הוועדה המיוחדת לפרשת היעלמותם של ילדי תימן, מזרח והבלקן, כנסת 20, פרוטוקול מספר 27, 2017-10-23 10:00

נורית קורן: אני מתכבדת לפתוח את הדיון של הוועדה המיוחדת לפרשת היעלמותם של ילדי תימן, מזרח והבלקן.

נורית קורן: אני רוצה לברך את כל מי שהגיע בזמן.

נורית קורן: אני רוצה לברך את אמיר אלקיים ואת אבינועם צברי, שהביאו לנו את התערוכה היפה הזאת שנמצאת בפרוזדור.

נורית קורן: אני מזמינה את כולם לראות אותה אחר-כך.

נורית קורן: התערוכה הזאת נעשתה בהשראה של הפרשה שעכשיו עלתה לסדר-היום הציבורי.

נורית קורן: מבחינתי היא מסמך חשוב מאוד, דווקא ממי שלא חווה את זה והציג בצורה יוצאת דופן, מעומק הלב, את מה שקרה.

נורית קורן: וגם לכבד את אמיר, שחמש מהיצירות נקנו על-ידי מוזאון ישראל, שזה כבוד גדול.

נורית קורן: סוף-סוף גם במוזאון ישראל יציגו את הפרשה.

נורית קורן: מבחינתי, אנחנו עשינו אירוע היסטורי, שגם המוזאון וכולם יהיו מחויבים לפרשה.

נורית קורן: זה דבר חשוב.

נורית קורן: היום פתחתי את הדיון על כל ההשלכות של הפרשה, איך הן משפיעות על התרבות ועל האמנות בישראל.

נורית קורן: יש לזה בכל זאת השפעה גדולה – נוצרו שירים, נוצרו הצגות יפות מאוד, ויושבים פה זמרים, יושבת פה גם שחקנית שכתבה את ההצגה והציגה.

נורית קורן: הצגה מדהימה, מרגשת מאוד.

נורית קורן: היא הציגה אותה בלב תל אביב, היה קהל שמעולם לא שמע ולא ידע.

נורית קורן: כשהם יצאו החוצה, שמעתי איך הם דיברו, הם אמרו: כשבאנו חשבנו שזה לא קרה, אנחנו מבינים כמה זה היה מרגש.

נורית קורן: הצגה מרגשת.

נורית קורן: אנשים התחילו לקרוא עיתונים בעקבות זה.

נורית קורן: שמעתי אנשים אחרי שביקרו וראו את ההצגה.

נורית קורן: אני חושבת שאנחנו בדרך הנכונה, עכשיו אנחנו בהכרה, ואנחנו בדרך ללקיחת אחריות של המדינה.

נורית קורן: אלה הדברים, ולכן בחרתי דווקא היום לעשות את היום הזה, לפתוח ככה את המושב בניחותא.

נורית קורן: כל האנשים עוד מעט יגיעו.

נורית קורן: כאן יושב אלברט סחרוביץ', הוא כיבד אותנו בנוכחותו.

נורית קורן: אתה רוצה לומר כמה מילים?

אלברט סחרוביץ': תודה רבה, לכבוד הוא לי להיות כאן בוועדה.

נורית קורן: תודה רבה.

נורית קורן: דעו לכם שאלברט מסייע בידי – כל מה שצריכה הוועדה הוא מקצה לנו, את כל המשאבים ואת כל מה שצריך.

נורית קורן: אני מברכת אותך על כך.

נורית קורן: תודה רבה.

נורית קורן: תודה.

נורית קורן: אנחנו נתחיל.

נורית קורן: יושבת אתנו העיתונאית רינה מצליח, עיתונאית שאני מעריכה מאוד, אוהבת מאוד.

נורית קורן: היא נתקלה בפרשה כבדרך אגב, והיא תספר.

נורית קורן: את התחלת עם שידור ריאיון עם אורנה קליין.

<רינה מצליח: זה ישן כבר.

נורית קורן: אורנה הייתה חברה בעמותת "אחים וקיימים", וככה נפתחה התיבה.

נורית קורן: אני רוצה להודות בשם כל המשפחות – אני חושבת שאני מביעה גם את המשפחות, כי גם במשפחה שלי זה היה – להגיד תודה רבה שנרתמת לפרשה, העלית אותה לסדר-היום הציבורי התקשורתי.

נורית קורן: לולא היית מושכת את העגלה ולא מניחה לה בכל שבוע, בכל שבוע לדבר על הנושא הזה ולהעלות אותו לסדר-היום הציבורי, אני לא יודעת אם אנחנו היינו מגיעים לכאן.

נורית קורן: כי גם אם אני הייתי עושה את הפעולות שאני עשיתי, זה לא היה מספיק.

נורית קורן: אבל ביחד, שני קווים מקבילים שבסוף נפגשו והגענו להד ציבורי, לכן אנחנו יושבים כאן היום בכנסת.

נורית קורן: אני מודה לך מאוד.

נורית קורן: בבקשה.

<רינה מצליח: אני רוצה להגיד רק שני דברים קצרים מאוד.

<רינה מצליח: קודם כל על הנושא של הדיון בוועדה, ואני ממש שמחה, נורית, שבחרת לקיים דיון על זה.

<רינה מצליח: את יודעת שהתרבות היא המראה של החברה, ואפשר למצוא שם את כל הכאבים של החברה, את כל התסכולים שיש בחברה, את כל הפצעים המודחקים והלא מודחקים.

<רינה מצליח: ולכן אין פלא שיוצר כל כך מוכשר כמו אמיר הביא את הציורים המדהימים האלה – שמי שלא הספיק להתעמק בהם, אני מציע לו בדרך החוצה להסתכל – שמשקפים משהו שיש בתוך החברה ויוצא החוצה.

<רינה מצליח: וההצגות, שראיתי את חלקן, ערבי שירה שהשתתפתי בהם, ערבי שיחה.

<רינה מצליח: ברור שזה שם, ועכשיו זה אפילו צף עוד קצת בעקבות הדיון התקשורתי.

<רינה מצליח: אני שמחה לדבר על הפרשה הזאת גם מההיבט הזה.

<רינה מצליח: אני רוצה להבטיח למי ששואלים אותי – כי שואלים אותי מדי פעם את השאלה הזאת – אני מבטיחה לכם שאני כעיתונאית אמשיך להעמיד את הכלים העיתונאיים שלי לטובת הפרשה הזאת עד שאנחנו נגיע לקו הגמר.

<רינה מצליח: אני מבטיחה לעשות את זה בכל האמצעים שיעמדו לרשותי כעיתונאית.

<רינה מצליח: אני רוצה להבטיח לכם שעם המסירות של נורית ברמה הפרלמנטרית ובקשרים עם ראש הממשלה ועם כל האנשים הרלוונטיים, ובליווי התקשורתי שאני מתכוונת להמשיך ולתת, אני מקווה שאנחנו נצליח להגיע להישגים עוד ועוד מעבר למה שהגענו עד עכשיו.

<רינה מצליח: אני חושבת שעד עכשיו הגענו להישגים לא מעטים, כי אני חושבת שאין בית בישראל שלא יודע ולא מכיר.

<רינה מצליח: אני חושבת שהרבה אנשים שבעבר לא השתכנעו שהדבר הזה קרה, היום הם יותר משוכנעים שהדבר הזה קרה.

<רינה מצליח: אנחנו עשינו כברת דרך, ויש לנו עוד כברת דרך לעשות, ביחד נעשה אותה.

<רינה מצליח: איך אומרים התימנים?

<רינה מצליח: בעזרת ה' נצליח.

נורית קורן: רינה, תודה.

נורית קורן: תודה אלברט.

נורית קורן: רינה, יש את העניין של הסרט שעשית.

נורית קורן: אני ראיתי אותו כבר פעמיים, וכל הזמן הוא מוצג עוד פעם ועוד פעם הלוך וחזור ברשת.

נורית קורן: הסרט הזה השאיר רושם עז ביותר על הצופים ועל האנשים.

נורית קורן: הרבה מאוד אנשים אחרי הסרט שלך פשוט הבינו חד משמעית – אם נשאר להם עוד ספק קטן, הספק הזה הלך אחרי שהם ראו את הסרט.

נורית קורן: הרבה מאוד אנשים התקשרו אלי ואמרו לי: איך יכול להיות שקראו לכל מה שנעשה ולחלקי גופות פסולת ביולוגית?

נורית קורן: אנשים אמרו לי שהם לא ישנו שבוע ימים.

נורית קורן: הם ביקשו ממני להעלות את הנושא הזה.

נורית קורן: אנחנו מבקשים שיתחילו להתייחס כמו שצריך.

נורית קורן: תודה רבה.

נורית קורן: תודה רבה, אלו דברים שיישארו לנצח, הם לא ילכו לשום מקום.

נורית קורן: כל סרט כזה וכל ריאיון נשארים לנצח, אך אחד לא יכול לכבות את זה.

נורית קורן: אני שוב מודה לך, רינה.

נורית קורן: עכשיו אני פונה לאמיר אלקיים, שבזכותו קיימתי את הדיון הזה ונלחמתי להביא את התערוכה לכנסת דווקא ביום הראשון של הכנסת, כי זה מסמל פתיחה של מושב חדש ושל משהו חדש.

נורית קורן: כשאני ראיתי את התערוכה באילת בסטודיו שלך, התרשמתי עמוקות, התרגשתי מאוד.

נורית קורן: אמרתי איך בן אדם שלא חווה, לא שמע לפני כן על הפרשה, בעקבות כל מה שקרה בתקשורת וכל מה שנחשפת אליו ישבת וציירת בדיוק את התחושות, בדיוק את הדברים.

נורית קורן: השתמשת גם בכתב שהתימנים השתמשו בו בעבר לכתוב, וזה מלמד כמה אתה כשרוני, כמה הראש שלך פתוח לעוד דברים.

נורית קורן: כאמן – אני ראיתי גם את הדברים האחרים שאתה עושה – אתה מדהים.

נורית קורן: בבקשה, ספר לנו על התערוכה.

<אמיר אלקיים: אני אפתח בזה שאני אקדיש שתי דקות – מכיוון שלא מכירים אותי – למה שאני עושה בחיים ומי אני.

<אמיר אלקיים: בעיקרון, אני מלמד.

<אמיר אלקיים: אני מלמד גם מורים לאמנות, גם ילדים, גם מבוגרים.

<אמיר אלקיים: מתוך הכיתות שלי, יש לי כ-100 תלמידים שהגיעו במשך שנים לאגודות אמנים.

<אמיר אלקיים: הצגתי בהרבה מאוד מקומות בחו"ל – בפריז, בסידני, בטייפה.

<אמיר אלקיים: עשיתי דברים אחרים, עשיתי פסלים, פסלי חוצות, בפרט באילת, שלחלק מהם כדאי להקדיש מילה.

<אמיר אלקיים: אחרי כן אני אגיד לנורית ולכל מי שעטף אותי בנושא של התערוכה.

<אמיר אלקיים: הפסל הראשון שהרמתי באילת ובלוס אנג'לס הוא 12 מטר גובה מפלדה על שלושת הנספים בפיגוע שהיה לפני מספר שנים באילת.

<אמיר אלקיים: ביקשו ממני לעשות אנדרטה, הרמתי פסל.

<אמיר אלקיים: לאחר מכן עשיתי את פסל גולני במסוף טאבה, זה תבליט פלדה.

<אמיר אלקיים: לאחר מכן עשיתי פסל של צ'חנובר ואומן, זוכי פרס נובל באוניברסיטת בן גוריון באילת.

<אמיר אלקיים: פסל דיגיטלי פלוס.

<אמיר אלקיים: לאחר מכן, הדבר הכי נוגע ללב, מאז ועד פרשת ילדי תימן, הפסל של פיליפ עירון, שהיה חבר שלי.

<אמיר אלקיים: היינו חברים באותה ועדה, הייתי מן סגן שלו.

<אמיר אלקיים: ביליתי אתו בסעודיה, במצרים.

<אמיר אלקיים: עשינו הרבה דברים ביחד.

<אמיר אלקיים: הוא טבע.

<אמיר אלקיים: אחרי שהוא טבע עם "המינרל דמפייר", פרשה ידועה מאוד, הנשיא בא וסקר וכיבד, הסיר את הלוט מעל פני האנדרטה שלו.

<אמיר אלקיים: כל מי שמגיע למרינה באילת רואה עוגן ענק עם מבנה – זה פסל שעשיתי גם לכבודו וגם לזכרו של פיליפ עירון, שהיה חבר טוב.

<אמיר אלקיים: המשכתי בשגרת חיי עד שפגשתי את רינה בטלוויזיה כמובן.

<אמיר אלקיים: ראיתי את התכניות שלה וראיתי את פרשת ילדי תימן, וזה מאוד נגע ללבי.

<אמיר אלקיים: מאוד סיקרן אותי ונגע ללבי, אבל עדיין לא הניע אותי לעשייה.

<אמיר אלקיים: היה עוד שידור שראיתי, ובאותו שידור – או בתגובה עיתונאית או שאת דיברת על זה – העתיקו את התאריך מ-2017 ל-2071, והתאריכים ההפוכים האלה, 17 ו-71 נשמעו לי כמו פרסה.

<אמיר אלקיים: ואז אמרתי דבר כל כך דרמטי, כל כך קשה, כל כך כבד, לא יתכן שיהיה יחס כל כך – אני פירשתי את זה לא לעניין, בשביל להיות עדין.

<אמיר אלקיים: אז פניתי לד"ר צברי, הייתה לנו היכרות מוקדמת.

<אמיר אלקיים: ד"ר צברי בקי בנושא, יש לו חומרים על הנושא, ויש לו גם אח שהוא חלק מהפרשה.

<אמיר אלקיים: כשד"ר צברי נתן את ברכתו, יצאתי לדרך.

<אמיר אלקיים: אמרתי אני עושה תערוכה על ילדי תימן שקראנו לה בהמשך "תמימי תימן".

<אמיר אלקיים: למה תמימי תימן?

<אמיר אלקיים: כי כל התופעה הזו וכל התגובה נראתה אם לא מינורית, אז תמימה.

<אמיר אלקיים: הגישה שליוהמטרה שלי היא להפיץ את זה כמה שיותר.

<אמיר אלקיים: התערוכה הזו תרוץ.

<אמיר אלקיים: יש לי ראש עיר תימני באילת, והוא מעודד ודוחף.

<אמיר אלקיים: אני לא תימני, אני מרוקאי, אבל אני בא ממקום - - -

נורית קורן: אבל היו גם מרוקאים שנחטפו.

<אמיר אלקיים: אני בא ממקום של פעילות ציונית, מי שמכיר את אלה של פעם, אז אכפת לי.

<אמיר אלקיים: אכפת לי מכל עולה, מכל מה שקורה בנושא הזה.

<אמיר אלקיים: ד"ר צברי פרש לפני את החומרים, נתן לי מספיק חומר לגשת.

<אמיר אלקיים: לקחתי קטעי עיתונות או קטעים שנאמרו בשידורים של רינה, כתבתי אותם – בהתחלה כתבו בשבילי עד שלמדתי.

<אמיר אלקיים: עכשיו אני כותב טוב יותר בכתב אשורי או כתב תנ"כי.

<אמיר אלקיים: כתבתי בכתב אשורי או בכתב סופר סת"ם על מנת שהמשמעות תהיה – רבותי, זה לא ירד מהמסכים, זה כתוב, זה חקוק בסלע.

<אמיר אלקיים: למשמעות של הכתב אין פירוש אחר פרט לעובדה שזה חקוק.

<אמיר אלקיים: תורה לא מוחקים.

<אמיר אלקיים: תורה לא מוחקים.

<אמיר אלקיים: זאת הייתה המשמעות.

<אמיר אלקיים: האיורים והכתב, אין להם קשר ישיר.

<אמיר אלקיים: אחרי זה, בצורה אקראית, לקחתי לוח שכתבו בשבילי עליו ואיירתי וציירתי.

<אמיר אלקיים: הקשר, או חוסר הקשר בין הכתיבה לציור מוליד חשיבה שלישית של הצופה.

<אמיר אלקיים: זה כל הסיפור.

<אמיר אלקיים: תודה רבה לכם.

<אמיר אלקיים: תודה לנורית על כל הלווי ועל כל הדחיפה.

נורית קורן: מגיע לך, עשית עבודה, ואתה מוכשר מאוד.

נורית קורן: יש לך אישור עכשיו ממוזאון ישראל.

<אמיר אלקיים: כן, בדרך מוזאון ישראל עשה רכישות.

נורית קורן: קודם כל, שמוזאון ישראל נחשף לעבודה שלך, זה חשוב מאוד.

נורית קורן: כשהיצירות יהיו במוזאון ישראל, אנחנו יודעים שזה לא ילך לאף מקום.

נורית קורן: ואני מאמינה שבעקבות הרכישות שלך יהיו עוד רכישות.

נורית קורן: זה חשוב מבחינתי כי יצירות לא הולכות לשום מקום, במיוחד שזה ציור וכתיבה.

נורית קורן: נכון, כמו שאתה אומר, כמה שאתה מסתכל עוד פעם ועוד פעם על הציור, כל פעם אתה רואה עוד פן ועוד משהו ועוד משהו, בעיני זה מדהים.

נורית קורן: ד"ר אבינועם צברי.

נורית קורן: ד"ר אבינועם צברי הוא רופא ביוספטל, ראש מחלקת נשים וילודה.

נורית קורן: אנחנו הכרנו בתחילת דרכי, כשהייתי באילת כחברת כנסת.

נורית קורן: אנחנו שוחחנו על הסיפור.

נורית קורן: לאט-לאט נולדה התערוכה יחד עם אמיר, יוזם מדהים, וגם איך שזה מוצג פה, זה ממש יפה כי זה אחד מול אחד.

נורית קורן: ספר לנו בדיוק איך הגעת, למה הגעת לכתיבת השירים.

<אבינועם צברי: אולי אני אתחיל לדבר על סיפור האישי שלי לגבי האח שנעלם ואחר כך אני אספר על שירי הילדות של השכונה.

<אבינועם צברי: בוקר טוב לכולם.

<אבינועם צברי: אני רופא מנהל מחלקה בבית חולים יוספטל מזה 20 שנה, עוסק גם במחקרים.

<אבינועם צברי: כשפנה אלי ידידי אמיר אלקיים והראה לי את הרישומים שלו, רישומם שמביאים אותך לטלטלה אחת גדולה ועצומה, ראיתי שיש לו כוונה רצינית מאוד לפעול בנושא הזה בתערוכה ולהציג אותה.

<אבינועם צברי: אמרתי פה אני נכנס לתמונה, ולראשונה אני מספר את הסיפור האישי שלי, של אח שנעלם.

<אבינועם צברי: למעשה, את הסיפור הזה לא חשפתי, שמרתי אותו בלב, אבל ליוויתי את כל הפרשה מהיותי בן 16.

<אבינועם צברי: אני רוצה לספר קצת היסטוריה, אני לא אאריך.

<אבינועם צברי: המשפחה שלי –– אבא עם חמישה ילדים, עזבו את תימן.

<אבינועם צברי: נאמר להם שאפשר לעלות לארץ ישראל, הוא לקח חמור, אמי הייתה בהיריון, אח בן 15, שלום צברי, שהרבה מכירים, אחות, זרה בת 12, עוד אחות, נעמי בת 9 ואחות צעירה בת 3.

<אבינועם צברי: היא בהיריון, הולכים ברגל לכיוון עדן.

<אבינועם צברי: בצנעא אח שלי נולד, שם עשו ברית מילה.

<אבינועם צברי: שרייג'ה, תחנה בדרך, הייתה תחנה קשה מאוד.

<אבינועם צברי: הרבה ילדים נפטרו שם, הרבה זקנים נפטרו, אבל הצליחו להגיע – אח שלי הצליח למחנה חאשד.

<אבינועם צברי: הגיעו לראש העין.

<אבינועם צברי: בראש העין – זו הייתה תקופה חורפית, בנובמבר – הם נכנסו לאוהלים.

<אבינועם צברי: היו ביתנים בריטיים גדולים ששם שמו את הילדים.

<אבינועם צברי: בתי הילדים הוקמו לשמור על הילדים.

<אבינועם צברי: התקופה לא הייתה קלה, לכן הוחלט להעביר את התינוקות לבית התינוקות כאשר אימא שלי הייתה צריכה לבוא בוקר וערב כדי להיניק אותו.

<אבינועם צברי: פרט לזה אי-אפשר היה להתקרב לתינוק.

<אבינועם צברי: אחרי חודשיים אחותי זרה חלתה קשה מאוד בכאבי בטן.

<אבינועם צברי: לקחו אותה באמבולנס מבלי לומר להורים.

<אבינועם צברי: הסתבר שהיא נפטרה.

<אבינועם צברי: האח הקטן שלי, ישראל, בגיל שבעה חודשים, כשאימא שלי באה להיניק אותו – זה היה ביולי 1949 – אמרו לה שהוא נפטר.

<אבינועם צברי: עם הידיעה הזאת ההורים שלנו הלכו.

<אבינועם צברי: אבא שלי חיפש את האח בין בתי חולים.

<אבינועם צברי: הוא לא מצא כי הוא לא ידע לאן להגיע, הוא לא ידע את מי לשאול.

<אבינועם צברי: בשנת 1966 קיבלנו צו גיוס לאח שלי, ישראל.

<אבינועם צברי: באו שני חיילים לחפש את העריק.

<אבינועם צברי: חיפשו בכל הבית.

<אבינועם צברי: אבל אחותי אמרה להם אמרתם שהוא נפטר.

<אבינועם צברי: ככה נחשפתי לפרשה.

<אבינועם צברי: במהומות עוזי משולם – הוא גם קרא לי אליו, כי היו לו שמות, גם את הרשימה שלנו.

<אבינועם צברי: אז קיבלנו מכתב שהוא קבור בסגולה, איפה שכל קברי הילדים.

<אבינועם צברי: כשניגשתי לשם חברת קדישא – הם לא ידעו שאני רופא – הסתכלו עלי בעיניים כמו שטנים כאלה, מה פתאום אתה בא לחפש.

<אבינועם צברי: מצאתי את הקבר בין כל הקברים, ולאט-לאט, תוך כדי ההתמחות שלי בעבודה שלי מדי פעם נכנסתי לפרשה הזאת.

<אבינועם צברי: הלכתי לארכיון של הג'וינט בירושלים כדי לעקוב אחרי העלייה של המשפחה שלי.

<אבינועם צברי: שם הגעתי לארגז שכולו מסמכים של בית הילדים שאח שלי היה בו.

<אבינועם צברי: נאמר לי שם על-ידי המנהל: בזה אתה לא יכול לגעת, זה חסוי.

<אבינועם צברי: לא אמרתי שאני רופא.

<אבינועם צברי: עם הזמן כמובן לא נגעתי בפרשה, המשכתי לעסוק ברפואה.

<אבינועם צברי: אבל אמיר ידידי טלטל אותי בפרשה, אמרתי שהפעם אני אספר את הסיפור האישי הזה.

<אבינועם צברי: בשכונה שלנו היו עוד כמה מקרים.

<אבינועם צברי: ממול, למשפחת בשארי הייתה תינוקת שעד היום מקבלת זימון לבחור בכנסת.

<אבינועם צברי: אבל שכן נוסף, צברי, שנאמר לו בשנות ה-50' שהתינוקת נפטרה, הוא הקים צעקות.

<אבינועם צברי: הלך והפך שולחנות.

<אבינועם צברי: אכן הביאו לו את התינוקת, את הגופה.

נורית קורן: כן, יש הרבה משפחות כאלה, שהקימו קול והם קיבלו.

<אבינועם צברי: לא, הסיפור הוא שהביאו לו את הגופה כאשר היא תפורה לאורך כל הבטן.

<אבינועם צברי: כשהם הוציאו את התפרים, מצאו בתוך הבטן סמרטוטים.

<אבינועם צברי: זה היה משבר קשה מאוד למשפחה.

<אבינועם צברי: אחותי הגדולה הייתה עדה לטראומה הזאת עד היום.

<אבינועם צברי: הפרשה הזאת מטלטלת, היא מדממת.

<אבינועם צברי: עכשיו כשסיפרתי את הסיפור האישי שלי, אני רוצה לעסוק בשלבים - - -

נורית קורן: אבינועם, מתי כתבת את השירים, אחרי שפגשת את אמיר?

נורית קורן: אני חשבתי שכתבת קודם.

<אבינועם צברי: עכשיו אני חוזר לשירים.

<אבינועם צברי: חווית הילדות שלי זו חוויה שאני מתעד אותה, בראש העין.

<אבינועם צברי: אני כותב סיפורים על השכונה, על המורים שלי, על המורי בחדר, איפה שלמדנו לקרוא בתורה.

<אבינועם צברי: הושפעתי חזק מאוד, ואני זוכר טוב מאוד את כל החוויות של הילדות.

<אבינועם צברי: שם אני תיארתי את כל סיפורי הילדות שלי בשירה, אפשר לקרוא אותה.

<אבינועם צברי: אני גדלתי באווירה של תימן, גלות וישראל.

<אבינועם צברי: לא רציתי לעזוב את המורשת ולא את השורשים, אבל רציתי להיות גם ישראלי, לכן אני קשור חזק מאוד לשורשים, למסורת, אבל גם כן הולך יחד עם המדינה.

<אבינועם צברי: התגייסתי לצבא, הייתי קצין, הלכתי לרפואה, והיום אני עוסק במחקרים.

<אבינועם צברי: הייתי באבו כביר בידיעתה של נורית קורן לבדוק את הנושא של בדיקת DNA באותם ילדים קבורים שנמצאים בסגולה.

<אבינועם צברי: אני מקווה מאוד להגיע לאיזשהן מסקנות, כי הנושא הזה של פרשת ילדי תימן, שהיה בחיסיון של 70 שנה, מערכות של ארכיונים שעדיין סגורים – זה לא ברור.

<אבינועם צברי: לי זה לא ברור.

נורית קורן: אבל חלקם כבר נפתחו, אז לא נשאר הרבה.

<אבינועם צברי: לא כולם נפתחו.

<אבינועם צברי: לא כולם נפתחו.

<אבינועם צברי: אני מכיר את הפרשה הזאת, אני מלווה אותה.

<אבינועם צברי: רבותי, אני רופא.

<אבינועם צברי: אני מכיר את צוותי הרפואה, אני מכיר אחיות מחאשד, אני מכיר אחיות ממחנה העולים, אני ראיינתי ויש לי מספיק חומר.

<אבינועם צברי: אבל אני רוצה לעשות את זה בעדינות כי אני קורא גם ב"פייסבוק" את כל מה שנרשם שם, ואותי גם דברים אחרים מזעזעים, כשמשווים את הצוות הרפואי לנאצים, עושים ניסויים וכולי.

<אבינועם צברי: זה מזעזע אותי כי אשתי היא ממשפחה של ניצולי שואה, ואני מכיר את כל הסיפורים שלהם, שאין מה להשוות.

<אבינועם צברי: אבל ללא ספק אסור לעצור את הפרשה הזאת, צריכים לסיים את הפרשה הזאת.

<אבינועם צברי: לגבי השירים, אלו שירי ילדות, תוכלו להתרשם, לקרוא.

<אבינועם צברי: הם מתארים, פחות או יותר, את הילדות שלי בשכונה א' בראש העין.

נורית קורן: אבינועם, של מי היה הרעיון לשים אותם על הזכוכית?

<אבינועם צברי: שלי יחד עם אמיר.

נורית קורן: רעיון אדיר.

נורית קורן: יפה מאוד, והאיורים שמצורפים לשירים יפים מאוד.

<אבינועם צברי: אני רוצה להגיד עוד משפט אחד כרופא.

<אבינועם צברי: זה שסיפרתי את הסיפור האישי שלי, זה לא בכדי, לא רציתי לספר אותו.

<אבינועם צברי: אבל היום אני חושב שגם החברה, אולי לא כולה, וגם המערכות – מערכת הבריאות, מערכת אבו כביר, ובעיקר הממשלה ונורית קורן, אני חושב שכולנו מוכנים היום לפתיחות, לשקיפות, ובעיקר לפתור את הפרשה המדממת הזאת.

<אבינועם צברי: אני חושב שכולם שותפים לה.

<אבינועם צברי: העבודה של נורית – אני מצדיע לך על כל הפעילות שלך, היא העלתה את זה לבמה.

נורית קורן: אחת הסיבות שהתעקשתי לפתוח את הוועדה המיוחדת בכנסת, כי הכנסת מחויבת לשקיפות.

נורית קורן: וגם עכשיו שאנחנו יושבים פה, בבית אנשים יכולים להיכנס דרך האינטרנט ולראות את הדיון.

נורית קורן: אני לא מסתירה שום דבר, הכול פתוח, ולכן היה חשוב לי, ונאבקתי דווקא שבכנסת היא תקום.

נורית קורן: תודה רבה אבינועם.

נורית קורן: מכתיבה של שירים ומציור, אני רוצה ללכת לכתיבה של שירים ושירה.

נורית קורן: אני דווקא רוצה את הזמר הגדול שלנו, ציון גולן, שהוא הכי מזוהה עם העדה.

נורית קורן: תמיד כשהוא שר זה מרגש, והשיר שהוא שר, "סוד גדול", הוא שיר מרגש מאוד מאוד.

נורית קורן: כל פעם אני שומעת אותו עוד פעם ועוד פעם, הוא מאוד מאוד מרגש.

נורית קורן: ציון, תספר לנו, למה היה חשוב לך – אני לא יודעת אם קיבלת את השיר או שאתה הזמנת את השיר.

נורית קורן: חשוב לי מאוד.

נורית קורן: נשמע אותך.

<ציון גולן: אני אפתח בברכה: ברוך אתה ה' אלוקינו מלך העולם שהכול נהיה בדברו.

נורית קורן: אמן.

נורית קורן: זה שכיבדת אותנו הבוקר, אמרת לי שהייתה לך אתמול הופעה – תודה רבה.

<ציון גולן: למען העניין הזה אני עושה הכול.

נורית קורן: צריך להגיד שאתה מחויב לעניין ומלווה אותי בכל מקום.

<ציון גולן: ברוך ה', יש לי עד היום 30 אלבומים, ובאף אלבום לא היה לי שיר על ילדי תימן כי הנושא לא היה כל כך בכותרות כמו עכשיו, שזכינו בזכותך.

<ציון גולן: אין מה להגיד.

<ציון גולן: אז פניתי לחבר קרוב ששמו בישראל יוסי גיספן.

<ציון גולן: ביקשתי ממנו שיכתוב לי מילים.

<ציון גולן: הוא כל כך התחבר לנושא, הוא אמר לי: ציון, זה נושא שנוגע ללבי.

<ציון גולן: אני אעשה לך משהו מיוחד.

<ציון גולן: הוא באמת כתב מילים מיוחדות מאוד, אם תרצו, אני גם אקריא.

נורית קורן: כן, אני אשמח.

נורית קורן: אני אשמח.

<ציון גולן: פניתי גם לסגיב כהן, הוא מלחין בחסד, הוא זמר טוב.

<ציון גולן: הוא הלחין לי את השיר, ויצא משהו מיוחד.

<ציון גולן: שם השיר – "את אחי אנוכי מבקש".

<ציון גולן: "את אחי אנוכי מבקש / הגידו נא לי איפה הם // יומה יא יומה, מי ירפא את מכאובך / יומה הוי יומה, מי זה קטף את פרי בטנך// טרם ינק חלבו מאמו / טרם ידע הוא אפילו את שמו / יד עלומה נשאה אותו // יומה הוי יומה, בשתי עיניך אור כבוי / יומה הוי יומה, רב הנסתר על הגלוי // שקט סביב, רק הלב לך אומר / חלק ממך גר בבית אחר / וסוד גדול עליו סוגר // והעולם עוצם עיניו / מי שידע נשך שפתיו // כמו לא היה הוא נעלם / כסלע קר קולו נדם // את האמת נפשך ידעה / ובלכתך נשרה דמעה // מי זה יביא לך נחמה / הוי אמי יא יומה // יומה הוי יומה, שנים חלפו ילדך לא שב // יומה הוי יומה, ולא נודעו עקבותיו // מחר ינץ השושן בגנו / ועוד ישוב הגוזל אל קנו // אל בית אביו, אל חיק אמו".

נורית קורן: הקראת, והפזמון חוזר לי כל הזמן – יומה.

<ציון גולן: כששרתי אותו בפעם הראשונה באולפן, נאלמתי.

<ציון גולן: הייתי שר, מקליט, מפסיק.

<ציון גולן: זה היה מרגש.

נורית קורן: נכון, שיר מרגש מאוד.

נורית קורן: רינה, שמעת אותו פעם?

נורית קורן: הוא פשוט מדהים.

נורית קורן: אתה רוצה לשיר את הפזמון?

נורית קורן: אם אתה יכול.

<ציון גולן: "יומה יא יומה, מי ירפא את מכאובך / יומה יא יומה, מי זה קטף את פרי בטנך// טרם ינק חלבו מאמו / טרם ידע הוא אפילו את שמו / יד עלומה נשאה אותו".

נורית קורן: מרגש כתמיד.

נורית קורן: באמת שיר מרגש.

נורית קורן: גם כאן, הקטע שכולם שמעו ושתקו – בשבילי המשפט הזה גם חזק מאוד.

נורית קורן: אני עוברת לנריה ימיני, יוסף מור וברכה חג'בי.

נורית קורן: יוסף גם ליווה אותנו ביום המיוחד ושר לנו את השיר, וכאן זה ממש מרגש.

נורית קורן: מי מכם רוצה לפתוח?

נורית קורן: יוסף, בבקשה, ספר לנו מי אתם.

<יוסף מור: קודם כל, זו זכות גדולה לשבת יחד עם ענקים כמו ציון, משה נחום, אנשים שהשפיעו עלי ברמה האישית, על מי ומה שאני היום, בתור אמן.

<יוסף מור: קודם כל, תודה רבה לכם.

<יוסף מור: למעשה, אני נושא איתי כאב של 30 שנה.

<יוסף מור: בתור נער צעיר התחלתי סוף-סוף להבין למה היה כל כך שקט בבית, ולמה כל שמחה לא הייתה באמת שמחה אמתית, היא הייתה תמיד מהולה באיזשהו עצב.

<יוסף מור: איכשהו, תמיד הנשים בעיקר היו זזות הצדה ודומעות בשיאן של חגיגות יפהפיות.

<יוסף מור: מספיק היה להסתכל בעיניים של אימא ושל דודה ולראות שבאיזשהו אופן כבה משוש החיים.

<יוסף מור: אתה סופג.

<יוסף מור: אתה סופג וסופג פעם אחר פעם, והלב דומע, מדמם.

<יוסף מור: הייתי חייב להנציח את זה.

<יוסף מור: כשהגעת לקריית עקרון – שתהיי בריאה ותאריכי ימים – זה היה רגע מכונן.

<יוסף מור: זה לווה גם בהמון כתבות בערוץ-22, רינה, שתהיה בריאה.

<יוסף מור: אתה רגיל בדרך כלל לשמוע דברים אחרים בטלוויזיה, וסוף סוף אתה מקבל הכרה.

<יוסף מור: נריה מתקשר – גברת נורית קורן עתידה להגיע.

נורית קורן: אני אספר שאני עושה כנסים בכל הארץ, אנחנו מעלים מודעות ומביאים בדיקות DNA ואנשים מגיעים.

נורית קורן: תמיד אני מבקשת מאותה מועצה או עירייה להביא אמן מהמקום.

נורית קורן: אז הם הביאו את יוסף, ויוסף התכונן לזה.

<יוסף מור: אימא נחתה אצלנו בבית, ובתוך 20 דקות הבכי האדיר תורגם למלל, וכך נוצר "יא ולד גלבי".

<יוסף מור: כאב עצום שלה.

<יוסף מור: היא דיברה על מרדכי, אחיין שלה.

<יוסף מור: היא דיברה מפיה של אחותה, זיכרונה לברכה, שנפטרה שנה לפני כן.

<יוסף מור: השיר מספר את סיפורן.

נורית קורן: ברכה, את רוצה לספר לנו את הסיפור?

נורית קורן: אני רואה שאת נרגשת מאוד.

נורית קורן: תשתי כוס מים.

נורית קורן: לאט-לאט.

נורית קורן: זה יום מרגש ואנחנו מבינים אותך.

<ברכה חג'בי: האחות הבכורה שלנו הייתה אם ואחות שלי.

<ברכה חג'בי: כל מה שנגע לה נגע לי כילדה וכנערה.

<ברכה חג'בי: הסיפור הוא שהבן שלה, קראו לו מרדכי, כשהוא היה בן שלושה חודשים, הוא השתעל בסך הכול.

<ברכה חג'בי: לקחו אותו לבית חולים "סורוקה".

<ברכה חג'בי: אחרי יומיים היא באה לבקר, הוא אינו במיטה.

<ברכה חג'בי: מחפשת, היא ואימא שלי – לא מוצאים.

<ברכה חג'בי: שואלת, ואז הם זורקים אותה כמו כלבה מחדר לחדר.

<ברכה חג'בי: כל הכאב של 60-50 שנה יחד אתה גם.

נורית קורן: היא לא מצאה אותו.

נורית קורן: מה עלה בגורלו?

נורית קורן: הם אמרו לה מה קרה לו?

<ברכה חג'בי: שום דבר.

<ברכה חג'בי: אחרי כמה זמן, כשהוא הגיע לגיל 18, הוא קיבל צו גיוס, טיפת חלב, כל הדברים האלה.

<ברכה חג'בי: אבל לא.

<ברכה חג'בי: חודשיים אחרי זה אחותי הקטנה, שתיבדל לחיים ארוכים, גם כן באותו בית חולים כמעט נחטפה, אבל לאבא שלי הייתה תעוזה – הוא הלך ועשה בלגן, כמו שהוא אמר, הרים כיסאות, ואז הילדה חזרה הביתה.

נורית קורן: כן, יש גם סיפורים כאלה, שהצליחו להחזיר את הילדים כשנהגו באלימות, אבל לא תמיד.

נורית קורן: לא תמיד.

נורית קורן: יוסף, אתה רוצה להקריא לנו את השיר?

<ברכה חג'בי: זה השיר, מהכאב.

<יוסף מור: "יא ולד גלבי" פותח בבית עברי מתוך מטרה שכולנו, בני כל העדות בארץ, יהיו שותפים לכאב הגדול הזה.

<יוסף מור: "בתוך לבי ידעתי זהו שקר // זעקתי "הוא עוד חי" // הפניתם גב אלי // בסך הכול בת 17 // לאן לקחו אותך // קרעו אותך ממני // הפרידו אותי ממך // יא ולד גלבי / פרגו בינכ וביני // ומא דריית אן אנת יא רוחי // יא ולד גלבי / פרגו בינכ וביני // ריית ואנא ארכ ולו ג'אל מות // גיד אנא ד'ייגה// היכן אתה ילדי שלי // נשמתי שותת דם // ומי עוד יאמין לי / שהנך נמצא אי שם // עייפתי כבר יא אבני // יבשה כבר דמעתי // לו רק אראה אותך / רגע לפני מותי".

נורית קורן: מדהים.

נורית קורן: תודה רבה.

נורית קורן: נריה, אתה המנהל המוזיקלי של יוסף.

<נריה ימיני: בין היתר.

<נריה ימיני: את השיר הזה כתבנו שלושתנו.

<נריה ימיני: הוא יצא בערב אחד, כמו שנאמר, בפרק זמן קצר מאוד.

<נריה ימיני: למחרת כבר היינו באולפן.

<נריה ימיני: החיבור שלי לפרשה הזו לא נושא איזשהו מטען עוקב באופן אישי.

<נריה ימיני: היה איזשהו סיפור של הדודה שהסתיים טוב, שחטפו את הילדה שלה, אבל בעקבות מהומות – היו מקרים כאלה שאנשים עשו בלגן והילדה חזרה.

<נריה ימיני: במקרה שלה, היא חזרה.

<נריה ימיני: החיבור שלי לפרשה התחיל דווקא מרינה וממך, שפתאום הנושא הזה הגיע לתקשורת והוא צף.

<נריה ימיני: אני מדבר עם חובב, ראש המועצה, והוא אומר שאת אמורה להגיע.

<נריה ימיני: פניתי ליוסף ואמרתי לו אנחנו שם, כי לא יכול להיות שסיפור כזה יעבור ולא ניתן את האמת שלנו ואת האמירה שלנו שם.

<נריה ימיני: וכך נולד השיר "יא ולד גלבי".

נורית קורן: זה שיר מדהים.

נורית קורן: באמת מדהים ומרגש, והקול שלך מרגש, יוסף.

נורית קורן: אתם שלישייה מנצחת.

<נריה ימיני: חשוב לי להגיד שדווקא בשיר הזה הגוף המדבר הוא האימא.

<נריה ימיני: היה חשוב לי שדווקא האימא תדבר, כי זה קול הולך ונעלם ככל שהזמן עובר, ורצינו להשאיר משהו, שהאימא תגיד.

<נריה ימיני: בדומה לכתב שנשאר חקוק, גם הזעקה של האימא תישאר חקוקה תמיד.

נורית קורן: נכון, במיוחד שהוא שר בתימנית, זה מזכיר לי את כל הזקנות, את כל האימהות האלה.

נורית קורן: איך שאתה אומר את זה, זה מזכיר לי את סבתא שלי שהיו יושבות לפעמים ועובדות, והן היו שרות תוך כדי.

נורית קורן: זה בדיוק אותו דבר.

נורית קורן: מדהים.

נורית קורן: תודה רבה יוסף.

נורית קורן: הדיון שלנו רגוע.

נורית קורן: אני אלך עכשיו לתהל רן, ההצגה "כל הלולים ריקים".

נורית קורן: את רוצה לספר לנו קצת על מה ההצגה ואיך הגעת אליה?

<תהל רן: שלום לכולכם, קוראים לי תהל.

<תהל רן: אני נרגשת מאוד להיות כאן, ואני מודה לך שהגעת להצגה שרק יצאה לאוויר העולם.

<תהל רן: אני שחקנית יוצרת.

<תהל רן: לקחתי לי את המקום הזה להשמיע על במה קולות חברתיים, זעקה, כמו שאמרת.

<תהל רן: קודם כל, אני תימניה, זה ישר מחבר אותי לדבר הזה.

<תהל רן: הפרשה הזו מדברת אלי כי זו באמת זעקה ודימום מתמשך.

<תהל רן: חשבתי לעצמי איפה אני, תהל, מהמקום שלי, לא ממקום של עיתונאית או מתעדת, יכולה להשמיע קול?

<תהל רן: אני מאמינה שזה הכוח של תיאטרון.

<תהל רן: אני עצמי עברתי ילדות מאוד מאוד קשה.

<תהל רן: הייתי במוסדות של המדינה.

<תהל רן: לא גדלתי אצל תימנים.

<תהל רן: אני כבר 20 שנה שחקנית, רוב הקהל שלי הוא אשכנזי, סליחה על המילה.

<תהל רן: ופתאום בהצגה הזאת, "כל הלולים ריקים", מגיעים הרבה מהקהל שלי שיודעים על הפרשה, שמבינים, ששוכחים אותה.

<תהל רן: פתאום בהצגה הם מרגישים את הדופק.

<תהל רן: מה שרציתי לעשות, לתרגם את כל התחקירים שעשיתי, את כל הווידויים, ראיינתי המון נשים ונפגשתי עם הרבה אנשים.

<תהל רן: ומה שהכי ריגש אותי, איך אני יכולה על הבמה להשמיע קול של אימא, את זעקת האימהות, את המקום הזה שאימא שואלת איפה הילד שלי?

<תהל רן: מה קרה לו? שמישהו ייתן את התשובה.

<תהל רן: פתאום התחלתי להבין עד כמה שאפשר להבין איך זה לחיות חיים כשאת יושבת במטבח ומחכה שמישהו ידפוק בדלת ויגיד לך הנה חבצלת, או אני אגיד לך מה קרה.

<תהל רן: השנים חולפות.

<תהל רן: הקירות עדים, אבל איפה המקום של האימא?

<תהל רן: אני חושבת שזה מה שחיבר אותי להצגה.

<תהל רן: אני כילדה שלא הייתה לה אימא ששאלה איפה אני, או איפה אחותי, התחברתי למקום הזה של האימהות, שבכל ילדה יש אימא, בכל גבר יש אימא, בכל עץ יש אימא.

<תהל רן: חשבתי להנשים, דופק ונשימה – אם אפשר לקרוא לזה ככה בהצגה – ולתת ביטוי של רגש.

<תהל רן: לא רציתי לזעזע, כי אנחנו כבר רגילים להזדעזע ועוברים מזעזוע לזעזוע.

<תהל רן: רציתי קלוז-אפ.

<תהל רן: רציתי ששעה אנשים יראו את יונה מנצור, שהיא הגיבורה שלי.

<תהל רן: נכנסתי ממש לתפקיד.

נורית קורן: נכנסתי לתפקיד חזק מאוד, זה היה מרגש מאוד.

<תהל רן: בדיוק.

<תהל רן: נכנסתי בגוף ובנפש.

<תהל רן: נורית, באיזשהו שלב הרגשתי – ואני מרגישה את זה על הבמה – שאני יולדת את חבצלת, שאני רואה אותה.

<תהל רן: זה לא פסיכוטי, אני יודעת להבדיל בין טוב ורע.

<תהל רן: עשיתי המון הצגות – על אישה מוכה, על חולי נפש, על התעללות מינית – שנכנסתי אליהן, אבל יונה מנצור זאת אני.

<תהל רן: זה הדופק שלי, אני מרגישה שיש לי חלב.

<תהל רן: עוד לא הזמינו אותי למוזאון, וגם לא יזמינו אותי, אני הומלסית.

<תהל רן: אבל אני נשבעתי שההצגה הזאת, "כל הלולים ריקים" היא בדמי.

<תהל רן: גם אם אני אצטרך להיות בחוץ – אני משלמת על אולמות בתל אביב כי עוד לא מצאתי תיאטרון בית, ואני תופרת את זה, ואני רוצה ככה למות.

<תהל רן: ההצגה הזאת היא בדם שלי, היא בנשמה שלי.

<תהל רן: ככה אני מרגישה שאני מחיה את יונה, את מלכה, את יוסף, זועקת את הזעקה שלהם בלי להרוס, בלי לשבור, בלי לזעזע, ממקום הכי תמים, אם אפשר לקרוא לזה ככה.

נורית קורן: האמת היא שבאמת הצלחת לזעוק את הזעקה של האימא.

נורית קורן: זו זעקה כואבת.

נורית קורן: הצגה יפה, ואני מאחלת לך בהצלחה.

נורית קורן: יש לנו את ינון חסון, שכתב והלחין את השיר "רק האמת".

נורית קורן: שלום לך.

נורית קורן: זה הביצוע של אהרון ירימי.

נורית קורן: אהרון הודיע בבוקר שהוא לא מרגיש טוב, אז הוא לא יגיע.

נורית קורן: אתה רצית שאנחנו נציג משהו, נכון?

נורית קורן: בסדר.

<ינון חסון: אני אספר את הסיפור של השיר ושלי.

נורית קורן: תודה רבה ינון.

נורית קורן: כאן ראינו גם את יואב לוי בהצגה נהדרת.

נורית קורן: ההצגה הזאת ליוותה אותנו כמה פעמים.

נורית קורן: צריך להגיד תודה רבה, זה היה מרגש מאוד.

נורית קורן: תודה.

נורית קורן: אתה רוצה להוסיף עוד משהו?

<ינון חסון: הכול כבר נאמר.

<ינון חסון: אני רוצה להוסיף שהמקרה הזה הוא לא מבודד, זה שהיה ב-1952.

<ינון חסון: היינו עשרה אחים ואחיות.

<ינון חסון: בשנת 1982 נהרג לי עוד אח בן 17.5 מפליטת כדור, והצירוף הזה פירק את ההורים שלי, זיכרונם לברכה.

<ינון חסון: זה לא פשוט.

<ינון חסון: השיר הזה נכתב בדמי.

נורית קורן: רואים.

נורית קורן: רואים.

נורית קורן: רואים.

נורית קורן: שושנה זייד, אנחנו מכירות כבר די הרבה זמן.

נורית קורן: חלק מהמאבק שהתחלתי – את היית גם בעמותת "אחים וקיימים".

נורית קורן: את כתבת ספר עוד הרבה לפני שאני הגעתי, הספר "ילד איננו".

נורית קורן: אני צריכה לומר שאחרי שנתת לי את הספר הזה, אני קראתי והעברתי אותו גם לראש הממשלה.

נורית קורן: ראש הממשלה גם עיין בו.

נורית קורן: צריך להגיד שבעקבות העלאת הנושא לסדר-היום הציבורי את עדכנת אותו ורשמת על כל מה שאני עשיתי.

נורית קורן: תודה רבה.

נורית קורן: בבקשה.

<שושנה זייד: אני מתחברת ליוסף, שלא רק העדה התימנית.

<שושנה זייד: אני לא מהעדה התימנית.

<שושנה זייד: אימא שלבה שותת דם, הלב שלי שותת דם על המדינה שלנו.

<שושנה זייד: אני נחשפתי לנושא הזה בעקבות אירועי יהוד, והדבר שהכי הדהים אותי כשהבנתי מה זה מה זו פרשת ילדי תימן – איך אני לא ידעתי על זה שום דבר.

<שושנה זייד: גדלתי פה במדינה, לא ידעתי על זה שום דבר.

<שושנה זייד: נורית הזמינה אותי לכנס הזה כי את מה שלבי שתת דם אני הוצאתי בספרים.

<שושנה זייד: אני חקרתי את נושא ההשתקה, איך מדינת ישראל הצליחה לעבוד עלינו שלא נכיר את הנושא הזה.

<שושנה זייד: את הספר הראשון הוצאתי ב-2001, עוד לפני שדוח הוועדה יצא, הוא נקרא "ילד איננו".

<שושנה זייד: הייתי המון בוועדה, והיו לי גם קשרים עם השופט קדמי.

<שושנה זייד: הייתי אצלו בשתי פגישות, יש לנו התכתבות ענפה.

<שושנה זייד: אני ידעתי שהולך לצאת דוח שקרי לחלוטין, ועדיין הייתי המומה מהעוצמה של הדוח הזה.

<שושנה זייד: זו פשוט בושה לכותבים שלו.

<שושנה זייד: אבל זה גם זלזול מתמשך בהורים בצורה שהלב שותת דם.

<שושנה זייד: פרסמתי באינטרנט ובכל מיני הרצאות ביקורת על הדוח וגם על החיסיון של 70 שנה, שקיבלתי את זה כבר ב-2004 בארכיון המדינה, שיש חיסיון ל-70 שנה.

<שושנה זייד: לא הצלחתי לעשות עם זה שום דבר עד שקמה עמותת "אחים וקיימים" החלטנו לגשת לבג"ץ על החיסיון הזה.

<שושנה זייד: הספר השני שהוצאתי בשנה שעברה נקרא "הילד עדיין איננו".

<שושנה זייד: 15 שנה אחרי הספר הראשון עדיין הילד איננו.

<שושנה זייד: זה אותו ספר, פלוס פרק נוסף על איך הוועדה מטייחת את הדברים.

<שושנה זייד: זה שבכלל התעמקתי בפרשה – אני יכולה להודות ליצחק רבין, ראש הממשלה, זיכרונו לברכה.

<שושנה זייד: אם הוא לא היה מאיים בנשק שהוא הולך לפרוץ למתחם ביהוד ומוכן שיהרגו עשרה אנשים, והבת שלי, החתן שלי והנכדים שלי היו שם, אם הוא לא היה מאיים, יכול להיות שהייתי נותנת לעסק הזה לעבור.

<שושנה זייד: הרב עוזי היה נראה שם הזוי, הסיפור של חטיפת ילדים למכירה בכסף היה נראה לי מצוץ מהאצבע.

<שושנה זייד: אבל אם רבין מאיים עליהם בעשרה הרוגים, סימן שיש שם משהו מפחיד.

<שושנה זייד: אחרי ויכוח עם הבת שלי התחלתי ללמוד על הפרשה, ו-23 שנים מאז הנושא הזה לא יכול להרפות ממני.

<שושנה זייד: אני חושבת שלמען המדינה שלנו צריכים לחשוף את האמת.

<שושנה זייד: אני לא מדברת כבר על הכאב של המשפחות, שפגשתי אותו המון.

<שושנה זייד: אני יכולה מכל סיפור לבכות מחדש.

<שושנה זייד: את ההצגה עוד לא ראיתי, לא הצלחתי להגיע.

<שושנה זייד: את ההצגה "חטופים" ראיתי.

<שושנה זייד: עדיין – אני אומרת לכם את זה בביטחון מוחלט – למרות שהחומר נחשף, החומר החשוב חסוי.

<שושנה זייד: היו לנו עוד ישיבות בגנזך המדינה, הם מחפשים לי חומרים.

<שושנה זייד: חומרים שאני מצאתי לפני 15 ו-16 שנה בארכיון היום לא מוצאים אותם.

נורית קורן: יש לך העתקים שלהם?

<שושנה זייד: יש לי, כן.

<שושנה זייד: הם מחפשים לי עכשיו עוד חומרים.

<שושנה זייד: אין לי ספק שאת האמת לא אמרו לנו.

<שושנה זייד: בכל חומרי החשיפה אין אף שם של מישהו שידו הייתה במעל הזה.

נורית קורן: נכון.

נורית קורן: זאת הבעיה הקשה שלנו.

<שושנה זייד: ללא ספק מישהו מסתיר את זה.

<שושנה זייד: אני מאמינה לאנשי הארכיון שאני נפגשת אתם שאומרים לי שהם חושפים כל מה שיש להם.

נורית קורן: נכון, אני גם פניתי לכל מיני - - -

<שושנה זייד: יש שלב לפניהם, מישהו שממיין.

<שושנה זייד: אין לי ספק שעדיין לא אומרים את האמת במדינה.

<שושנה זייד: זה כואב לי כי די, הגיע הזמן שיגידו את זה.

<שושנה זייד: הרב עוזי משולם בזמנו אמר שיש את חטא החטיפה, אבל יש את חטא השתיקה של אנשים שיודעים ולא ואומרים, הדור השני גם יודע, וחטא ההשתקה.

<שושנה זייד: אני לא ידעתי, כי עד רינה מצליח התקשורת עזרה יפה מאוד לנושא הזה להיות מושתק.

נורית קורן: התקשורת הייתה מגויסת.

<שושנה זייד: לחלוטין מגויסת.

נורית קורן: גם הצנזורה.

נורית קורן: בחומר מצאתי שהצנזורה הורתה שכל דבר שהם רוצים לפרסם בפרשה הם חייבים לעבור דרך הצנזורה.

<שושנה זייד: כן.

<שושנה זייד: יש לי את המסמך הזה.

<שושנה זייד: רינה הייתה הראשונה שהלב דיבר אליה והיא התחילה לעבוד על הנושא הזה.

<שושנה זייד: אבל זה עוד לא סוף פסוק, יש לנו עוד דרך ארוכה.

<שושנה זייד: אני רוצה לצטט משפט אחד – כשעליתי על הנושא הזה, ב-1999 כשעשיתי עבודת MA על זה, אני דיברתי לכל מי שמכיר אותי וכל מי שהיה מוכן לשמוע אותי, ואף אחד לא ידע.

<שושנה זייד: דרך אגב, נתתי עכשיו הרצאה ל-80 חבר'ה צעירים, הם לא ידעו על הפרשה.

<שושנה זייד: חבר'ה שאחרי צבא.

נורית קורן: יש עדיין.

<שושנה זייד: יש הרבה.

נורית קורן: הצעירים לא כל כך יודעים על הפרשה, ולכן אני פועלת שניכנס לבתי ספר.

<שושנה זייד: נתתי הרצאה ל-80 חבר'ה ברמה גבוהה.

<שושנה זייד: זה היה מדהים כמה מעט הם ידעו.

<שושנה זייד: מישהו שם שרוצה להיות פוליטיקאי שאל אותי: שושי, אז מה יהיה?

<שושנה זייד: אמרתי לו: יהיה טוב.

<שושנה זייד: אין לנו ארץ אחרת, זאת המדינה שלנו, אנחנו נתקן אותה.

<שושנה זייד: היא דורשת תיקון.

<שושנה זייד: אני הכרתי את דוקטור צבי צמרת מהמחקרים שלו.

<שושנה זייד: הוא חקר את העשור הראשון, הוא חקר את פרשיות החינוך, מה שעשו בעיקר לתימנים במחנות העולים ובמעברות.

<שושנה זייד: הממשלה הראשונה נפלה על זה.

<שושנה זייד: קראתי את הספרים שלו, ובאתי אליו לפגישה ושאלתי אותו – אני מגלה משהו הרבה יותר חמור.

<שושנה זייד: הייתה כפייה חינוכית חילונית אלימה, עם נבוטים, לא לתת תלושי מזון.

<שושנה זייד: אני אומרת לו: אני מגלה שזה היה אותו דבר על ילדים, חטפו ילדים.

<שושנה זייד: אני מפחדת שאם הנושא הזה יתפרסם – זה היה לפני כ-20 שנה – החברה בישראל לא תחזיק מעמד.

<שושנה זייד: הם לא יוכלו להתמודד עם האמת הזאת.

<שושנה זייד: אז הוא אמר לי: אנחנו לא מספיק חזקים כדי לחיות עם שקרים.

<שושנה זייד: אז אני חושבת שאת השקר הזה כבר צריך לנפץ.

נורית קורן: לאט-לאט, אנחנו נגיע גם לזה.

נורית קורן: בהתחלה לא האמנת שהחיסיון יפתח.

נורית קורן: הנה, כבר חלפנו ושכחנו שזה היה קיים.

נורית קורן: עכשיו אנחנו נמצאים במקום של הכרה, הכרה כבר הייתה, עכשיו אנחנו צריכים - - -

<שושנה זייד: עוד לא הייתה.

<שושנה זייד: נורית, זו לא נקראת הכרה.

נורית קורן: לא, זה חלק.

נורית קורן: זה חלק.

<שושנה זייד: זו לא נקראת הכרה.

נורית קורן: בואי לא נתווכח.

נורית קורן: הכרה היא מילה אקדמית.

נורית קורן: עכשיו לאט-לאט אנחנו פותחים ומקלפים, ואנחנו נגיע למשהו.

נורית קורן: הדרך שלנו היא עוד ארוכה, אבל אנחנו נמצאים במקום טוב, שאנשים יודעים שזה כן היה.

נורית קורן: אנחנו צריכים עכשיו לקלף קליפות אחרות.

נורית קורן: אני רוצה לתת לד"ר משה נחום לספר על הספר שלו.

נורית קורן: גם הוא כתב ספר, הוא עדכן אותו עכשיו.

נורית קורן: בתמצית, משה.

נורית קורן: אתה עשית הרבה דברים, אז תמצית קטנה.

<משה נחום: זה מפעפע בדמי 76 שנים.

<משה נחום: מאז שלקחו את הנכדה של אבי המנוח, בת אחותי, היא הייתה בת שלושה חודשים כשעלינו לארץ, היא אושפזה לחודש בהדסה.

<משה נחום: אחרי חודש אמרו שהיא נפטרה.

<משה נחום: טוב, תנו גופה – אבי כיהודי, רב גדול בישראל.

<משה נחום: אמרו לו: מתה וקברו אותה, אלו החוקים שלנו.

<משה נחום: אין גופה.

<משה נחום: זה נצרב במוחי לתקופה.

<משה נחום: עברו שנים.

<משה נחום: לא יכולתי לשמור את מראה עיני ולא את שמיעת האוזן.

<משה נחום: ואז התחלתי לחקור את הנושא הזה כשהגעתי לניו יורק.

<משה נחום: יושב שם זוג שעזב את הארץ בכעס כי גנבו להם ילד.

<משה נחום: ילד ראשון.

<משה נחום: - - -וגאולה אשתו, גרים בברוקלין.

<משה נחום: הוא אומר לי: אני לא יכול לראות את המדינה, הם גנבו את הילד, הפרי הראשון שלי.

<משה נחום: אמרו לי שהוא מת, ופתאום אני מקבל מסמכים שהוא צריך לבוא לצבא.

<משה נחום: מגיעים אלי לתחקר אותי המשטרה איפה החבאתי את הילד.

<משה נחום: פה נדלקה לי נורה לא נעימה שסנוורה אותי.

<משה נחום: התחלתי לחקור את הנושא.

<משה נחום: כשחזרתי לארץ ישבתי עם הרב אבידור הכהן, זיכרונו לברכה, שהיה נותן דרשה בערב שבת בטלוויזיה, מדליק נרות ומפרש את פרשת השבוע.

<משה נחום: הוא אומר לי אני הוזמנתי לניו יורק לתת הרצאה וראיתי הרבה ילדים תימנים עם הורים אשכנזים.

<משה נחום: אני שאלתי את הגבאי, הוא אומר: יש פה שני גנבים טובים, לוקחים את הילדים מהארץ, שמים אותם בבית אבות שלהם עד שבאים הקונים.

<משה נחום: וככה הם הובילו מאות ילדים.

<משה נחום: כשנתבקשתי לתווך בין הרב משולם והמנוח ראש הממשלה יצחק רבין, התגלו לי דברים איומים על-ידי הרב משולם.

<משה נחום: כמה שלא ניסיתי לשכנע אותו, זה לא עזר.

<משה נחום: הוא הלך בראש מורם, הוא רצה לגאול את חרפת התימנים.

<משה נחום: הוא העביר בי למעשה את רגש המלחמה, להיאבק.

<משה נחום: כשהתחלתי לחקור נאלצתי להגיש בג"ץ נגד המדינה, נגד ראש הממשלה.

<משה נחום: ואמרתי לראש הממשלה – אני עותר גם נגדך.

<משה נחום: זו העתירה שהגשתי להקמת ועדת חקירה ממלכתית.

<משה נחום: העתירה נמצאת בספר, פסק הדין נמצא בספר.

<משה נחום: לימים נכנסתי לאקדמיה וללשכת העיתונות, והאקדמיה ולשכת העיתונות שכנעו אותי כן לכתוב את הספר.

<משה נחום: אבל כשפרופסור הלפרין לקח אותי לשופט חשין, הוא אמר: אדוני, האמת שלך ביום הבג"ץ אמרה לנו מה גודל הכאב.

<משה נחום: אתה חייב לשים את זה על הנייר.

<משה נחום: תכתוב ספר.

<משה נחום: זה עודד אותי מאוד.

<משה נחום: כשיצאתי למחקר עם אבינועם הלוי ברחבי הארץ, שמעתי דברים מזוויעים.

<משה נחום: מה שעשו לילדים, מה שעשו לנשים.

<משה נחום: וכך חקרתי משפחות.

<משה נחום: יצאתי, כמו שאת זוכרת, עם יהודית יחזקאלי שאמרה לך הוא לקח אותי לכל המשפחות.

<משה נחום: התברר שגנבו גם נשים נשואות עם ילדים.

<משה נחום: חוץ מאישה אחת שנקברה על-ידי בעלה והילד, אף אישה לא נמצאה.

<משה נחום: למעלה מ-300 נשים נחטפו.

<משה נחום: איפה הסתירו אותן?

<משה נחום: לאן העלימו אותן?

<משה נחום: אביו של היהודי הזה בכה לי בפנים – ישבתי ליד אשתי 13 יום, קילפתי לה בוטנים ואגוזים, ושמחתי על זה.

<משה נחום: היא לא הבינה מדוע מזריקים לה שלוש פעמים ביום זריקות על לא עוול בכפה.

<משה נחום: ביום ה-14 הוא בא לבקר אותה, אין אישה.

<משה נחום: איפה אשתי?

<משה נחום: איזו אישה?

<משה נחום: הייתה פה בחדר הזה.

<משה נחום: לא הייתה פה שום אישה.

<משה נחום: להתכחש לאדם שמביא את אשתו לבית חולים – הוא לא הביא, הוא רק בא, כי הם לקחו אותה – ולשקר אנשים.

<משה נחום: אתם רוצים למצוא?

<משה נחום: באמצע ועדת החקירה הייתה רעידת אדמה, גילינו באזור התעשייה ברחובות במחסנים הסודיים של הממשלה – נפלה 'סטיפה', ושם יש 5,800 תיקים של ילדי תימן החטופים חסויים.

<משה נחום: אני מבקש מגברתי חברת הכנסת יושבת-ראש הוועדה לחקור לאן נעלמו התיקים האלה.

<משה נחום: אם רוצים באמת לגלות מה קרה לעדה, מה קרה לחטופים, יכול להיות שזה יפתח לנו את הצוהר להגיע לאמת המרה.

<משה נחום: לכן אני אומר, להגיע לאמת – לא נגיע לאמת.

<משה נחום: המסמכים שיש לכם הם מסמכים לעוסים על-ידי ועדות חקירה.

<משה נחום: אלו לא המסמכים האמתיים.

<משה נחום: הממסד לא יודה בזה, הם מעמידים לנו כל מיני ליצנים וניצבים שיגנו עליהם ויאמרו שלא היו דברים מעולם.

<משה נחום: זמר מפורסם אומר לי בבית מלון לפני קהל: אף ילד לא נחטף.

<משה נחום: זמר תימני.

<משה נחום: איך אתה לא מתבייש לומר לי לפני קהל אף ילד לא נחטף?

נורית קורן: מי?

נורית קורן: אולי אתה צריך להגיד לנו מי הזמר הזה, שאנחנו נדע.

<משה נחום: משה גיאת.

<משה נחום: אני לא מפחד.

<משה נחום: משה גיאת, יש לי עדים לזה.

<משה נחום: לא רציתי לשפוך את דמו ברחוב, אבל לומר דבר כזה, שאף ילד לא נחטף?

<משה נחום: אז יש להם את עמי חובב, יש להם את ד"ר דב לויטן שמשקרים שאף ילד לא נגנב ועושים להם הצגות יומיות של טיפשים, שמביאים תימנים לשמוע שקר חתום.

<משה נחום: גם עלייה של 120 שנה לארץ – אני מפריך את זה בספר שהרמב"ם התארח אצל משפחות תימניות בארץ בשנת תתקכ"ה, ב-1165.

<משה נחום: ולומר לנו שאנחנו, יהודי תימן, כבשנו את הארץ, העלייה החקלאית.

<משה נחום: ארתור רופין אמר לנציגים של התימנים: אתם לא יכולים לקבל אדמות במושבים ויישובים, אתם הובאתם רק כחקלאים.

<משה נחום: אני רוצה לסכם ולומר, גברתי, אני לא מתכונן לרדת מזה.

<משה נחום: אני מציע היום לפצות את העדה התימנית כמו שפיצו את העדות האחרות שעברו שואה.

<משה נחום: אנחנו עברנו שואה קשה מאוד.

<משה נחום: רק מי שקורא את הספר מבין לאיזה דרגה של שפלות נהגו באחינו התימנים.

<משה נחום: שני ילדים קופאים למוות בערב חורף קשה בשנת 1913.

<משה נחום: האימהות הולכות לקושש זרדים.

<משה נחום: המנוול הזה, יונתן מקוב, איכר, קושר אותן בשערות ראשן לזנב של החמור, מלקה אותן בשוט מסיבוב נען עד מרכז רחובות.

<משה נחום: ואף אחד לא הרים קול, אף אחד לא הקים זעקה.

<משה נחום: אני מבקש מגברתי בסיום שלי להגיע לנקודת חשיבה בריאה – לפצות את העדה התימנית, לבקש סליחה ולהודות שהיו דברים מעולם.

<משה נחום: לא יותר.

<מאיר קורח: אני מאיר קורח.

<מאיר קורח: סבי היה הרב הראשי האחרון ליהודי תימן.

<מאיר קורח: אני עליתי מתימן בגיל 5.

<מאיר קורח: הטרגדיה הזאת שאנחנו שומעים אותה פה, אצלנו היא הייתה כפולה ומכופלת בגלל שגם לאמי נעלמה הבת, וגם לבתה, אחותי, נעלמה בת.

<מאיר קורח: זאת אומרת, האימא והבת התאבלו ביחד – הן לא התאבלו, כי הן לא ידעו על מה שקרה.

<מאיר קורח: אני התחלתי לטפל בנושא הזה בשנת 1964, כשהייתי בן 20, בעיקר בפעילות עיונית – כתבתי מאמרים ב"מעריב" ובכל מיני מקומות.

<מאיר קורח: אפילו הגעתי פעם לפגישה עם פנחס ספיר, שהיה יושב-ראש הסוכנות, כדי שהוא יתערב.

<מאיר קורח: אני אתאר את זה בספר שאני עומד להוציא, אבל אני לא רוצה להאריך, אני רוצה להגיד רק ראשי פרקים.

<מאיר קורח: נפגשתי גם עם עוזי משולם לפי בקשתו, ישבנו שעות בנושא הזה.

<מאיר קורח: גם זה נושא ארוך מדי כדי לדבר עליו.

<מאיר קורח: אבל אני רוצה להתייחס לעניין הזה של פרסום המסמכים החסויים.

<מאיר קורח: פרסום המסמכים החסויים במידה מסוימת שימח אותנו משתי סיבות – א', סוף-סוף חלק מהדברים מתגלים.

<מאיר קורח: אבל יחד עם זה, מתוך המסמכים האלה אני נמצאתי למד לפחות ברמה האישית כמה היה שם טיוח וזיוף.

<מאיר קורח: אני אתן לכם שלושה אירועים, או שלושה סיפורים, שקשורים למשפחה שלנו.

<מאיר קורח: פתחתי את התיק של אחותי בגנזך המדינה.

<מאיר קורח: כתבתי את השם והתחלתי לדפדף בתיקים.

<מאיר קורח: דפדפתי בתיקים, מצאתי שם שלושה דברים תמוהים מאוד שמעמידים בסימן שאלה את מהימנות המסמכים.

<מאיר קורח: הדבר הראשון, היו שם שני תאריכי פטירה.

<מאיר קורח: שני מסמכים המתארים שני תאריכי פטירה – אחד ז' בתשרי, אחד י' בתשרי.

<מאיר קורח: מסמכים רשמיים של המדינה.

<מאיר קורח: יש לי גם הסבר לזה, משום שאימא אמרה לי: כשלקחו ממני את הילדה, אמרו לי שהיא מתה למחרת, ואני יודעת ששלושה ימים אני הינקתי אותה.

<מאיר קורח: אז כנראה לסגור את הפער הזה של שלושת הימים האלה, יש שני תאריכי פטירה, כדי שתהיה תשובה.

<מאיר קורח: זה דבר אחד.

<מאיר קורח: דבר שני, במסמך אחד כתוב נמחקה סיבת המוות.

<מאיר קורח: נמחקה סיבת המוות בלורד שחור, כך כתוב שם.

<מאיר קורח: ואני עומד ותמהה, אם סיבת המוות היא אמתית, למה למחוק את זה?

<מאיר קורח: אז היא מתה, בסדר, יש לכם הוכחה.

<מאיר קורח: אלא אם אתה בא לחפות במחיקה הזאת על איזה כאב בטן – מישהו הזכיר בשיר – או שיעול קטן שהפך להיות סיבת מוות, ואז החלטת שזה לא יראה טוב שזו תהיה סיבת המוות אם זו הייתה הדיאגנוזה בבית החולים, ומחקת את זה.

<מאיר קורח: הדבר השלישי, שהוא קצת מגוחך, מספר תעודת הזהות של האחות בתוך המסמכים האלה.

<מאיר קורח: מה התברר?

<מאיר קורח: שמספר תעודת הזהות שם היא שלי.

<מאיר קורח: אחי אמר לי טוב שלא חטפו אותך גם כן.

<מאיר קורח: זאת אומרת, יש פה שלוש הוכחות שגם המסמכים שנתגלו הם בעייתיים.

<מאיר קורח: הם בעייתיים, חייבים חקירה, אבל לפחות הם נותנים לנו עוד מידע על כל הפרשה הזאת מהיבטים שונים.

<מאיר קורח: בזה אני מסיים.

<מאיר קורח: בזמנו, אם אנחנו מדברים ברמה הספרותית, חיברתי מקאמה שקראתי אותה פעם בכנסת על פרשת ילדי תימן, שבה אני מתאר חזון אחרית הימים שהילדים חוזרים ונפגשים עם ההורים.

<מאיר קורח: את זוכרת את זה?

נורית קורן: כן.

נורית קורן: תודה רבה מאיר.

נורית קורן: יושב לצדך המאייר של השירים של אבינועם צברי.

נורית קורן: שמך בבקשה.

<ישראל יהונדב: יהונדב ישראל.

נורית קורן: ראיתי את האיורים, הם מאוד יפים.

נורית קורן: אתה רוצה לומר כמה מילים?

<ישראל יהונדב: הם לא קשורים לזה בדיוק, הם קשורים לראש העין ולילדותנו המשותפת, שלי ושל ד"ר אבינועם.

נורית קורן: הילדות בראש העין, הבנתי.

נורית קורן: תודה רבה.

נורית קורן: הם יפים מאוד, אתה מוכשר.

נורית קורן: אני מודה לכולם.

נורית קורן: שמענו כאן את כל האמנים שבאו מתחומים שונים, וכל אחד ביטא את הכאב שלו ביצירה.

נורית קורן: אני רואה בתרבות, כמו שאמרה רינה, הבבואה של החברה הישראלית ושל כל הנושאים שעולים לסדר-היום, וככה אפשר למחות, אפשר לפרגן, אפשר לעשות את הכול.

נורית קורן: כל אומנות, וכל מי שעשה וכל אחד שטרח ועשה, הוא משאיר לנו כאן לדורות הבאים את היצירות שלו, ואי-אפשר להגיד זה לא היה.

נורית קורן: זה כן היה – הנה, עובדה שיש שירים, יש ספרים, יש סרטים.

נורית קורן: הדברים האלה חשובים מאוד.

נורית קורן: כבר אמרתי קודם שאני נאבקתי להקים את הוועדה בכנסת כי ראיתי שזה המקום החשוב ביותר, כי כאן יש לי כלים פרלמנטריים שאני יכולה לפעול למען הפרשה, למען המשפחות.

נורית קורן: כאב המשפחות כל הזמן נמצא אצלי וכל הזמן בראש שלי, ואני כל הזמן חושבת מה אנחנו עושים כדי לקבל הכרה, כדי למצוא את הילדים, שזה הדבר החשוב ביותר, ולהגיע לכך שתהיה לקיחת אחריות של המדינה.

נורית קורן: כמו שאמרת קודם, שושי, תלמידים לא יודעים.

נורית קורן: לכן אני מבקשת להכין תכניות לימודים שילמדו בחטיבות ביניים, תיכונים ואוניברסיטאות.

נורית קורן: ליסודי זה עדיין מוקדם מדי, אבל לחטיבות יש כבר יותר חשיבה.

נורית קורן: שיהיה ציון יום לפרשה, שידברו עליה באותו יום בכל בתי הספר בכל המוסדות, וככה אנחנו רוצים שינציחו את כל הילדים שנעלמו.

נורית קורן: אני פניתי לראש הממשלה להקים בית מורשת יהדות תימן שלשם יביאו את כל היצירות וגם את כל החומרים, שיהיו פתוחים לעין כולם, שכולם יוכלו לעיין בהם.

נורית קורן: הדברים האלה חשובים.

נורית קורן: גם החוקים שהנחתי על שולחן הכנסת, הנושא של פתיחת קברים.

נורית קורן: כי אם הם נפטרו לפי ועדת כהן-קדמי, אז אנחנו רוצים לראות שהם קבורים באותו קבר, ואז יהיה לפחות זיהוי ותהיה מצבה למשפחות לבוא, הם יוכלו להתאבל, וסוף-סוף, אחרי כמעט 70 שנה לעשות משהו.

נורית קורן: הדבר החשוב ביותר, שאנחנו יודעים את כל הפרשה הזאת, שכשעלו לארץ, כולם נצטוו לשים את כל הרכוש, את התכשיטים, הספרים, בארגזים.

נורית קורן: אמרו להם שייתנו להם בארץ, והם לא קיבלו אותם.

נורית קורן: לחקור איפה הם נמצאים.

נורית קורן: אני מזמינה את כולכם להמשיך ולצפות בדיונים שאני אקיים לאורך כל המושב, זה היום הראשון.

נורית קורן: אני מודה לכולכם.

<רחמים קרוה: אפשר לומר משהו בבקשה?

<רחמים קרוה: אנחנו נזכיר את המחסן ברחובות.

<רחמים קרוה: השאלה מה נעשה בנושא הזה מאז.

<רחמים קרוה: דבר שני, למה הוא חושב שלא ייצא כלום מהנושא?

<רחמים קרוה: אני חושב שאת מובילה את זה בצורה מעוררת כבוד.

<רחמים קרוה: שלוש, בבג"ץ – אני רוצה להצדיע לו, הייתי אתו, הוא הציג את הדבר בצורה מעוררת כבוד.

<רחמים קרוה: אין שני לו בנושא הזה.

<רחמים קרוה: דבר אחרון, אני זכיתי לקבל לא מזמן את הכתובה של אימא שלי.

<רחמים קרוה: הרב קורח בתימן עשה אותה מקורית.

<רחמים קרוה: שכחתי להביא אותה לכאן.

<רחמים קרוה: לפחות יש לי דבר אחד ביד.

<משה נחום: אותי מעניין מה אפשר לעשות עם הרבנות, שאילצה יהודים תימנים לחתום שלא היו נשואים כשהיו להם כבר ילדים בבית.

<משה נחום: איזה כבוד זה?

נורית קורן: תכתוב לי על זה, ואנחנו נטפל גם בזה.

נורית קורן: תודה רבה לכולכם.

נורית קורן: הישיבה נעולה.