: הוא לא שאל מי נתבע.

<תומר רוזנר: הוא שאל מי גר שם.

דוד אמסלם: איגי אומר שהם באו אליכם, אני גם לא יודע מי זה אליכם.

דוד אמסלם: אם הייתי צריך לפתור, אני מניח שזה מתחם קטן, הייתי בא ודופק בדלת, שואל, הלו, שלום, מי כבודו?

דוד אמסלם: מי אתה?

דוד אמסלם: מי גר פה?

דוד אמסלם: עובר אחד-אחד, אני, לא מבקש שאת תרכזי לי רשימה.

דוד אמסלם: יש לך רשימה של מי שגר, עזבי מי רוצה, מי תובע, מי חושב שמגיע לו, מי גר.

<קריאה: רק לחדד, השאלה היתה מי לשיטתם זכאי.

<רונית אלדובי: מי שלשיטתנו זכאי, זה מופיע כרגע בנוסח החוק - - -

<תומר רוזנר: לא, - - -.

<תומר רוזנר: שמות, בבקשה.

<רונית אלדובי: אני רוצה לענות.

<רונית אלדובי: אנחנו, בשני מפגשים, מפגש אחד עם שר האוצר כחלון, ומפגש שני לפני זה עם פקידים של האוצר, הסברנו קודם כל מה הדחיפות בחוק.

<רונית אלדובי: הדחיפות בחוק היא שעוד רגע יש לנו פסקי דיון והמדינה הפקירה את השכונה 70 שנה ועכשיו אנחנו קוראים למדינה להציל אותנו.

<רונית אלדובי: דבר שני, - - -

<תומר רוזנר: גברתי אלדובי, תני לי לעצור אותך שנייה.

<רונית אלדובי: רגע, שנייה.

<רונית אלדובי: לגבי הרשימות, אנחנו הסברנו שאנחנו בתוך הליך משפטי, אנחנו ביקשנו מערן ניצן, שאלנו אותו, האם אתה יכול להתחייב שנעביר לך את הרשימות האלה ואתה לא תעביר אותן ליצחק תשובה?

<רונית אלדובי: וערן ניצן אמר לנו בפה מלא: לא.

<רונית אלדובי: אנחנו בתוך הליך משפטי.

<רונית אלדובי: אנחנו לא יכולים להעביר את השמות שלנו.

<רונית אלדובי: זה המצב.

<רונית אלדובי: אנחנו נמעכים בהליך משפטי ברגל גסה.

<רונית אלדובי: אנחנו לא יכולים להפקיר את הזכויות שלנו.

דוד אמסלם: רונית, אני מנסה לעזור כאן.

דוד אמסלם: אי אפשר לנהל הליך בלי להבין מול מי.

<רונית אלדובי: לכן העברנו רשימות - - -

דוד אמסלם: שנייה, דקה - - -

<רונית אלדובי: שתבין אבל שהעברנו משהו, שיהיה ברור.

דוד אמסלם: עזבי את הסיפורים.

דוד אמסלם: תעני לשאלה שלי.

דוד אמסלם: הרי בסופו של דבר איגי ואורי ושירה, הם בעצם האנשים שאמורים לנהל את האירוע מול המדינה, הם נציגי המדינה לטובת העניין.

<רונית אלדובי: אנשים שהרסו את גבעת עמל 70 שנה.

דוד אמסלם: רונית, רונית, רונית, אני לא אתן לך לדבר.

דוד אמסלם: אם את לא יודעת להשיב לי, אז אולי נשאל מישהו אחר.

דוד אמסלם: ואם לא, אז אני כבר אגיד להם מה לעשות.

דוד אמסלם: עזבי מי הרס, מי לקח, בדיון הזה כבר היינו.

דוד אמסלם: אני רוצה להתקדם קדימה.

דוד אמסלם: לכן אני רוצה להיות יותר פרקטי בעניין.

דוד אמסלם: אני שואל שאלה.

דוד אמסלם: הם אומרים שהם רוצים לדעת מי גר היום, מי חושב שמגיע לו.

דוד אמסלם: אם אתה מבקש פיצוי ואתה לא אומר לו למי מגיע, אז איך הוא יביא לך?

אילן גילאון: אדוני היושב-ראש, מה זה רלוונטי לגבי החוק?

אילן גילאון: החוק מגדיר מי - - -

דוד אמסלם: אני מבין שאתה מבין לבד שאני כרגע לא בחוק.

אילן גילאון: חשבתי שזה דיון על החוק כדי להניח אותו מחר - - -

דוד אמסלם: לא, לא.

אילן גילאון: בדיון הכולל היינו כבר.

דוד אמסלם: אני שואל אותם, מה קורה שם?

דוד אמסלם: ואתם אומרים, אנחנו לא יודעים בגלל שאין לנו שיתוף פעולה.

דוד אמסלם: אז אני רוצה להבין מה החשש של השיתוף-פעולה?

דוד אמסלם: ממה?

<רונית אלדובי: הסברתי שאנחנו בתוך הליך משפטי.

<רונית אלדובי: הוא לא יודע מי גר בשכונה בדיוק ותשובה תובע – זה בדיוק מה שחסר לו, הרשימות האלה - - -

אילן גילאון: ראית את הסרט, להרוג את סבתא?

דוד אמסלם: לא רואה סרטים.

אילן גילאון: אני מציע לך, תראה את הסדרה הזאת ואז תבין למה הם לא יכולים לגלות את השמות שלהם.

<קריאה: מר דודי אמסלם, הוא תבע למעלה מ-300 איש.

<קריאה: הוא בכלל לא תבע בקשר למציאות - - -

<רונית אלדובי: אנחנו אומרים שתשובה לא יודע בדיוק מי נמצא בשכונה - - -

דוד אמסלם: זאת אומרת, שהוא לא יידע את מי לתבוע.

דוד אמסלם: זו הכוונה?

<רונית אלדובי: לא, הוא תובע גם אנשים, הוא תובע כל מי שהוא בעל - - -

דוד אמסלם: מה, מי שעובר ברחוב הוא תובע אותו?

<קריאות: כן.

<רונית אלדובי: כן.

<רונית אלדובי: אם היה לו מישהו בגבעת עמל, כן.

דוד אמסלם: אני רוצה להבין.

דוד אמסלם: את אומרת, אנחנו לא רוצים לתת את השמות כדי שמישהו לא יתבע אותם, ואז יש כתובת.

דוד אמסלם: כרגע הוא צריך לחפש מי האנשים.

דוד אמסלם: הבנתי.

<רונית אלדובי: אני רק רוצה להגיד מה אנחנו הבנו ממשרדי הממשלה.

<רונית אלדובי: אנחנו הבנו משולי שמשרדי הממשלה, דרך ראש המטה של כחלון, מתואמים לגמרי לגבי העברת החוק הזה, לגבי העברת החוק, לא לגבי פתרון, לתת לנו מטריה, שני פסקי דין.

דוד אמסלם: רונית, אני עכשיו לא מנהל משא-ומתן איתך באמצעות שולי שלא נמצאת פה, ואיך המטה של כחלון שהיא לא יודעת מה הוא אומר בכלל.

דוד אמסלם: אז תסמכו עליי שאני עשיתי את העבודה.

דוד אמסלם: אני היחיד פה שעשה עבודה פה.

<רונית אלדובי: היא אמרה לנו שהיא מתואמת איתך.

דוד אמסלם: אז תלכי אליה.

דוד אמסלם: תגידי לי שתבוא אליי.

דוד אמסלם: היא אפילו לא באה.

דוד אמסלם: לא משנה.

דוד אמסלם: אני יודע מה עשיתי, אני יודע עם מי דיברתי ואני יודע לאן צריך ללכת.

דוד אמסלם: שולי מועלם, עם כל הכבוד לה, היא עוד לא יושבת-ראש ועדת הפנים.

דוד אמסלם: אז תלינו בפניה, שהיא תעביר את החוק אם יודעת איך.

דוד אמסלם: לא יודע.

דוד אמסלם: אולי היא תיקח את זה לוועדה אחרת.

<יוסי כהן: לא יכולים לצוץ אנשים חדשים כי אנחנו הולכים לפי תצ"א שמאחורה.

<יוסי כהן: מי שיש לו הבית הוא מקבל זכויות, ולא מי שאין לו.

<יוסי כהן: אז זה לא משנה השמות.

<יוסי כהן: מי שיש לו בית פיזי - - -

דוד אמסלם: אבל הם רוצים לדעת למי לתת את הבית.

דוד אמסלם: אולי הם ייתנו לי?

<קריאות: - - -

דוד אמסלם: חבר'ה, אני יודע מה אני שואל ולא צריך פה להתפרץ.

<יוסי כהן: הכנסת תתווה קריטריונים ומי שיעמוד בקריטריונים – יזכה, ומי שלא עומד בקריטריונים – לא יזכה.

<יוסי כהן: לזה יש הסכמה של כולם.

<יוסי כהן: כבר כמה פעמים דחינו את ההצבעות האלה כי אתה הבטחת כל פעם, עשית מאמצים וזה לא יצא.

<יוסי כהן: סומכים עליך עם היד על הלב.

דוד אמסלם: מה הבטחתי?

דוד אמסלם: מה הבטחתי?

<קריאה: לעשות מאמצים.

<רונית אלדובי: שתציל את השכונות.

<רונית אלדובי: יש לנו פסק דין מיד אחרי הפגרה, בספטמבר.

דוד אמסלם: רונית, רונית, אני הבנתי.

דוד אמסלם: לא צריך להתפרץ וכל פעם שאת חושבת להגיד משהו אז את יכולה להגיד.

אילן גילאון: זה החוק שלך.

אילן גילאון: לא של אחרים.

דוד אמסלם: אני מקיים את הדיון הזה, אני רוצה לעזור ואם לא, לא הייתי עושה אותו.

דוד אמסלם: אני יודע לאן זה הולך עכשיו.

דוד אמסלם: מה המדינה רוצה לעשות?

דוד אמסלם: את הבעיה אנחנו מכירים.

דוד אמסלם: אני לא רוצה לחזור, דיון, ומה היה בהיסטוריה.

אילן גילאון: הם זקוקים כרגע לדחיפות הזאת לפחות בקריאה ראשונה כדי להוציא אותם מההליך המשפטי - - -

דוד אמסלם: אני יודע, אני יודע.

אילן גילאון: לך עצמך יש את החוק הזה.

דוד אמסלם: זה לא קשור להליך המשפטי, אבל זה לא משנה.

<אדלה בטאט: האחיינים שלי, ילדה בת 14, שהיא גרה בראש העין, אותה תובעים בבית-המשפט על דיור במקום.

<אדלה בטאט: האחים שלי לא גרים שם.

<מלכה אלפסי: הבת שלי נשואה וגרה ברמת-אביב, וגם אותה תובעים.

<מלכה אלפסי: מעולם לא דרשנו - - -

<אדלה בטאט: ילדה בת 14 שגרה בראש העין.

דוד אמסלם: את האירוע אנחנו מכירים.

דוד אמסלם: אני מכיר אותו מעוד שכונות.

דוד אמסלם: אני מכיר את האירוע.

דוד אמסלם: חבל לבזבז את הדיון על הבת שלך ועל הבת שלו, ועל הנכד של ההוא ועל האימא של ההוא.

דוד אמסלם: אנחנו מכירים.

דוד אמסלם: אנחנו לא שם.

דוד אמסלם: לא פתחנו את הדיון, בוקר טוב, בואו תספרו לנו מה זה גבעת עמל.

דוד אמסלם: לכן אני רוצה להתקדם באופן פרקטי.

<מלכה אלפסי: אנחנו מבקשים פיצוי רק לאנשים שגרים.

<מלכה אלפסי: אנחנו איתכם.

<מלכה אלפסי: אנחנו לא באנו לבקש למי שחושב או מי שאולי.

<מלכה אלפסי: אנחנו איתכם.

<מלכה אלפסי: לכן אנחנו אומרים, תעשו אתם את הקריטריונים, כולנו צאצאים של 1961, אנחנו באותה סירה.

<מלכה אלפסי: זה הכול.

דוד אמסלם: אני רוצה לשאול את המדינה.

דוד אמסלם: אני רוצה לשמוע את המדינה, פחות אותם, בגלל שאת המצב שלכם אני מכיר.

דוד אמסלם: איך אתם רוצים להתקדם?

<תומר רוזנר: מה עשיתם?

<שירה תם: שמי שירה תם, מרשות מקרקעי ישראל.

<שירה תם: אני רוצה לציין שבישיבה הקודמת שהיתה גם יחד עם חברי הכנסת אנחנו ישבנו ביחד, אנחנו הצגנו להם את הקושי שיש שבו היזמים טוענים שהם פיצו את כולם.

<שירה תם: לכן ביקשנו לקבל את אותן רשימות, לעשות הצלבת נתונים, מתוך רצון טוב להתקדם.

<שירה תם: אבל ברגע שלא קיבלנו שום נתון, לא הסכימו - - -

אילן גילאון: אתם מתואמים עם השר שלכם?

אילן גילאון: אתם מתואמים עם השר שלכם?

<שירה תם: כן.

אילן גילאון: זה לא מה שהשר שלכם אומר.

אילן גילאון: השר שלכם אמר שהיום מתכנסים כדי להעביר את החקיקה בקריאה ראשונה.

דוד אמסלם: למי הוא אמר?

דוד אמסלם: אילן, אל תפריע לי.

דוד אמסלם: למי הוא אמר?

אילן גילאון: אני לא מפריע לך.

אילן גילאון: אני עוזר לך.

דוד אמסלם: לא, לא.

דוד אמסלם: גם אל תעזור לי.

דוד אמסלם: אילן, אל תעזור לי.

אילן גילאון: תגיד, כל הסיפור הזה זה כלאם פאדי?

אילן גילאון: בכאילו?

דוד אמסלם: אילן, אל תעזור לי.

דוד אמסלם: אילן, אם באת להפריע לי כאן, אז אני אוציא אותך.

אילן גילאון: באתי לעזור לך, אבל זה בלתי נסבל.

דוד אמסלם: אילן, אילן - - -

אילן גילאון: בא שר אוצר, נותן לאנשים הבטחה - - -

דוד אמסלם: אילן, אני קורא לך לסדר בפעם ראשונה.

אילן גילאון: אני מגיע לפה - - -

דוד אמסלם: אילן, אני קורא לך לסדר פעם שנייה.

<שירה תם: אני רק עונה לשאלה של אדוני.

<שירה תם: נשאלה כאן שאלה, א אני פשוט משיבה לה.

<שירה תם: לכן ביקשנו לקבל את אותן רשימות, את אותם נתונים, את אותו מידע, כדי לדעת ולהצליב וכדי להתקדם.

<שירה תם: עד היום לא קיבלנו את זה.

דוד אמסלם: אני רוצה לשאול שאלה אחרת.

דוד אמסלם: הם לא נותנים את המידע, הבנתי למה.

דב חנין: עברנו כבר על השאלה הזאת.

דוד אמסלם: עכשיו המדינה פועלת, הרי אתם פועלים, היזם כל יום תובע שם אנשים.

דוד אמסלם: קורים שם תהליכים.

<שירה תם: זה לא המדינה.

<שירה תם: המדינה לא תובעת שם.

<קריאה: זו הבעיה.

דוד אמסלם: בתפיסת העולם שלי ואמרתי, אני לא הסכמתי עם דב, זה שהמדינה מכרה את הסיפור הזה ליזם זה לא מוציא אותה מהאירוע, בגלל שהמקור זה היא.

דוד אמסלם: אני חוזר על עצמי, זה אולי החטא הקדמון.

דוד אמסלם: זה החטא הראשון שנעשה פה ומזה התגלגל כל האירוע.

דוד אמסלם: לכן אנחנו חוזרים עכשיו אחורה.

דוד אמסלם: אני מצפה שהמדינה תיקח אחריות על ניהול האירוע.

דוד אמסלם: יש יזם שקם בבוקר ורוצה להרוויח כסף.

דוד אמסלם: לא מעניין אותו דיירים, לא כלום.

דוד אמסלם: הוא איש פרטי שפונקציית המטרה שלו בבוקר זה להרוויח כסף.

דוד אמסלם: זה גם התפקיד שלו.

דוד אמסלם: יש פה דיירים שגרו שם ומכרו אותם בלי שהם יודעים, ואמרתם ליזם: אתה תפצה אותם.

דוד אמסלם: הרי זה אבסורד, הרי מה קורה כאן?

דוד אמסלם: הדיירים רוצים לקבל את הפיצוי האמיתי או המקסימום שהם יכולים, והיזם רוצה לתת להם מינימום או לא לתת להם כלום.

דוד אמסלם: אם הוא יכול כלום אז כלום, אם הוא יכול קצת אז קצת.

<קריאה: לנו הוא נתן שום דבר.

<קריאה: שלוש שנים אני ברחוב.

<קריאה: מר דודי אמסלם, אני מאוד מבקשת - - -

דוד אמסלם: אני יודע שבאתם מרחוק, אני יודע שחם בחוץ, אני יודע שחלק

דוד אמסלם: כם מרגיש לא טוב, אבל אני רוצה להתקדם.

דוד אמסלם: לכן אני מבקש לא להתפרץ, זה לא יביא אותנו לשום מקום.

<שירה תם: משיחות שלנו עם היזם, הוא רוצה לשלם, הוא מוכן לשלם, לו יש רשימה שלשיטתו מי זכאי לקבל את הפיצוי.

<שירה תם: אנחנו, כדי להגיד לו, אתה לא צודק, יש עוד כאלה שזכאים, צריכים לדעת על מה אנחנו מדברים, מה הרשימה מבחינתנו.

דוד אמסלם: שירה, אני רוצה להתקדם.

דוד אמסלם: הם לא רוצים לשתף פעולה.

דוד אמסלם: מה אתם עושים?

<שירה תם: אז היזם אומר, אני אפצה את מי - - -

דוד אמסלם: הם לא רוצים.

דוד אמסלם: מה אתם עושים?

אילן גילאון: רגע, אתם דובר היזם?

<שירה תם: היזם אומר, לפחות ממה שאנחנו יודעים, שהוא מוכן לבוא ולתת פיצויים - - -

אילן גילאון: מה זה מעניין מה היזם אומר?

אילן גילאון: לך יש חוק שקובע מי צריך לקבל את הפיצויים.

אילן גילאון: איך אפשר ככה?

אילן גילאון: "היזם אומר" – אתם הדוברים של היזם?

דוד אמסלם: אילן, אילן.

דוד אמסלם: אני לא רוצה להוציא אותך, אילן.

אילן גילאון: אני לא רוצה לצאת עכשיו.

אילן גילאון: תשמע, זה בלתי נסבל.

דוד אמסלם: חבר הכנסת גילאון, זה לא יכול להיות שאתה עושה מה שאתה רוצה.

<קריאה: כואב לו.

דוד אמסלם: חבר'ה, שייקח אתכם לחדר ותצעקו איתו שם.

דוד אמסלם: לא פה.

<קריאה: כשכואב צועקים.

דוד אמסלם: חבר'ה, עוד הערה כזאת, אני עומד לסיים את הדיון וללכת.

דוד אמסלם: אני מקדיש מזמני קצת יותר מכל אחד כאן כדי לנסות לקדם את העניין, אז אל תחלקו לנו פה ציונים עכשיו, כואב, לא כואב.

דוד אמסלם: מי שרוצה לצעוק, שייצא החוצה, שיצעק בחוץ.

דוד אמסלם: לא פה.

דוד אמסלם: אני שואל שאלה אחרת.

דוד אמסלם: הדיירים חוששים, לא רוצים לשתף פעולה.

דוד אמסלם: צודקים, לא צודקים, לא חשוב.

דוד אמסלם: שימי את זה שנייה בצד.

דוד אמסלם: יש יזם שעכשיו רוצה להתקדם בעניין, ובינתיים הוא מפצה את מי שהוא חושב ואת מי שהוא חושב שלא, וכדי לפנות את השאר הוא הולך לבית-המשפט.

דוד אמסלם: איפה אתם בעניין?

<אורי דביר: דודי, אם אנחנו נתחייב שהמדינה תשתמש ברשימה רק לצרכיה, ולא תעביר כלום ליזם.

דוד אמסלם: הרי עכשיו כדי לזהות מי יושב שם, לא צריך את שיתוף הפעולה של כל האנשים.

דוד אמסלם: הולכים לשם, בודקים, כמו שאמרתי, בית-בית, דופקים בדלת, שלום, הגענו מפה, הגענו משם.

<שירה תם: היזם טוען שהם קיבלו פיצוי, שחלק מאלה שטוענים פה שהם לא קיבלו, הוא אומר לנו ומציג לנו רישומים שהם קיבלו פיצויים במיליונים.

<שירה תם: יכול להיות שהוא משקר, אבל אני, כדי להגיד את זה - - -

דב חנין: אבל למה זה מפריע לקידום החוק?

דב חנין: למה?

דב חנין: אם למישהו לא מגיע, הוא לא יקבל.

דב חנין: אין בעיה.

<שירה תם: החוק כרגע מכניס גם כאלה שקיבלו במיליונים - - -

דב חנין: לא.

דב חנין: אנחנו עוד לא בקריאה שנייה ושלישית, גברתי.

דב חנין: רק קריאה ראשונה.

דוד אמסלם: קודם כל, אתם תמפו.

דוד אמסלם: נניח שאין לנו יזם ואתם רוצים לדעת באיזו אוכלוסיה מדובר, מה גודל הסיפור שם.

דוד אמסלם: אחרי זה נוודא מי קיבל, מי לא קיבל.

דוד אמסלם: הרי אני מניח שהוא לא נתן לו מזוודה עם מזומנים.

דוד אמסלם: נניח שאני קיבלתי ואני טוען שלא קיבלתי, אז בא היזם, וזו כבר שאלה של עובדות, ומראה, העברתי לו לחשבון, הנה, כך וכך, או שהוא התחייב לתת לו דירה והוא עוד לא נתן לו, זה משהו בפועל שהוא צריך לתת.

דוד אמסלם: אני לא נכנס כרגע מי קיבל או לא קיבל בפועל.

דוד אמסלם: זו שאלה עובדתית אחרת שקל מאוד לברר אותה.

דוד אמסלם: שימי אותה בצד.

דוד אמסלם: אנחנו כמדינה – קודם כל אתם צריכים להבין את גודל האירוע.

דוד אמסלם: יש הבדל אם מדובר בשני אנשים שלא קיבלו ובין אם 200 איש.

דוד אמסלם: זה משנה את כל התפיסה, זה משנה את כל הכיוון.

<איגי פז: נכון.

<איגי פז: לכן אנחנו רצינו שיתוף פעולה.

דוד אמסלם: התושבים, בגדול, הם לא מאמינים לאף אחד.

דוד אמסלם: תבין גם מה קרה להם.

דוד אמסלם: הם עברו טראומה.

דוד אמסלם: הם יום אחד קמו בבוקר ומצאו שהבית שלהם הוא לא שלהם, והאדמה שלהם נמכרה למישהו פרטי והם הפכו להיות האויבים, והם הולכים לבתי-משפט, והשופט שואל אותו, יש לך אישור או אין לך אישור, ואם אין לך אישור אז תלך.

דוד אמסלם: אז למה שהם יאמינו?

דוד אמסלם: למה?

דוד אמסלם: נראה לך שאם אני בצד השני, אני מאמין למישהו?

דוד אמסלם: אז הם מפחדים.

דוד אמסלם: הוא אומר לך בפירוש, הוא מספר לך את האמת, הוא אומר לך, בינתיים אני שורד, כי אין לו את השם שלי להביא אותי לבית-משפט, אם הוא מביא אותי, גם עליי יש צו, ואז אני מתחיל באירוע, הוצאות לפועל, מעצרים.

דוד אמסלם: ככה כל עוד הוא לא יודע את השם שלי, לפחות אני שורד עוד כמה ימים בדירה הזאת.

דוד אמסלם: הם מספרים לך למה.

דוד אמסלם: מה, אתה לא מתחבר לזה?

דוד אמסלם: אני מבין מה הם אומרים לי.

דוד אמסלם: אני שואל שאלה אחרת, היות ויש להם את החשש שלהם, אז למה אתם כמדינה לא ממפים אתם – באו אליי הביתה מדדו לי אפילו את הבית בפנים לארנונה, עם מטרים, נכנסו גם לחדר השינה שלי ומדדו.

דוד אמסלם: אז לא הבנתי.

דוד אמסלם: הרי אם אני כמדינה רוצה, אני מקבל את האינפורמציה.

דוד אמסלם: זה הדבר הכי פשוט שיש פה.

דוד אמסלם: אחרי זה מתווכח איתם, מי גר, לא גר, איזה גיל.

דוד אמסלם: בוא נתחיל למפות את הבסיס.

דוד אמסלם: אתה אומר לי, יש יזם, הוא יודע.

דוד אמסלם: התשובה שלך מרגיזה אותי, כי זה לב הבעיה פה, שיש יזם שהוא יודע והתפקיד שלו ופונקציית המטרה זה לא לתת להם כלום, מפני שאם אני הייתי יזם זה מה שהייתי מגדיר.

דוד אמסלם: אחרי זה רוצה לתרום לבית-הכנסת – תורם.

דוד אמסלם: שולי, בבקשה.

שולי מועלם-רפאלי: במהלך כל התקופה אנחנו מנסים להגיע לאיזושהי התקדמות, והתחושה היא שיש מידה לא מבוטלת של ניעור חוצנם של המשרדים האחראים.

שולי מועלם-רפאלי: זה מצער אותי להיפגש שוב בטענה שהתושבים לא מוסרים את הרשימות, שעל פניו היא לגמרי טענה נכונה, הם באמת לא מוסרים את הרשימות.

שולי מועלם-רפאלי: אז אפשר להמשיך להישאר במקום הזה.

שולי מועלם-רפאלי: אני חשבתי שאנחנו מתקדמים משם.

שולי מועלם-רפאלי: תניחו לתושבים, בסדר?

שולי מועלם-רפאלי: הצעת החוק שלי היא לא מול התושבים, היא מול המשרדים.

שולי מועלם-רפאלי: הצעת החוק שלי וכל הישיבות שלי הן לא עם התושבים.

שולי מועלם-רפאלי: אני יכולה לחשוב את מה שאני חושבת על הבחירה שלהם שלא למסור את הרשימות, אבל לא מולם אני מתנהלת.

שולי מועלם-רפאלי: לא מולם אני מתנהלת, לא מולם הציפייה שלי.

שולי מועלם-רפאלי: הבחירה של המשרדים, בצער גדול אני אגיד את זה, להצטמצם אל הפריזמה הצרה הזו של הרשימה, כן תהיה או לא תהיה, היא בחירה שבעיניי ממשיכה את העוול.

שולי מועלם-רפאלי: היא ממשיכה את העוול והיא אומרת, אנחנו ממשיכים לחשוב שמי שחוטא בסיפור הזה הוא התושבים.

שולי מועלם-רפאלי: ולא.

שולי מועלם-רפאלי: אני חשבתי שהמדינה כבר הבינה שמיש שחוטא זה אנחנו ודרכנו היזם שרוקד כל הדרך אל הבנק.

שולי מועלם-רפאלי: אני לא אגיד פה את המספרים שקיבלתי במשרדים כי אני חושבת שזה לא רלוונטי.

<קריאה: - - - גופות.

שולי מועלם-רפאלי: לא, לא.

שולי מועלם-רפאלי: אדוני לא ידברר אותי בבקשה.

שולי מועלם-רפאלי: אני לא דיברתי על גופות.

שולי מועלם-רפאלי: אני לא מתכוונת לדבר על גופות, ובטח אין לי טענה למשרדים שהם מדברים על גופות.

שולי מועלם-רפאלי: אני מדברת על כסף.

שולי מועלם-רפאלי: אני לא אנקוב פה במספר שנאמר לי מטעם משרד האוצר שלדעתם זה המספר שמרוויחים היזמים בבנייה הפרועה שהם זכו לקבל עוד ועוד ועוד אחוזי בנייה.

שולי מועלם-רפאלי: אני חשבתי שאנחנו מבינים לאן אנחנו הולכים.

שולי מועלם-רפאלי: אנחנו הולכים לשני דברים, ועל זה היתה הסכמה: שיש למדינה אחריות לנהל את זה, והדבר האחרון שאני מבקשת לעשות הוא להחזיר את הגלגל שוב לאזרחים.

שולי מועלם-רפאלי: ולמדינה יש אחריות לנהל את זה מול היזמים ומול עיריית תל-אביב, ופעם אחת צריך להגיד את זה, שבשום דיון אנשי העירייה לא טורחים אפילו לבוא לפה, ואף אחד לא מפעיל מולם סנקציות.

שולי מועלם-רפאלי: מי יפעיל מולם סנקציות?

שולי מועלם-רפאלי: אני?

שולי מועלם-רפאלי: אני נותנת להם אחוזי בנייה?

שולי מועלם-רפאלי: אני מאשרת לעיריית תל-אביב להיות חלק מהחגיגה הבלתי-נסבלת הזאת?

שולי מועלם-רפאלי: זו הסכמה אחת שהיתה, שהמדינה אחראית לנהל את האירוע המטורף הזה, וההסכמה השנייה שהיתה שמי שישלם את הכסף שעליו יוחלט יהיו היזמים, לא המדינה.

שולי מועלם-רפאלי: אני עומדת מאחורי האמירה הזאת שלי.

שולי מועלם-רפאלי: התחייבתי בפניה לשר האוצר ולשרת המשפטים.

שולי מועלם-רפאלי: אין לי שום כוונה שהמדינה תשלם והיזמים ימשיכו לרקוד, ועכשיו תהיה דרך כפולה אל הבנק.

שולי מועלם-רפאלי: אני שמעתי את היזמים אומרים, גם פה בדיונים, שלעניות דעתם והבנתם, הם פיצו כבר את כולם.

שולי מועלם-רפאלי: אז עכשיו יש לנו שתי אופציות, או להגיד סבבה, אם היזמים אומרים לנו, זה כנראה ירד עם משה רבנו מהר סיני, או להגיד, למרות מה שהיזמים אומרים לנו, יש לנו אחריות כי אנחנו מבינים שכנראה הדברים הם לא סגורים.

שולי מועלם-רפאלי: אני לרגע אחד לא אגיד שהיזמים לא פיצו.

שולי מועלם-רפאלי: אני לרגע אחד לא אעמוד מאחורי האמירה שלהם, שהם פיצו לאורך כל השנים וכולי.

שולי מועלם-רפאלי: אני כן אגיד, וזאת הציפייה שלי, ועל זה הלכנו למה שהלכנו מול השרים בשבועיים האחרונים, ועל זה ביקשנו דיון וקיבלנו מיושב-ראש הוועדה – אחריות המדינה היא לנהל את האירוע הזה, אחריות היזמים היא לשלם.

שולי מועלם-רפאלי: היזמים, כפי שאמר חברי קודם, ינסו לשלם כמה שפחות.

שולי מועלם-רפאלי: אז מה?

שולי מועלם-רפאלי: אבל יש אמת שאליה אנחנו צריכים להיצמד.

שולי מועלם-רפאלי: בואו ניצמד רק לאמת, אחר-כך נתווכח מי זכאי, אחר-כך נתווכח למה הוא זכאי, אחר-כך נתווכח מה היה בין 1961 להגענו עד הלום.

שולי מועלם-רפאלי: אבל בטח ובטח לא באנו לפה בשביל להגיד עוד פעם, התושבים לא מסרו רשימה ולכן אנחנו תקועים באותו מקום.

אילן גילאון: אני רוצה לתמצת את כל מה ששולי אמרה במשפט: אנחנו כאן כי שר האוצר התחייב בשם משרדו לאשר בקריאה ראשנה את החוק שלך, שלו, שלי, שלה - - -

דוד אמסלם: למי התחייב?

אילן גילאון: שר האוצר הוקלט.

אילן גילאון: הוא תומך.

אילן גילאון: כדי שתהיה לזה משמעות אמיתית, זה אומר שיש לך אפילו לא 48 שעות.

אילן גילאון: יש לך 30 שעות לגמור את העבודה הזאת.

אילן גילאון: אלא אם כן הוא סיבן את האנשים כאן בעיניים והוא פשוט צחק על כולם ועל כולנו.

דוד אמסלם: מהי עמדת משרד האוצר?

<קריאות: הוא בחוץ.

<קריאות: הוא עושה בעניין טלפון.

<ציונה יהוד: שמי יהוד ציונה, ילידת 1950, אני גרה שם 67 שנים.

<ציונה יהוד: ההורים גרו קודם ונפטרו.

<ציונה יהוד: היום אנחנו בהליכים משפטיים, מבזים אותנו, חוקרים אותנו כאילו אנחנו עבריינים.

<ציונה יהוד: בושה וחרפה למדינה.

<ציונה יהוד: מתעללים בנו, פשוט מתעללים, ומשקרים גם.

<ציונה יהוד: תורידו מאתנו, אם אתם יכולים, את ההליכים המשפטיים האלה.

<ציונה יהוד: בושה וחרפה.

<ציונה יהוד: אחרי 67 שנים שאנחנו במעמד כזה, זה בושה וחרפה.

<ציונה יהוד: בעמונה רצים לעזור להם.

<ציונה יהוד: אנחנו כלום.

<ציונה יהוד: בעמונה המדינה רצה ועוזרת, לנו לא עוזרים.

<ציונה יהוד: אנחנו בהעלמת מסמכים גם, מעלימים מסמכים גם, לכאורה.

<ציונה יהוד: וגם לא מאמינים לי – יש לי איזשהו מסמך משנות ה-50, ועורכי-הדין של תשובה אומרם שהוא לא תקני.

<ציונה יהוד: אני ברת רשות שאינה ניתנת לביטול, הם אומרים לי: לא תקני.

<ציונה יהוד: טוב שהם לא אמרו לי: מזויף.

<ציונה יהוד: את זה הם לא אמרו.

<רונית אלדובי: מבחינתם את תצאי עם יס"ם מהבית.

<ציונה יהוד: מבחינתם הכול לא בסדר.

<רונית אלדובי: את עוד תצאי עם יס"ם.

דוד אמסלם: דב חנין, בבקשה.

דב חנין: אני רוצה להציע הצעה מעשית.

דב חנין: ההצעה שלי היא כזו – הוועדה תעבור עכשיו על הנוסח, לפי האמירה שלנו, ההצהרה שלנו, של חברת הכנסת מועלם, שלי, של חבר הכנסת גילאון, שישנה הסכמה של המדינה.

אילן גילאון: לו יש חוק.

אילן גילאון: לדודי יש חוק.

דב חנין: כן, כן, את כל החוקים ביחד אנחנו נקדם על בסיס ההסכמה שלנו שאנחנו מצהירים עליה שהיא קיימת.

דב חנין: אם, וככל ששרת המשפטים או שר האוצר שהם שני הכתובות שאיתם עשינו את ההידברות הזאת, מי מהם יחשוב שאנחנו לא עמדנו באמת המידה של האמת והסיכום אתנו הוא לא סיכום, יש להם זמן עד מחר להגיד למליאת הכנסת, זה לא מקובל עלינו ואנחנו לא מסכימים להעביר את זה.

דוד אמסלם: תודה.

<גיא מזור: שמי גיא מזור, אני תושב השכונה.

<גיא מזור: אני רוצה להצטרף למה שאמרה חברת הכנסת שולי לגבי המינהל ולגבי הרשות ולגבי העירייה גם.

<גיא מזור: המינהל בלא מעט כתבי הגנה ובקשות ותשובות שהוגשו על-ידו אמר, אנחנו העברנו את האחריות ליזמים, והיזמים עדיין אחראים עד היום.

<גיא מזור: הוא אומר את זה בפה מלא.

<גיא מזור: ודרך אגב, עדיין קיימת משכנתא לטובת עניינים מסוימים, כשהמינהל עדיין ממשיך לאשר את אדמות גבעת עמל הלאה והלאה, למרות שהוא עדיין טוען כאילו שאין לו יד ורגל בנושא.

<גיא מזור: הוא מכר את האדמות, אבל כשרוצים להעביר את האדמה ליזם אחר או לחברה אחרת, עדיין המינהל נדרש לאשר.

דוד אמסלם: גיא, אני מכיר את כל הנושאים, את כל הוורסיות.

דוד אמסלם: הסברתי.

דוד אמסלם: אני רוצה להיות יותר יעיל בזמנים.

דוד אמסלם: זה חשוב לי כרגע שהם ייכנסו כדי לשמוע מה עמדת האוצר.

דוד אמסלם: מה עמדת שר האוצר בעניין?

דוד אמסלם: אני אדגיש את זה ככה, בוועדת שרים היתה התניה – הסכמת משרד האוצר ומשרד המשפטים.

דוד אמסלם: אז אל"ף, מה עמדת משרד המשפטים ומה עמדת משרד האוצר?

דוד אמסלם: אנחנו רוצים לדעת כדי להתקדם.

<איגי פז: עמדת משרד המשפטים היא שמעגל הזכאים צריך להיות - - -

דוד אמסלם: שאלתי לגבי החוק.

<איגי פז: אני אומר, זה לגבי החוק.

<איגי פז: אם רוצים לחוקק, מעגל הזכאים צריך להיות כזה שתואם את ההסכם של 1961.

<איגי פז: זאת אומרת, מי שהגיע - - -

דוד אמסלם: זה לא מה ששאלתי.

דוד אמסלם: אני שואל אם כרגע מתנגדים להצעת החוק הזו כפי שהיא.

<איגי פז: לנוסח כפי שהוא כיום, הוא לא מקובל עלינו.

<איגי פז: כפי שהוא כרגע מונח, הוא לא מקובל עלינו.

דוד אמסלם: הבנתי.

דוד אמסלם: מה עמדת משרד האוצר?

דוד אמסלם: הייתי מציע לכם להתייעץ לפני שאתם באים לפה.

<קריאה: 1961, היינו כבר בסרט הזה.

דוד אמסלם: חבר'ה, לא צריך, באמת, אתם תרדו עליהם.

דוד אמסלם: אנחנו לא שם.

דוד אמסלם: בסוף הם פקידים.

דוד אמסלם: הם לא הכתובת.

<יוסי כהן: אני רוצה להשלים עוד דבר אחד, בבקשה, אם יורשה לי.

<יוסי כהן: אני יודע ששמעת את זה ואתם יודעים את הדברים האלה.

דוד אמסלם: לוחץ לך בבטן?

<יוסי כהן: לגמרי.

<יוסי כהן: אני חייב להגיד.

<יוסי כהן: אני אשתדל לקצר.

<יוסי כהן: אמרתי לגבי האחריות של המינהל, ואני רוצה עכשיו לדבר על האחריות של עיריית תל-אביב.

<יוסי כהן: עיריית תל-אביב במספיק מסמכים נתנה לתושבים להיות שם.

<יוסי כהן: מעבר לזה, עורכי-דין, יועצים של עיריית תל-אביב ציינו במספר ועדות כנסת תוכנית שהיא עתירת ממון, אלה המילים, תוכנית עתירת ממון שתהווה מינוף לטובת פינוי ופיצוי התושבים.

<יוסי כהן: וכרגע, כפיש אמרת, העירייה אפילו לא טורחת להגיע.

<יוסי כהן: לכן יש פה שני גופים שיש להם אחריות מלאה.

דוד אמסלם: אני יודע.

דוד אמסלם: תזכור שאני עושה את הלופים האלה עם עוד כמה שכונות בארץ ובתל-אביב גם.

<לילי חליף: אני לילי חליף, עם נועם חליף בעלי.

<לילי חליף: אנחנו שלוש שנים נזרקנו לרחוב מטעם יצחק תשובה.

<לילי חליף: הם לא באים אתנו להידברות, כאילו אנחנו אוויר, אנחנו לא קיימים, חיפפו אותנו, עיקלו לנו – כל שקל שבעלי מכניס לבנק, אין, אי אפשר.

<לילי חליף: אני בחובות, אני לא יכולה לחיות.

<לילי חליף: אני לא ישנה בלילות.

<לילי חליף: יש לי ילד קטן.

<קריאה: למה עיקלו אותך?

<לילי חליף: כי הוא אומר שאנחנו חייבים דמי שימוש על הקרקע.

<לילי חליף: ואתה יודע, הם ממש צוחקים עלינו.

דוד אמסלם: דמי שימוש של כמה שנים?

<לילי חליף: 150,000 שקל.

דוד אמסלם: על כמה שנים?

<נועם חליף: מקום המדינה, מאז שבאנו.

דוד אמסלם: באמצעות זה שהם מחייבים אתכם, אז לפחות הם מודים שאתם שם 50 שנה.

<קריאה: לא, אבל הוא מחייב רק שבע שנים אחורה.

דוד אמסלם: שאלתי כמה שנים אחורה הם חייבו אתכם בדמי שימוש?

<נועם חליף: מאז שבאנו.

<קריאות: לא, לא.

<קריאות: הוא יכול רק שבע שנים.

<לילי חליף: מאז שהוא נכנס וקיבל את האדמה.

<קריאה: נועם חליף נולד בשכונה.

דוד אמסלם: דרך אגב, מי תובע אתכם על דמי השימוש, המדינה או תשובה?

<קריאה: תשובה.

<קריאה: תשובה תובע כל משפחה ב-2.5 מיליון שקל.

<לילי חליף: אין לנו למי לפנות.

<נועם חליף: עיקלו לי את חשבון הבנק.

<נועם חליף: אני לא יכול לעבוד.

<יוסי כהן: - - - אלא שנשלם ב-2.5 מיליון ונביא לו את האדמה נקייה.

<לילי חליף: למה אני לא יכולה לחיות את החיים כמו שצריך?

<לילי חליף: למה?

<לילי חליף: למה אני לא ישנה בלילות?

<לילי חליף: דודי אמסלם, אני הרבה פעמים כתבתי לך.

<קריאה: אפשר להגיד משהו בקשר לכחלון?

<קריאה: הייתי לפני שבועיים בקרית אונו וקמתי, הוא ראה אותי, הוא אמר לי, אני זוכר אותך, היית בלשכה שלי, ואני תומך בחוק.

<קריאה: ויש לי את זה מתועד.

דוד אמסלם: מה עמדת משרד האוצר?

<שירה תם: הנוסח כפיש הוא כיום לא תועם אתנו, הוא בעצם גם לא תואם את הסיכום עם חברי הכנסת, שהחבות תוטל על היזם.

<שירה תם: הנוסח כיום לא מבטא את זה.

דב חנין: מאה אחוז.

דב חנין: אנחנו רוצים להוסיף את החבות על היזם.

<שירה תם: אז אני רק אומרת שהנוסח היום לא - - -

דוד אמסלם: קודם כל, אני מתנגד.

דוד אמסלם: בשום פנים ואופן לא.

דוד אמסלם: אני לא מקבל את זה.

דוד אמסלם: החבות היא של המדינה, של כל האירוע.

דוד אמסלם: מאיפה היא מביאה את הכסף, זה לא מעניין, שתיתן זכויות ליזם - - -

<שירה תם: אין התנגדות עקרונית לקדם את כל הנושא הזה, אך בנוסח כיום צריך להכניס דברים אחרים לגמרי, כפי שנאמר פה בדיון.

אילן גילאון: מותר לי לשאול אותה שאלה, אדוני, כדי שלא תוציא אותי החוצה?

דוד אמסלם: בבקשה.

אילן גילאון: אין לי שום טענה אליכם, אבל מה המשמעות שהשר שלכם אומר שהוא לא מתנגד לחוק - - -

דוד אמסלם: זו לא שאלה אליהם.

אילן גילאון: אני שואל אותם כי הם פקידי האוצר.

דוד אמסלם: אל תשאל אותם שאלה לא הוגנת.

אילן גילאון: שאלתי את יועץ השר לאחר העניין הזה, מה המשמעות של הדברים שהשר אמר בהקלטה שאת מדברת עליה.

אילן גילאון: הוא אמר שהם מסירים את התנגדותם.

אילן גילאון: כלומר, שהשבוע החוק הזה מגיע לוועדה.

אילן גילאון: תמוה בעיניי איך לא אמרו לך את זה שהחוק מגיע לכאן כדי שעד מחר בלילה החוק יעבור לקריאה ראשונה, כדי שבאמצעות בדבר הזה אפשר יהיה לעשות עיכוב הליכים בבית-משפט.

דוד אמסלם: אילן, אני אספר לך סוד קטן.

דוד אמסלם: קיום הדיון היתה יוזמה שלי, על דעת עצמי, בלי שאף אחד דיבר איתי, לפני שלושה ימים.

דוד אמסלם: דרך אגב, הם מסתמסים איתי, ואני רואה, אז אני מבין, קרה משהו.

דוד אמסלם: קיבלתי בערך 50 אס.

דוד אמסלם: אם.

דוד אמסלם: אסים.

דוד אמסלם: כולל בשבת, אז הבנתי שקרה משהו בשבוע-שבועיים האחרונים.

דוד אמסלם: כתוצאה מזה אני יזמתי על דעת עצמי, בלי להתייעץ עם אף אחד, בלי שאף אחד דיבר איתי, את הדיון הזה.

אילן גילאון: הדיון על דעת עצמך, עכשיו תעביר את החוק כדי שהוא יהיה מוכן.

דוד אמסלם: רבותי, אני רוצה להציע את המתכונת הבאה.

דוד אמסלם: באופן בסיסי אני לא יכול לקדם חקו כרגע שהוא בעצם נוגד את החלטת השרים לענייני חקיקה, שזה הסכמות של משרד האוצר ומשרד המשפטים.

דוד אמסלם: אבל אני דיברתי איתם מאחורי הקלעים, הרי דיברתי איתם גם אתמול וגם היום, ואני מציע ללכת למתכונת הבאה, וזה יהיה מבחינתי ההצעה האחרונה, אחרת, אני אגיד לכם מה נעשה.

דוד אמסלם: אנחנו נכנסים לפגרה, ודרך אגב, באופן טכני, גם אם היינו מצביעים על החוק, לא היינו מצליחים להעביר אותו בכנסת.

<קריאות: אז הוא לא יעבור?

<קריאות: אתה אומר שהוא לא יעבור?

<רחל לוי: בשבוע הבא אני ברחוב.

<רחל לוי: די עם השקר.

<רונית אלדובי: די כבר.

<רונית אלדובי: אי אפשר יותר.

<רונית אלדובי: אי אפשר.

<רונית אלדובי: אי אפשר יותר.

<רונית אלדובי: די כבר.

<רונית אלדובי: איזה אנשים ציניים - - -

דוד אמסלם: תצאי החוצה.

<רונית אלדובי: נמאס.

<רונית אלדובי: תוציא אותי החוצה, בבקשה.

<רונית אלדובי: תהרגו אותנו וזהו.

<רונית אלדובי: די כבר, אי אפשר יותר.

<רונית אלדובי: סליחה, שר האוצר ושרת המשפטים פשוט משפילים אותנו ומזניחים אותנו, וגם אתה.

<רונית אלדובי: תודה.

<רחל לוי: אני בעוד חודש ברחוב, ברחוב.

<רחל לוי: אני בת 75, בעלי בן 80.

<רחל לוי: מי יעזור לנו?

<יוסי כהן: רוצחים את האנשים.

<יוסי כהן: רוצחים משפחות.

<יוסי כהן: ההורים שלנו הלכו לעזאזל כבר, הלכו בקבר, אני עוד מעט בקבר.

<יוסי כהן: מה יהיה?

<יוסי כהן: מה יהיה?

<יוסי כהן: אם אנחנו בקבר, למה החוק?

דוד אמסלם: מר כהן, אני מבקש ממך, תירגע.

<רחל לוי: איך אפשר להירגע?

<רחל לוי: אנחנו ברחוב, ברחוב, ברחוב.

<רחל לוי: איפה אני אהיה בעוד חודש?

<רחל לוי: איפה?

<רחל לוי: אני אבוא אליך?

<רחל לוי: תגיד לי איפה אני אהיה.

<רחל לוי: בעלי בן 80.

דוד אמסלם: מה השם שלך?

<רחל לוי: רחל לוי.

<רחל לוי: אתה זוכר אותי.

דוד אמסלם: רחל, אני מנסה לסייע.

דוד אמסלם: זה שאת אומרת לי, לאן אני אבוא?

דוד אמסלם: אני אבוא אליך – אל"ף, את מוזמנת, אבל השאלה שלך היא לא הוגנת בכלל.

<רחל לוי: - - -

דוד אמסלם: אני לא יצרתי את הבעיה.

דוד אמסלם: אני גם לא יכול לפתור אותה.

דוד אמסלם: אני כרגע מנסה שהמערכות יפתרו אותה.

<קריאה: די.

<קריאה: את לא בוכה יותר.

<קריאה: די.

דוד אמסלם: אז בואו תירגעו, תירגעו.

<מלכה אלפסי: בוכים על החיים שלנו.

<רחל לוי: היא אומרת מיליונים.

<רחל לוי: תביני, איזה מיליונים, אני מ-1947, לפני קום המדינה.

<מלכה אלפסי: היא לא רוצה כסף, אלא דירה.

<מלכה אלפסי: תנו לה קורת גג.

<רחל לוי: אני רוצה בית, בית, לגור בו, למות שם.

<רחל לוי: איפה?

<מלכה אלפסי: אימא שלי בת 80 צריכה להיחקר.

<מלכה אלפסי: איזה מזל שאני אפוטרופוס עליה, שהיא לא עוברת את ההשפלה שקיקה עוברת.

<מלכה אלפסי: קיקה עוברת השפלה.

<מלכה אלפסי: מזל שאני אפוטרופוס על אימא שלי, שאימא שלי לא עוברת את זה.

<מלכה אלפסי: אימא שלי לא יודעת, זה פשוט מזל, בזה זכיתי.

<מלכה אלפסי: זה כואב, דודי.

<מלכה אלפסי: אתה לא מבין, דודי.

דוד אמסלם: מלכה, אם אני והחברים לא מחוברים לעניין, אז אין דיון.

<מלכה אלפסי: לא, אתם על הכיפאק.

<מלכה אלפסי: תסלחו לנו, תסלחו לנו.

<רפאל כהן: לא, הם ממש לא על הכיפאק.

<רפאל כהן: הם לא על הכיפאק.

<רפאל כהן: סליחה, אדוני, אתה הבטחת - - -

דוד אמסלם: מה הבטחתי?

<רפאל כהן: אתה הבטחת בדיונים פה - - -

דוד אמסלם: מתי שמעת אותי מבטיח משהו?

<רפאל כהן: הכול פה, בדיונים בוועדת הפנים.

דוד אמסלם: מה אמרתי?

דוד אמסלם: בוא נשמע מה אמרתי.

<רפאל כהן: אתה אמרת, אני אתן זמן לפקידים של האוצר ולמינהל לנסות לפתור את הבעיה.

דוד אמסלם: אז מה הבטחתי?

דוד אמסלם: תסביר לי מה הבטחתי.

<רפאל כהן: הבטחת שתעביר את זה על הראש שלהם.

<רפאל כהן: אתה אמרת, הפקידים לא אלה שקובעים.

<רפאל כהן: יש פה נבחרי ציבור שהם אלה שמחליטים.

<רפאל כהן: הפקידים מבצעים.

<רפאל כהן: אז יושבת לך פה חבורה של אנשים שאני לא יודע מה הם עשו עד עכשיו.

<קריאה: כלום.

<קריאה: כלום.

<קריאה: אותו מצב.

<רפאל כהן: היו להם כל-כך הרבה חודשים לעבוד על זה, והם לא עשו שום דבר.

<קריאה: מאות טלפונים למשרדים שלהם.

<קריאה: מאות.

<קריאה: מאות.

דוד אמסלם: טוב, רבותי, אתם רוצים, אני יכול לצאת, תצעקו, אני אחזור בשלוש דקות האחרונות ואני אסכם, בגלל שאתן צריכים להתפרק?

<קריאה: לא, דודי.

<קריאה: ממש לא.

דוד אמסלם: רבותי, אני לא הבטחתי דבר כזה מעולם בגלל שאם אני יכול להעביר את החוק הזה, לא הייתי דן עם אף אחד ומעביר אותו.

דוד אמסלם: הנה, יש לי שלושה חברים, מעביר והולך.

<קריאה: אז תעביר.

דוד אמסלם: אז אתם לא מבינים איך עובדת הכנסת, ואני מעולם לא מבטיח דבר שהוא לא מעשי, ולא הבטחתי דבר כזה.

דוד אמסלם: אבל זה לא חשוב גם.

דוד אמסלם: אני גם לא בקטע של להתנצל בפניכם אם הבטחתי או לא הבטחתי.

אילן גילאון: אני מנסה להתקשר עם איילת שקד.

אילן גילאון: בוא נראה.

דוד אמסלם: דרך אגב, אמרתי, גם אם היינו מקדמים את העניין עכשיו, אל"ף, לא היינו מצליחים להעביר את החקיקה באופן מעשי, אני מספר לכם, לא משנה מה הם אומרים, אני יועד מה קורה בנוסחים על חוקים שכבר העברנו אותם.

אילן גילאון: - - -

דב חנין: עכשיו מעבירים את חוק יסוד: ירושלים.

דב חנין: תאמין לי, הוא יגיע למליאה כמו גדול, למרות שזה חוק סופר מסובך.

דב חנין: עוד אין נוסח של החוק, יעבירו אותו בקריאה שנייה מחר.

דוד אמסלם: דב, אני לא עושה פוליטיקה.

אילן גילאון: אבל הוא צודק.

אילן גילאון: זה לא פוליטיקה.

דב חנין: אני גם לא עושה פוליטיקה.

דב חנין: אנחנו שנינו נראה את זה במליאה.

אילן גילאון: מה מונע ממך להעביר עכשיו את החוק הזה, את החוק שלך?

דוד אמסלם: אני מודיע לכם שבאופן טכני החוק הזה לא היה עובר בכנסת היום בגלל שאין אפילו מי שינסח אותו.

דוד אמסלם: אבל עזבי את זה.

דוד אמסלם: זה פחות חשוב.

דוד אמסלם: בוודאי שאם היינו עוצרים את כל החוקים בכנסת ומביאים את זה, אז זה נכון.

דוד אמסלם: אבל זה לא מה שיקרה בכנסת.

דוד אמסלם: ואני אגיד יותר מזה, אם הממשלה מתנגדת לחוק הזה, גם אם אנחנו נעמוד על הראש החוק הזה לא יעבור.

דוד אמסלם: הנה, אני רואה עכשיו משהו שהם מתנגדים לו ותקעו אותו, חוק שכבר העברתי אותו בבוקר.

אילן גילאון: אבל איך הממשלה מתנגדת כששר האוצר בעד זה ושרת המשפטים בעד זה?

אילן גילאון: איך היא מתנגדת?

דוד אמסלם: אילן, אילן, מספיק.

דוד אמסלם: מחר זה היום האחרון לפני הפגרה.

דוד אמסלם: אני מציע שני דברים לעשות.

דוד אמסלם: דבר ראשון, אני חושב שכדאי שננצל את הפגרה, אני מבקש מהמדינה לשבת איתם ולרדת לעומקם של דברים, לקחת את המושכות אליכם גם כדי למפות וגם לקחת את המושכות של המשא ומתן.

דוד אמסלם: דבר שני, לבקש מהיזם לעצור בשלב הזה של השלושה חודשים – הרי אנחנו עוד מעט נכנסים לחגים – את כל הנושא של התביעות המשפטיות.

דוד אמסלם: הרי אי אפשר גם לדבר וגם לתבוע.

דוד אמסלם: אלה דברים שלא הולכים ביחד.

דוד אמסלם: לכן אני מציע שהוא יעשה hold.

דוד אמסלם: דברו איתו.

דוד אמסלם: הרי בסופו של דבר הוא גם מחלל לחליל שלכם ולעיריית תל-אביב, בגלל שמעבר לזה שהקרקע שלו, הוא צריך לנהל את איתכם משא-ומתן לגבי הזכויות שזה בעצם הסיפוק המרכזי פה.

דוד אמסלם: לכן תבקשו ממנו כרגע לקחת חודשיים או עד אחרי החגים פסק זמן בתביעות - - -

<רחל לוי: זה כבר יהיה מאוחר.

<קריאות: - - -

דוד אמסלם: זה מה שאני יודע.

דוד אמסלם: חבר'ה, אני בסיכום, זה מה שאני יודע.

דוד אמסלם: מי שיודע כאן לעשות משהו אחר – תפנו אליהם.

דוד אמסלם: אני לא יודע לעשות משהו אחר.

דוד אמסלם: אני מבקש, מצד אחד, לעצור את התביעות.

דוד אמסלם: מצד שני אני מבקש - - -

<רחל לוי: זהו, אני לא באה לכנסת.

<קריאות: ששש - - -

<רחל לוי: אל תגידו ששש - - -

<קריאה: הוא מדבר.

<רחל לוי: די, אנחנו ברחוב.

<רחל לוי: מספיק.

דוד אמסלם: אני מבקש שתקימו צוות מעשי.

דוד אמסלם: אתם לא ליימנים.

דוד אמסלם: לא שתיקחו אחד ממשרד האוצר, אחד מהמינהל, אחד ממשרד המשפטים, אחד מעיריית תל-אביב, ותתחילו להיכנס לעובי הקורה, גם למפות מי גר שם, גם לראות מול היזם מי קיבל מה, גם להתחיל לנהל את האירוע, בגלל שאני לא מסכים להנחת העבודה של החוק.

דוד אמסלם: אני רואה את המדינה אחראית על כל האירוע.

דוד אמסלם: סיפור המימון הוא לא רלוונטי.

דוד אמסלם: המדינה יודעת, או לתת זכויות בנייה, או להביא כסף.

דוד אמסלם: זה לא מעניין אותנו בכלל, זה גם לא שייך לסיפור של החוק.

דוד אמסלם: אני חושב שהמדינה אחראית בגלל שהיא יצרה את הבעיה והיא גם תפתור את הבעיה.

דוד אמסלם: לא כל מי שבוכה, מגיע לו.

דוד אמסלם: אנחנו מכירים את זה.

דוד אמסלם: אני מכיר את זה מעוד מקומות אחרים.

דוד אמסלם: ראיתי את אלה שהכי היסטריים, דווקא הם היו האחרונים שהיה מגיע להם בכלל.

דוד אמסלם: אני לא נכנס עכשיו לנוסחה מי מקבל מה ולמה.

שולי מועלם-רפאלי: אמרנו שלגבי הזכאות נדבר.

דוד אמסלם: לכן אני אומר לכם, תשבו איתה, תנסו להגיע להבנות ואפשר.

דוד אמסלם: תהיו קצת יותר נדיבים.

דוד אמסלם: לא צריך לעמוד עם כל אחד על הגרידי.

דוד אמסלם: שימו את היזם שנייה בצד.

דוד אמסלם: הוא לא קיים.

דוד אמסלם: אחרי שנבים את הפער, אז נוכל לנהל משא ומתן עם הדייר ועיריית תל-אביב.

דוד אמסלם: זה מה שאני מציע לכם במתכונת, ונראה מה מוסיפים לו בעיקר בזכויות בנייה, לא צריך אפילו להוציא כסף מהכיס כדי לפתור את העניין, שמי שמגיע לו יקבל את הדירה שלו, היזם, אף אחד לא מבקש ממנו להפסיד, אבל בוודאי אף אחד לא מתכוון שהוא מרוויח בצורה בלתי רגילה על חשבונם.

דוד אמסלם: ככה אני הייתי מנהל את האירוע, ולא בא לפה לישיבה הבאה ואומר, חבר'ה, אף אחד לא רוצה לעשות לנו רשימות, כן רשימות, הם לא רוצים, היזם בינתיים מתחיל לפנות אותם, הם לא נותנים לו – אז תבינו גם את המצב הנפשי שאנשים נמצאים בו - - -

שולי מועלם-רפאלי: אדוני, השאלה היא, אם לא נצביע, האם אפשר יהיה לעצור את התהליך המשפטי?

דוד אמסלם: עזבי את הקטע שהם בוכים.

דוד אמסלם: הקטע של ההליכים המשפטיים הוא לא רלוונטי בכלל לדיון.

דוד אמסלם: אני עשיתי את במקומות אחרים.

דוד אמסלם: רבותי, תקשיבו לי, דברו עם היזם בהבנה, הוא יכול לעצור את ההליכים המשפטיים.

דוד אמסלם: אין שום סיבה שהוא ימשיך.

דוד אמסלם: לפחות בפרק זמן הקצר הזה שאתם מנהלים משא ומתן איתם.

<רחל לוי: - - -

דוד אמסלם: דרך אגב, לא באים לכנסת וצועקים פה, זה לא מכובד.

דוד אמסלם: גם אם כואב לך, זה לא מכובד - - -

<רחל לוי: תקשיב - - -

דוד אמסלם: לא, לא, לא.

<רחל לוי: לא, אני רוצה להגיד - - -

דוד אמסלם: אני אומר לך מה אני חושב.

דוד אמסלם: אבל לא משנה.

דוד אמסלם: הבנתי.

<רחל לוי: - - -

דוד אמסלם: הבנתי.

דוד אמסלם: לא, לא, לא, לא.

דוד אמסלם: אני הבנתי.

<רחל לוי: - - -

דוד אמסלם: גברתי, אבל אני הבנתי.

דוד אמסלם: הבנתי אותך.

דוד אמסלם: לכן אני אומר, זה מה שאני מבקש מהמדינה בשלב הזה לעשות.

דוד אמסלם: אני אקיים דיון נוסף, יכול להיות שבלי האנשים, כדי להתחיל לקדם את העניין של השכונה הזאת.

<רחל לוי: - - - ברחוב.

דוד אמסלם: המודל הזה שאתם תקבעו, הוא יהיה המודל שאנחנו נמשוך אותו לכל מדינת ישראל.

דוד אמסלם: אני מודיע לכם.

דוד אמסלם: בגלל שאנחנו לא מתעסקים רק עם גבעת עמל.

דוד אמסלם: אני מתעסק כיום עם לפחות שבע-שמונה שכונות במדינת ישראל במצב יותר קשה משלכם.

דוד אמסלם: לכן אני מבקש רצינות, זה עסק רציני מדי בשביל להשאיר אותו ככה.

דוד אמסלם: אני מבקש, תיקחו את היוזמה, תשבו איתם, תדברו איתם באופן הוגן, שהם יבטחו בכם כדי שלא תעבירו ולא תגידו.

דוד אמסלם: הם נמצאים במצב נפשי קשה, ואני מבין אותם, אני מבין את האישה שזרקו אותה ועיקלו לו את החשבון - - -

<מלכה אלפסי: - - -

דוד אמסלם: לא צריך להוסיף לי.

<מלכה אלפסי: לא, שתבין - - -

דוד אמסלם: לא צריך, מלכה.

דוד אמסלם: נו, באמת.

<קריאה: מלי, הוא יודע הכול.

דוד אמסלם: המצב שלהם, הכבוד שלהם, על הרצפה.

דוד אמסלם: אין להם אפילו כסף להתגונן.

דוד אמסלם: הם לא יודעים מה.

דוד אמסלם: ולכן הם כבר לא מאמינים לשום דבר שזז סביבם.

דוד אמסלם: אני מבין אותם.

דוד אמסלם: זה מה שהיה קורה גם לי.

דוד אמסלם: עכשיו אני מניח שאיך הוא הגיע אליהם, כנראה מישהו בתמימות אמר לו, גם זה, גם זה וגם זה, ופתאום הוא מצא את עצמו בבית-משפט.

דוד אמסלם: לכן הם מביאים מניסיון של ההתנהלות שקרתה להם בשנים האחרונות.

דוד אמסלם: הם לא נולדו היום באירוע.

<רפאל כהן: אתה מוריד אחריות מנבחרי ציבור ומעביר אותה לפקידים שבסוף הולכים לעבוד אצל תשובה.

<רפאל כהן: האנשים האלה ילכו בסוף לעבוד אצל תשובה.

דוד אמסלם: אני מבקש ממך – מה השם שלך?

<רפאל כהן: אנחנו באים לנבחרי ציבור.

<רפאל כהן: הם לא מעניינים אותי.

דוד אמסלם: מה השם שלך?

<רפאל כהן: החבורה הזאת לא מעניינת אותי.

דוד אמסלם: מה השם שלך?

<רפאל כהן: תעשו מאחורה את מה שאתם רוצים.

<רפאל כהן: תעשו מאחורה מה שצריך לעשות בשביל לפתור את זה.

דוד אמסלם: בבקשה, אני מבקש שתצא.

<רפאל כהן: אני יוצא, כי אין טעם לשבת פה בכלל.

דוד אמסלם: דרך אגב, אני רוצה להגיד לך, אני לא התחננתי בפניך שתבוא לכאן.

<רפאל כהן: לי אין מה - - -

דוד אמסלם: דרך אגב, אתה יכול לא לבוא לפה יותר.

<קריאה: הוא סומך עליך, דודי.

<לילי חליף: דודי, יצחק תשובה קונה אנשים.

דוד אמסלם: אני לא מקבל את ההתנהגות הזאת בשום פנים ואופן.

דוד אמסלם: דרך אגב, באף ישיבה אצלי לא היתה כזאת ולא תהיה ישיבה כזאת יותר.

שולי מועלם-רפאלי: אל תגיבו לזה.

שולי מועלם-רפאלי: אנחנו - - - אל תגיבו על זה.

דוד אמסלם: אצלי לא מתנהלות ישיבות פופוליסטיות, ובוכים לי כאן וצורחים - - -

<יוסי כהן: - - - החיים שלנו זה פוליטיקה?

דוד אמסלם: יוסי, אני שמעתי אותך לפחות כמה פעמים.

דוד אמסלם: אתה לא צריך לבכות לי כאן ולצעוק כדי שאני אבין עוד פעם, אחרת לא הייתי עושה דיון.

דוד אמסלם: אני מחליט איזה דיון יש כאן.

דוד אמסלם: אני לא מדינה.

דוד אמסלם: אני כנסת.

דוד אמסלם: אני יכול להחליט שאין דיון כזה, אבל אני מתעקש לעשות ביוזמתי את הדיונים, אתם באים לכאן ומתחילים להשפיל אותנו?

<קריאה: חס וחלילה.

<קריאה: ממש לא.

דוד אמסלם: אני לא פח אשפה של אף אחד פה שיצעק עליי, לא הוא, לא אתה ולא היא.

<קריאה: חלילה.

<קריאה: הוא אמר ההיפך.

דוד אמסלם: אני מנסה לעזור לכם ואתם צועקים עלינו?

<קריאה: אתה לא הבנת אולי מה שהוא אמר.

דוד אמסלם: אז לא הבנתי.

דוד אמסלם: אז נאי אומר, גם כשמדברים אתנו, בנימוס.

דוד אמסלם: אני לא מעליב אף אחד מכם.

דוד אמסלם: אף אחד לא צריך לחשוב שמותר לו, בגלל שאנחנו חברי כנסת, להגיד לנו גם מה לעשות, ולהשפיל אותנו ולצעוק עלינו.

<קריאה: חלילה.

דוד אמסלם: לכן זה מה שאני מציע למדינה לעשות.

דוד אמסלם: אני אקיים דיון, אני אשקול את המתכונת של הדיון הבא, אני לא בטוח שאני אעשה את זה עם האנשים כאן.

דוד אמסלם: אולי איזו נציגות קטנה בגלל שאני מבין שתועלת מכאן לא תהיה.

דוד אמסלם: הדיון הזה כבר שעה ואנחנו כמעט באותו מקום.

דוד אמסלם: אבל אני מצפה מכם להביא פתרונות אמיתיים, ולא זה ייצר לנו משבר מסוים.

דוד אמסלם: הממשלה תעמוד במצב לא טוב, לא אנחנו.

דוד אמסלם: אנחנו חברי כנסת.

דוד אמסלם: אם זו היתה החלטה שלנו, אני יודע מה הייתי עושה.

דוד אמסלם: אבל ברגע שאתם לא מקדמים, ואני אומר לכם, הם המקרה הקל.

דוד אמסלם: תסמכו עליי.

דוד אמסלם: אתם יודעים את זה.

דוד אמסלם: את היית אצלי בחדר רק לפני שבוע בנושאים - - -

<קריאה: - - -

שולי מועלם-רפאלי: בגלל שזה סגור - - - זה סגור.

דוד אמסלם: לא צריך, לא צריך.

דוד אמסלם: אני לא רוצה לענות לכם על זה.

דוד אמסלם: זה המקרה הקל.

דוד אמסלם: יש מקרים הרבה יותר מורכבים, הרבה יותר.

דוד אמסלם: לכן אני אומר לכם, תשבו, תתחילו להתמודד עם העסק הזה ברצינות.

דוד אמסלם: תסתכלו על הבעיה במצח ובואו נתחיל לבנות את העסק נכון.

אילן גילאון: אני רוצה להציע הצעה.

אילן גילאון: אני חושב שהאמירה והדיבור הזה – הרי אתה בעצמך אמרת שאין מה לדבר עם הפקידים, הם פקידים.

אילן גילאון: אני מבקש, אנחנו חברי הכנסת נצא מכאן, אני חושב שאתה יכול להחליט החלטה אחרת, אני רוצה שהיועץ המשפטי יבוא אתנו, אני מניח שאת החוק הזה ניתן להעביר עד מחר בבוקר.

אילן גילאון: נדמה לי שאתה נמצא בצומת היסטורי, ממש ככה, בלי להגזים, שאתה יכול לקבל כאן החלטה שתהיה השעה הכי טובה שלך.

אילן גילאון: אני מבקש, בואו נצא החוצה, חברי הכנסת, ונתדיין בינינו.

אילן גילאון: הפתרון לא יהיה אצלם.

אילן גילאון: זה הדיון של לפני שלושה חודשים.

אילן גילאון: אתה לא אמור לקבל את - - - אז למה הבאת את האנשים האלה, כדי להתעלל בהם?

אילן גילאון: למה להביא את האנשים האלה לפה, למה?

אילן גילאון: האם אפשר עד מחר, אם אנחנו רוצים להעביר את החקיקה הזאת או לא?

אילן גילאון: תגידו אמת כאן, כי אני עכשיו אראה לכם כמה חוקים יעברו מחר שהיום הם בדיון בוועדות - - -

דוד אמסלם: גילאון, אל תהיה פופוליסט.

אילן גילאון: לא, אמרת שאתה לא יכול.

אילן גילאון: אני מודיע לך, לו אני אתה בכוח כזה, היום הייתי מכריע.

דוד אמסלם: אילן, אילן, אילן, אל תבוא ותעשה לנו פה פוליטיקה קטנה על הסיפור הזה.

אילן גילאון: אני עושה פוליטיקה קטנה?

דוד אמסלם: כן, כן.

אילן גילאון: אני עושה פוליטיקה קטנה?

דוד אמסלם: כן, כן.

אילן גילאון: אתם מתעללים כאן באנשים.

אילן גילאון: אתה יכול לקבל כאן החלטה.

דוד אמסלם: אילן, אני מבקש ממך, קיבלת את זכות הדיבור, גמרנו, בבקשה.

אילן גילאון: אני עושה פוליטיקה קטנה?

דוד אמסלם: אל תגיד לי גם מה הזכויות שלי, בבקשה.

אילן גילאון: כל הכבוד.

אילן גילאון: זה נקרא לבזבז כוח לשווא, ולא בצדק.

דוד אמסלם: אילן, אילן - - -

אילן גילאון: זה כבשת הרש פה.

דוד אמסלם: אילן, אילן - - -

שולי מועלם-רפאלי: אדוני, אני מבקשת לשמוע את היועץ המשפטי של הוועדה.

אילן גילאון: איפה השרה שלך?

אילן גילאון: למה את לא מדברת איתה?

שולי מועלם-רפאלי: אני מדברת איתה.

שולי מועלם-רפאלי: אני כל הזמן בקשר.

אילן גילאון: איפה השרים שלכם?

דוד אמסלם: אילן, אילן - - -

שולי מועלם-רפאלי: הסיכום שלי, אמרתי אותו.

שולי מועלם-רפאלי: חבר הכנסת גילאון - - -

דוד אמסלם: אילן, אני קורא לך לסדר פעם שלישית.

דוד אמסלם: אני מבקש ממך, צא החוצה.

אילן גילאון: אני אלך, אני אלך.

דוד אמסלם: אני מבקש להוציא את חבר הכנסת – רק שנייה, איפה הסדרן?

דוד אמסלם: (חבר הכנסת אילן גילאון יוצא ממליאת הוועדה.

דוד אמסלם: )

שולי מועלם-רפאלי: חבר הכנסת גילאון, אני ביקשתי את הדיון בוועדה בעקבות הסיכום עם שני השרים.

שולי מועלם-רפאלי: הסיכום היה שאנחנו מצביעים על זה היום בוועדה.

שולי מועלם-רפאלי: אני לא יכולה להתחייב מעבר לזה.

שולי מועלם-רפאלי: זה היה הסיכום שלי עם שני השרים, שהשינוי היחיד שאנחנו מכניסים את זה שיש אחריות למדינה אבל התשלום הוא על היזמים.

שולי מועלם-רפאלי: על זה אני הבאתי את הדיון היום, על זה באתי לדיון היום.

שולי מועלם-רפאלי: אני מנהלת במקביל – התנצלתי מראש שאני לא נוכחת פה כל הזמן.

שולי מועלם-רפאלי: אני חושבת שאין פה שאלה בכלל איפה נמצאים חברי הכנסת.

שולי מועלם-רפאלי: חבר הכנסת גילאון, אני חושבת שזה היה מאוד לא ראוי.

שולי מועלם-רפאלי: אני גם חושבת שזה לא ראוי לדבר על פקידי הציבור.

שולי מועלם-רפאלי: בסוף, הם פקידי ציבור.

שולי מועלם-רפאלי: מי שיש לו טענה, יבוא בטענה לשרים ולח"כים.

שולי מועלם-רפאלי: בבקשה, לא להשתלח בהם.

שולי מועלם-רפאלי: יושבים פה אנשי ציבור שהם אלה שנבחרים, הם בסוף מוציאים לפעולה את העמדה של השרים שלהם.

שולי מועלם-רפאלי: ואם השרים שלהם התחייבו לנו למשהו אחד, ופה נאמרים דברים אחרים, אז זה מה שאני מנסה ל עשות עכשיו במקביל עם שני השרים.

שולי מועלם-רפאלי: אבל אני מציעה לא להשתלח.

דוד אמסלם: תודה.

דוד אמסלם: רוצה לומר משהו לפני שאני מסיים?

דב חנין: תודה, אדוני היושב-ראש.

דב חנין: אני מנסה להיות שקט ככל שאני יכול, למרות שבאמת אני אומר לך, אדוני היושב-ראש, נשבר לי הלב, באמת נשבר לי הלב.

דב חנין: המצוקה של האנשים פה היא מצוקה מאוד קשה, ואני יודע, אדוני, שזה לא קל, אני לא בא אליך בטענות.

דב חנין: אני רק אומר לך שאתה נמצא פה מול אנשים פצועים, אנשים שמרגישים שהולכים לפנות אותם מהבית.

דב חנין: ואנחנו בכנסת, חובתנו לעשות את מה שאנחנו יכולים לעשות כדי לעזור להם.

דב חנין: הסיפור הזה נמשך הרבה זמן, ואנחנו הגענו לנקודת הסכמה מהותית שמאפשרת לנו באמת להתקדם.

דב חנין: יכול להיות שיש עוד נושאים לוויכוח, אדוני היושב-ראש, בהחלט, אבל לכן אנחנו הרי לא מסיימים את החוק היום.

דב חנין: אנחנו מדברים על העברה שלו בקריאה ראשונה במתכונת שעליה הסכימו שני השרים - - -

דוד אמסלם: אבל אני מסביר לך.

דוד אמסלם: יש לך את זה כתוב פה?

דב חנין: יש לי את זה כתוב.

דוד אמסלם: תראה לי, איפה הם הסכימו?

דב חנין: אה, הם לא הסכימו בכתב.

דב חנין: אם אדוני אומר לי שהשרה איילת שקד והשר כחלון רק בכתב, אז אני בסדר, אני הבנתי - - -

דוד אמסלם: דב חנין, רק שנייה - - -

דב חנין: אני אסיים בדקה.

דוד אמסלם: לא, לא.

דב חנין: אני אסיים בדקה.

דוד אמסלם: לא, לא, לא.

דוד אמסלם: אתה מבלבל את הציבור פה.

דוד אמסלם: הרי כל יום אני מחוקק כאן חוקים.

דוד אמסלם: השרים לא פה.

דוד אמסלם: הוא מייצג את עמדת משרד האוצר והוא מייצג את שר המשפטים.

דוד אמסלם: מעולם שר האוצר ושר המשפטים לא באים לפה.

דוד אמסלם: אף יום.

דוד אמסלם: כל יום אני מחוקק פה חוקים.

דוד אמסלם: כשהוא אומר, אני מתנגד, הוא מדבר בשם שרת המשפטים.

דב חנין: הוא לא אומר שהוא מתנגד.

דב חנין: הוא לא מתנגד.

דוד אמסלם: אתה הרי עכשיו זורה חול בעיניהם.

דוד אמסלם: הם חושבים שהשרים מסכימים ושני הפקידים האלה לא.

דוד אמסלם: לא, הם השרים לטובת העניין.

דב חנין: אני זורה חול בעיניהם או שהשרים זורים?

דוד אמסלם: השר דיבר איתך?

דוד אמסלם: נתן לך מכתב?

דוד אמסלם: אז מאיפה אתה יודע?

דוד אמסלם: איך אתה מצטט משהו?

דוד אמסלם: - - -

אילן גילאון: יש לי מצולם את זה on camera.

דוד אמסלם: למה אתה צועק משם?

אילן גילאון: היום אני במקומך מרים טלפון - - -

דוד אמסלם: אבל למה אתה מפריע?

דוד אמסלם: אתה רוצה שאני אוציא אותך גם מהחדר השני?

אילן גילאון: אתה רוצה להוציא אותי מהכנסת?

אילן גילאון: מה?

דוד אמסלם: לא, מהוועדה.

אילן גילאון: אני כבר לא יושב בוועדה.

דוד אמסלם: לא, אז אני מבקש ממך לצאת החוצה.

אילן גילאון: כמה זמן אפשר להיות שקרנים?

דוד אמסלם: אני מבקש לצאת החוצה.

דוד אמסלם: אתה רואה, שמואל, למה אסור לתת לו לשבת פה?

דוד אמסלם: תוציא אותו החוצה.

דוד אמסלם: טוב, רבותי, אני צריך ללכת עכשיו לוועדת החוץ והביטחון, אבל בלי קשר, לא בגלל זה אני מסיים את הדיון.

דוד אמסלם: זה הסיכום שלי, כפי שאמרתי.

דוד אמסלם: אני אקיים דיון אחרי שאנחנו נבוא לתחילת המושב הבא, דיון סטטוס אצלי, ואני אראה אחרי זה איך אנחנו מתקדמים.

דוד אמסלם: תודה רבה לכולם.