ועדת העבודה, הרווחה והבריאות, כנסת 20, פרוטוקול מספר 608, 2017-10-17 13:00

אלי אלאלוף: אני שמח לפתוח את הדיון הזה, שהוא דיון חשוב, ביוזמה של חבר הכנסת מאיר וכהן ושלי.

אלי אלאלוף: אחרי המפגש שלו עם העובדים ביום שישי הוא הציע שנתכנס בוועדת העבודה, הרווחה והבריאות ונדון בנושא הזה.

אלי אלאלוף: אני שמח שהצטרף אלינו היום גם מנכ"ל משרד הכלכלה, שי רינסקי, נמצאים פה נציגי הבעלים וכמובן, אוטומטית כמעט הייתי אומר, זה החברים שלנו - ועד העובדים והעובדים של המפעל היקר הזה, שבטוח יחד נמצא פתרונות כדי לנסות לתקן את המצב הנוכחי.

אלי אלאלוף: אני שמח שגם סגנית ראש המועצה, טל אוחנה, נמצאת אתנו ושאר האנשים יציגו את עצמם.

אלי אלאלוף: פה נמצאים חברי הכנסת מיקי לוי, לאה פדידה – חברת כנסת חדשה, זו הפגישה הראשונה שלה פה, אז אין לך ברירה אלא רק להצליח - חברי הכנסת אילן גילאון, איציק שמולי, עבד אל חכים חאג' יחיא, מיכל בירן וידידי מאיר כהן.

איציק שמולי: וסאלח סעד.

סאלח סעד: אני מהצד של העובדים עכשיו.

אלי אלאלוף: שמת כובע.

סאלח סעד: כמו של העובדים.

אילן גילאון: כולם מהצד של העובדים.

אלי אלאלוף: ברשותכם, אתן את רשות הדיבור ליוזם הדיון, לחברי מאיר כהן.

אלי אלאלוף: בבקשה, מאיר.

מאיר כהן: שלום לכולם.

מאיר כהן: אדוני היושב-ראש, אני מודה לך מאוד על שנענית ואפילו דאגת להוציא אישור חריג ממזכירות הכנסת בכדי שנוכל לקיים את הדיון הזה.

מאיר כהן: אני רוצה לספר לחברים שביום שישי, בעודי מדבר עם צרפתי, יושב-ראש הוועד, הרמתי טלפון אליך, אלי, ורק איש עם נשמה במקום יכול להגיד: זה סגור, נדון בזה.

מאיר כהן: עליתי ארצה ב-1962 ישר לירוחם.

מאיר כהן: חצי משנותיי הייתי בירוחם, וכשהחלטנו לשפר את דיורנו עברנו לדימונה, ואני עדיין גר בדימונה.

מאיר כהן: ולמה אני אומר את זה, ואומר את זה בכאב גדול?

מאיר כהן: כי אני מוצא את עצמי, עם חבריי ראשי הרשויות וחבריי חברי הכנסת, עוברים בזמן האחרון עם צינור כיבוי וכל הזמן מכבים שריפות - פעם בשדרות, פעם באופקים, פעם בדימונה, ורצים לקרית שמונה.

מאיר כהן: יש תחושה יותר מאשר קשה שכל שאלת הביטחון התעסוקתי, ובמיוחד בפריפריה, הפכה להיות מטבע שחוק שאף אחד לא מתייחס אליו, למעט ההסתדרות שפה ושם מנסה להתמודד, לעתים בהצלחה ולעתים פחות.

מאיר כהן: אבל מעמדם של הוועדים נשחק בצורה חסרת תקדים והתחושה שבעלים יכולים לעשות בציבור נאמן של עובדים כבשלהם, באיזו תחושה שמזכירה, אולי, את התקופה הפיאודלית, התחושה הזאת הכתה בנו ביום שישי, במי שהיה שם - אני וראשי המועצות והעיריות – בצורה חסרת תקדים.

מאיר כהן: ביום שישי, כשבאתי לשם ודיברתי עם אחד העובדים – סלומון, נדמה לי – והוא אמר לי: באתי לתומי לעבוד ב-7:00 בבוקר ואני מוצא סוללה של 40 מאבטחים שלא נתנו לי להיכנס.

מאיר כהן: ביקשתי להיכנס למפעל, אמרו לי: אתה לא נכנס.

מאיר כהן: 40 מאבטחים, איציק, כל אחד נראה טוב, ואמרו לעובד הזה, שמגיע לשם 31 שנים: תעוף מכאן, אנחנו לא מכניסים אותך.

מאיר כהן: בצורה ברוטלית, באמת שחסרת תקדים אפילו במאבקים שהיינו חלק מהם, מוציאים מכתבי פיטורים לכל העובדים.

מאיר כהן: אני לא רוצה לחזור על הקלישאות – חבריי ישלימו אותי - אבל ברור מה קורה ליישוב כמו ירוחם ש-80 מעובדיו, שהם עמוד השדרה הכלכלי של היישוב הזה, מפוטרים מעבודתם.

מאיר כהן: הם לא אנשים שאפשר לתאר אותם בצבעים פלסטיים של חבר'ה שלא באים לעבוד או חבר'ה שעושים קונצים.

מאיר כהן: הם עובדים ליד המכונות יום-יום.

מאיר כהן: אני מכיר אותם כמעט אחד אחד, חלקם היו הורים של תלמידים שלי, ופיניאן פה, ואני יודע מה הקושי של החבר'ה האלה לגדל את הילדים ואת המשפחות - והיו נאמנים לעבודתם.

מאיר כהן: ברור לי שיש את הצד השני, של הבעלים.

מאיר כהן: לי יש תחושה, ואני אומר אותה כאן, שמי שקנה את מפעל "נגב קרמיקה" הלך לעשות סיבוב.

מאיר כהן: זאת התחושה שלי.

מאיר כהן: אני רוצה להבהיר כמה נקודות: "נגב קרמיקה" נמכרה באפריל האחרון לקבוצת ויולה; הבעלים הקודמים היה לבייב, שנקלע לקשיים ובית-המשפט החליט על המכירה.

מאיר כהן: חשוב להדגיש שעד עכשיו הרוכשים העבירו 50 מיליון שקלים.

מאיר כהן: זו כל ההשקעה שלהם.

מאיר כהן: עדיין לא שילמו את כל החוב.

מאיר כהן: הם לקחו אחריות על החובות בסך 265 מיליון, אבל עדיין לא.

מאיר כהן: שימו לב: למפעל יש סניף נוסף בראשון לציון שעוסק בייבוא ובמכירות.

מאיר כהן: העובדים אומרים שהייבוא הוגבר – הקונים התחילו להגביר את הייבוא מחוץ לארץ במטרה לעמעם לאט לאט את המפעל.

מאיר כהן: אבל כשהם קנו את זה, הם לא אמרו את זה.

מאיר כהן: הם אמרו: אנחנו קונים את המפעל.

מאיר כהן: רק לפני שבוע, נדמה לי, גמרו לשפץ מכונה ב-700,000 שקל.

מאיר כהן: נכון?

<קריאות: כל המפעל.

מאיר כהן: כל המפעל.

מאיר כהן: יש לי חשד סביר, אדוני היושב-ראש, ופעם אחת אנחנו, ככנסת ישראל, צריכים להגיד את זה, ובמיוחד כאנשי פריפריה, לא ניתן יותר לעשות סיבובים על מפעלים בפריפריה מתחת לאף של הממשלה.

מאיר כהן: יש לי חשד סביר, אני אומר, שהרכישה הזאת נעשתה לא בתום לב, במטרה מראש לסגור את המפעל ולעבור לייבוא.

מאיר כהן: כי מה אומר לי אחד מנציגי הבעלים?

מאיר כהן: הוא אומר לי: קנינו את החברה - את המרלו"ג, את החנויות.

מאיר כהן: סך הכול המפעל הזה מייצר 15% ממה שאנחנו מוכרים; 85% אנחנו מייבאים.

מאיר כהן: הוא אמר לי ברוב הגינותו: אני מייצר פה ב-46 שקלים למטר ומייבא ב-26 שקלים למטר.

מאיר כהן: בסדר, זאת סוגיה שבכלכלה חופשית צריך להתייחס אליה, אבל את זה הייתם צריכים להגיד מראש כשקניתם.

מאיר כהן: אילו הייתי בצומת קבלת ההכרעות הייתי מחזיר את זה לבית-המשפט, למרות הקושי, כי צריך להבהיר לאנשים שקונים מפעלים בפריפריה שהעובדים האלה, ראשי הרשויות, אנשי הציבור והילדים הם לא פראיירים של אף אחד.

מאיר כהן: אל תבואו לעשות סיבוב על הראש של אנשי הפריפריה.

מאיר כהן: העובדים האלה הם עובדים נהדרים, תאמינו לי, אני מכיר אותם אחד אחד.

מאיר כהן: מעבר לכל ההחלטות הכלכליות שלכם, איפה האנושיות?

מאיר כהן: באמת איבדתם את הצפון?

מאיר כהן: תחשבו מה היה קורה אם הייתם מגיעים למקום העבודה שלכם אחרי 30 שנה ועומד בריון שחוסם את הכניסה?

מאיר כהן: עד כדי כך, תגידו?

מאיר כהן: מה, סלומון הוא עבריין?

מאיר כהן: צרפתי עבריין?

מאיר כהן: אלה עבריינים?

מאיר כהן: מה הבוטות הזאת?

מאיר כהן: זה השיח שצריך להיות עם עובדים נאמנים של 30 שנה?

מאיר כהן: אדוני היושב-ראש, אם לא נגיד את אמרתנו בצורה ברורה ולא נפסיק את הדבר הזה, גם אם מישהו ישכנע אותי שצריך לעשות צעדי ייעול – ואני לא מתנגד לעשות צעדי ייעול, וזכותכם לעשות צעדי ייעול - אבל לשבת בצורה מכובדת עם הוועד ולהקשיב לוועד ולא לסגור את המפעל.

מאיר כהן: לא להגיד לאנשי ציבור ולעובדים – תעזבו, אני מוחל על כבודי, אבל העובדים?

מאיר כהן: שמעתי את זה במו אוזניי:

מאיר כהן: אם לא תעוף מכאן אשבור לך את העצמות.

מאיר כהן: למה?

מאיר כהן: מה זה, תגידו?

מאיר כהן: איפה אתם נמצאים?

מאיר כהן: הוצאתם 50 מיליון מהכיס אז אתם מלכי העולם?

מאיר כהן: אני רוצה לסכם את דבריי ולהגיד שאני באמת מתכוון לכל מילה בדבריי כשאני אומר שאנחנו, ככנסת וממשלה בוודאי.

מאיר כהן: הלוואי ושר האוצר היה מקבל החלטה - ואני מבקש שתעביר לו את זה, כי אתה מקורב שלו והוא מקשיב לך - שבכל המחיר למשתכן לא יביאו דברים מבחוץ, שהקבלנים לא ירוצו לטורקיה ולסין להביא את הדברים.

מאיר כהן: אני מסכים אתך, הבעלים – שייקנו מ"נגב קרמיקה", שייקנו ממפעלים בארץ.

מאיר כהן: אני מסכים עם זה.

מיקי לוי: זה אותו דבר כמו "פניציה" בזכוכית.

מאיר כהן: אבל יחד עם זה אני חוזר לשני הדברים שאמרתי:

מאיר כהן: אסור בתכלית האיסור לאפשר לקבוצות של אנשי עסקים לעשות סיבוב על מפעלים.

מאיר כהן: חבל שבית-המשפט לא דרש מהם התחייבות, לדעת שזה מה שהם קנו והם יתמודדו עם הקשיים.

מאיר כהן: אני מאוד מקווה שמנכ"ל משרד הכלכלה יבוא לקראתם ויושיע, אם אפשר לעזור למפעל הזה, בכדי שנצא מכאן כולנו לפחות בהחלטה אחת – שהדבר הזה לא יחזור ושהמפעל הטוב הזה, עם הילדים האלה שאני מכיר אותם, שלומדים בבתי-הספר בדימונה ובירוחם, הילדים האלה, בני העובדים שמחר בבוקר מתגייסים לצבא והולכים להיות חומת המגן שלנו, שאנחנו נדאג לביטחון התעסוקתי שלהם.

מאיר כהן: תודה רבה.

אלי אלאלוף: תודה.

אלי אלאלוף: חבר הכנסת איציק שמולי, בבקשה.

איציק שמולי: תודה רבה, אדוני היושב-ראש, וכמובן גם למאיר כהן על היוזמה לדיון.

איציק שמולי: כמובן שבכל מקום שבו נסגר מפעל זה מכה קשה, אבל כאשר זה קורה, כפי שאמר ידידי מאיר כהן, פעם אחרי פעם בפריפריה הרחוקה, זה קשה שבעתיים, בעיקר מפני שלעובדים אין אלטרנטיבות של תעסוקה ראויה באזור.

איציק שמולי: אני חושב שבכל המקרה הזה, אדוני היושב-ראש, עוד לפני שמדברים על מה היה ואיך היה, העובדה שבאה ההנהלה ונוהגת בצורה כל כך אטומה וכל כך בריונית מול העובדים - שולחת מכתבי פיטורים בווטסאפ, שמה את כל הגברתנים האלה בשורה של המפעל ומונעת מהאנשים הטובים והחרוצים להיכנס ולהרוויח את מטה לחמם.

איציק שמולי: אני רואה שכבר מתחילים לנסות לעשות דה-לגיטימציה לחלק מהעובדים, קוראים להם "פושעים", בריונים" - - -

<קריאות: "סכינאים", "פורצי גדרות" ועוד ועוד.

איציק שמולי: בעיניי זה דבר בלתי נתפס.

איציק שמולי: הייתי שם אתמול, ביקרתי את העובדים ודיברתי אתם.

איציק שמולי: בנוסף לכל הדברים החמורים שאמר מאיר, בעיקר על היחס בין הייבוא והייצור, עלו טענות מאוד מאוד קשות על זה שזה היה מהלך מתוכנן וידוע מראש של ההנהלה, שבחודשים האחרונים סחורה בשווי של 80 מיליון שקל הועברה למחסנים בידיעה שהולכים לייצר את המשבר הזה מול העובדים.

איציק שמולי: כלומר, לא נראה לי שמישהו בא לפה בידיים נקיות.

איציק שמולי: אני חושב שהקרן שקנתה את המפעל היא קרן רצינית.

איציק שמולי: אני מעולם לא קניתי מפעל, אבל אני יודע שאם הייתי קונה מפעל, לא יכול להיות שאם אני מחשיב את עצמי בן אדם רציני אחרי חצי שנה הייתי מופתע מהמספרים.

איציק שמולי: זה פשוט לא הגיוני, וזה רק מחזק את הטענה ואת התחושה שלאורך כל הדרך בחודשים האחרונים אתם לא באים בידיים נקיות לסיפור הזה.

איציק שמולי: כל הסיפור פה זה ניסיון שלכם לקחת את העובדים ולסחוט אותם ולשבור אותם.

איציק שמולי: ולמה?

איציק שמולי: ולמה?

איציק שמולי: בסופו של דבר אנחנו מדברים על עובדים חרוצים, עובדים הרבה שנים במפעל, עושים את מלאכתם נאמנה, ובסופו של דבר חוטפים כזאת מכה רצינית על הראש.

איציק שמולי: אני רוצה להגיד לכם, הנציגים של בעלי המפעל, שבכל פעם שאתם באים, בכל פעם שנציגי ההנהלות של המפעלים באים לכנסת לבקש עזרה - הם מקבלים אותה.

איציק שמולי: לא על-ידי מפלגה אחת ולא על-ידי חבר כנסת אחד, מתייצבים פה בשורה.

איציק שמולי: אז במקום לקחת את העובדים ולסמן אותם ולשבור אותם, מה יותר נכון מלקחת אותם ולבוא ביחד אתם למאבק מול אותם אתגרים ולרתום גם אותנו?

איציק שמולי: הם לא האויבים שלכם, הם העובדים שלכם, ואנחנו לא נקבל יותר את המשוואה הזאת שכאשר המפעל מרוויח אתם מקבלים קומפלימנטים ודיבידנדים וכאשר הוא מפסיד אז ישר מוציאים להם מכתבי פיטורים בווטסאפ.

איציק שמולי: זה דבר מטורף.

אלי אלאלוף: תודה.

אלי אלאלוף: עבד אל חכים חאג' יחיא ואחר כך מיכל.

אלי אלאלוף: ברשותכם, חבריי חברי הכנסת, נקפוץ גם לציבור קצת.

אלי אלאלוף: בבקשה.

עבד אל חכים חאג' יחיא: כבוד היושב-ראש, אתחיל מזה שאחרי חצי שנה זה אולי מהר מאוד להגיע למסקנה שהמפעל מפסיד.

עבד אל חכים חאג' יחיא: לא מהר מדי?

עבד אל חכים חאג' יחיא: ההחלטה שהמפעל מפסיד אחרי חצי שנה - - -

<יוסי גל: ארבעה חודשים.

<יוסי גל: ידעו את זה מראש.

עבד אל חכים חאג' יחיא: ארבעה חודשים.

עבד אל חכים חאג' יחיא: ההחלטה היא, בעיניי, מוזרה ובאה לפני הקנייה של המפעל.

עבד אל חכים חאג' יחיא: זו החלטה שיש לנו תוכנית אחרת – ניקח את השם שלה, נמשיך לשווק את השם של "נגב" אבל נייבא.

עבד אל חכים חאג' יחיא: השיקולים הם שיקולים זרים, לא יכולים להתקבל.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אני בא מהתחום, אני יודע שהמחירים של הקרמיקה של "נגב קרמיקה" הם יקרים אם אתה משווה אותם למחירים של קרמיקה אחרת בשוק.

עבד אל חכים חאג' יחיא: הם ברמה טובה.

אלי אלאלוף: גילוי נאות – הוא מהנדס בניין.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אני בא ממקום שיודע בדיוק את המחירים ומה יש.

עבד אל חכים חאג' יחיא: ההחלטה לפטר את העובדים - השיקולים הם שיקולים זרים.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אם נדבר על זה שלבעל מפעל מגיע להרוויח – מגיע לו להרוויח, אבל צריך לעשות גם את הקו המפריד בין כמה אפשר להרוויח לבין זה שיש עובדים, אחרת בואו נסגור את המדינה.

עבד אל חכים חאג' יחיא: שמעתי הצעה מסוימת שדנים בה, שכל אזרחי מדינת ישראל יקבלו קצבה של משהו כמו 3,000 שקל, ואחר כך נדע כמה להוסיף לזה, ונפטר את כולם ונדע לייבוא מחו"ל, נדע לייצר בסין ובמקומות אחרים והמדינה הזו – נסגור אותה.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אנשים יהיה להם רק זמן לבלות.

עבד אל חכים חאג' יחיא: יש מפעלים, המפעלים צריכים להתקיים, העובדים צריכים להרוויח ולהתקיים.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אנחנו מדברים על אנשים שהמשכורות שלהם הן לא כל כך בשמיים, אולי יש יחידים מהם.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אבל להגיד שמפסידים – תמורת מה?

עבד אל חכים חאג' יחיא: אתה חושב שאתה צריך להרוויח 200% ואתה מרוויח רק 100% ולזה אתה קורא שאתה מפסיד?

עבד אל חכים חאג' יחיא: זו השאלה: מה זה מפסיד?

עבד אל חכים חאג' יחיא: ההפסד, מבחינתי, זה השקעה תמורת הכנסה שמביאים מהעסק.

עבד אל חכים חאג' יחיא: לפי המחירים שאני רואה בשוק אין מצב – וגם שמענו על עלות של 46 שקלים – אפילו עם השיווק, כל ההוצאות הנלוות וכל מה שמסביב.

עבד אל חכים חאג' יחיא: הרי יש לכם את החנויות שלכם, אתם מוכרים בחנויות שלכם.

עבד אל חכים חאג' יחיא: המצב הזה שאתה לא אומר שיש פערי תיווך - - -

<יעקב צרפתי: אתקן אותך: יש להם את החנויות שלהם, אבל הם לא משווקים "נגב קרמיקה".

<יעקב צרפתי: אתה נכנס, יציעו לך סין וטורקיה.

<יעקב צרפתי: הם רוצים רק את השם.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אלי אמר לך שאני מהנדס.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אני פה רק שנתיים וחצי, לפני זה הייתי עם המחירים בעבודה שלי.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אפשר להגיד – אני לא רוצה להשתמש במילה "חזירי", אבל כנראה שזה הכיוון - שרוצים להרוויח.

עבד אל חכים חאג' יחיא: תרוויח, אבל תן לאנשים גם לחיות, להרוויח במצב סביר.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אתה ממשיך לייבא.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אתה רוצה לסגור, אז למה קנית?

עבד אל חכים חאג' יחיא: קנית את השם?

עבד אל חכים חאג' יחיא: אתה רוצה למכור ולהחזיר את הכסף שלך ולהרוויח את השם?

עבד אל חכים חאג' יחיא: זה לא כל כך מקובל, לא כל כך סביר.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אני חושב שצריכות להיות תקנות מסוימות לעניין של מי שנכנס בנעלי מי.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אולי ההסתדרות, אולי גם בממשלה, צריכים לתת את התשובה לכך שמי שנכנס למפעל מסוים, לעסק מסוים, לא יקנה אותו כדי לפרק אותו.

עבד אל חכים חאג' יחיא: לפחות יהיה פרק זמן מסוים, שמוגדר מראש, כמינימום לפני כן.

אלי אלאלוף: בבקשה, מיכל.

אלי אלאלוף: מצטרפת אלינו חברת הכנסת ורבין, ברוכה הבאה.

מיכל בירן: כשנבחרתי לכנסת ויתרתי בלב חפץ על הדרכון הליטאי שלי, ולא בהרבה התלבטויות, כי אני בוחרת לחיות כאן.

מיכל בירן: כל יום שעובר, אני בוחרת לחיות במדינה הזאת כי אני רוצה לחיות במדינה יהודית.

מיכל בירן: וכשאני אומרת מה זאת מדינה יהודית בשבילי, זה גם השבת, זה החגים וזה ההיסטוריה, אבל זה גם, ואולי יותר מהכול, הערבות ההדדית.

מיכל בירן: הדבר הבסיסי, שבו אתה חושב שמפעל "נגב קרמיקה" בירוחם זה ציונות, זה הבסיס שעליו נבנתה המדינה.

מיכל בירן: הדרך שבה אתה נוהג באנשים אחרים – זה הבסיס של הבסיס של ערבות הדדית, שלא תעשה לאחרים מה שאתה שונא בעצמך.

מיכל בירן: הרי זה הבסיס של מי שאנחנו.

מיכל בירן: מי היה מדמיין שאחרי 30 שנה שאתה עובד במקום, יום אחד תגיע והשער יהיה סגור בפניך?

מיכל בירן: מי היה מדמיין שיתייחסו לאנשים מסורים, שומרי חוק, שאפילו את המאבק הזה, הייתי מייעצת להכניס לו קצת פלפל, אבל אתם לא, בוחרים בצורה הכי הכי שקטה ועם דרך ארץ.

מיכל בירן: ואתם, נציגי ההנהלה, כל מה שאתם יודעים היום ידעתם כשקיבלתם.

מיכל בירן: אין שום דבר חדש, אין ירידה גדולה במשאיות שיוצאות מהמפעל בחודשים האחרונים.

<קריאה: ההיפך.

מיכל בירן: ההיפך.

מיכל בירן: עשיתם פה ניצול ציני, בעיניי כמעט לא יהודי, לא מוסרי.

מיכל בירן: אני לא מתכוונת לתת לזה יד.

מיכל בירן: אם תעשו את התעלול הזה, כשתבואו בפעם הבאה לבקש עזרה – דיברנו על עדות; לפולניות יש תכונה שכולם מכירים: אנחנו זוכרות ורושמות.

מיכל בירן: הדבר הזה לא ייסלח, כי אתם עושים מעשה לא סביר.

מיכל בירן: אתם יודעים מה, המפעל לא שלכם.

מיכל בירן: שמתם 50 מיליון יש שם מאות מיליונים של שווי של ציוד, של המקום.

מיכל בירן: זה לא שלכם; לא רוצים – תודה, תלכו.

מיכל בירן: תשאירו את המפעל לעובדים, אנחנו כבר נמצא איך להפעיל אותו.

אלי אלאלוף: תודה.

אלי אלאלוף: תרשו לי לנצל את ההערה שאמרה מיכל: ההתנהגות האצילית שלכם במצוקה הנוראית, אני ממש מודה שהתנהגתם כמו שאתם מתנהגים.

<יעקב צרפתי: לא כולם שלמים עם מה שאתה אומר.

אלי אלאלוף: אני רוצה לברך.

אלי אלאלוף: אני רוצה גם להגיד הערה אחת.

אלי אלאלוף: לירוחם, אני מודה באשמה, יש לי איזו אהבה מטורפת של עשרות שנים.

אלי אלאלוף: אשתי בדקה ה-90 לא אפשרה לי להתיישב בירוחם והתיישבנו בבאר שבע, זו היתה הפשרה כשבאנו לדרום.

אלי אלאלוף: המפעל הזה הוא לא פונקציה כלכלית, המפעל הזה הוא גם פונקציה אורבנית – הוא לב היישוב.

אלי אלאלוף: שיפורים שהביאו הקודמים שנכשלו במעבר הזה, זה מקרין על כל העיר הזאת, שחוזרת מרחוק, שבונה את עצמה יום-יום בתדמית מדהימה, בעשייה מדהימה בתחומים של חינוך, בריאות ותרבות, גם בזכות העובדים שלכם.

אלי אלאלוף: לכן האקט של סגירת מפעל, זה לא אקט של עוד מפעל שנכשל וסוגרים אותו.

אלי אלאלוף: אתם מורידים משא של 10–20 קילו על התפתחות עירונית של יישוב שכולנו היינו רוצים לראות אותו, ומגיע לו, להיות במקום אחר.

אלי אלאלוף: זה לא אקט בפינה כזו או אחרת, זה מפעל שמקרין על כל העיר, על כל התושבים שלה, לא רק על 140 העובדים.

אלי אלאלוף: יש לי גילוי נאות אישי: אני כן מכיר את בעל הבית של ויולה באופן אישי.

אלי אלאלוף: לא מצאתי אותו בזמן האחרון, אמצא אותו.

אלי אלאלוף: הוא לא בארץ.

אלי אלאלוף: אפנה אליו, ואני אומר את זה גלוי.

אלי אלאלוף: יש לו שתי שפות, יש לי שפה אחת.

אלי אלאלוף: אגיע אליו ואסביר לו.

אלי אלאלוף: אני מודיע לכם: תיתנו את כל ההסברים שתרצו, נציגי ההנהלה, נציגי הבעלות, אבל לא תהיה לכם ברירה אלא לעשות רברס מוחלט מהדרך שלכם, כי כנראה לא למדתם מספיק את חשיבות המפעל הזה, את המעמד שלו בעיר, את המעמד של העובדים שלכם בעיר, את ההשפעה האדירה.

אלי אלאלוף: כל מכה שנותנים לירוחם, זה מעורר הרבה יותר הדים והרבה יותר השלכות על כל המערכת החברתית של המדינה הזאת.

אלי אלאלוף: זה לא אקט של 140 עובדים, הם מייצגים שכבה שלמה של עובדים מסורים, שלמרות ההכנסות שלהם היום הם מתנהגים כמו אצילים, ולכן הפתיחה הזאת שלי.

אלי אלאלוף: אני רוצה שתבינו, כנראה לא הבנתם.

אלי אלאלוף: כנראה שהניהול לא לקח בחשבון את החלק הפסיכולוגי של העניין הזה.

אלי אלאלוף: לכן אני מאוד מבקש, תבינו את זה.

אלי אלאלוף: תבינו שבמקום הזה המהלך היה בכלל לא נכון.

אלי אלאלוף: יעקב, הצלחתי להרגיע אותך טיפה?

<יעקב צרפתי: קשה לי.

<יעקב צרפתי: אגיד לכם משהו אישי: היתה לי אמא צדיקה; נשבע לכם, כשהיא נפטרה לא בכיתי כמו שבכיתי הבוקר.

<יעקב צרפתי: הבת שלי בצבא.

<יעקב צרפתי: היא אמרה לי: למה אני הולכת לצבא אם מפטרים אותך?

<יעקב צרפתי: אז תבין מה זה, בן אדם שאומר לך: למה לתרום?

<יעקב צרפתי: שיזרקו אותך מהעבודה?

<יעקב צרפתי: זה הורג אותי וקשה לי, אני מצטער.

אלי אלאלוף: אז אתה רוצה שמישהו אחר ידבר בשמך?

<יעקב צרפתי: כן.

<יעקב צרפתי: יוסי, אם תוכל לדבר.

<יעקב צרפתי: תיכף אירגע.

<יוסי גל: שלום לכולם.

<יוסי גל: אני חבר ועד "נגב קרמיקה", עובד 28 שנים במפעל.

<יוסי גל: היום, כשאני רואה את היושב-ראש שלי בוכה, אני לא יודע אם יש לי מה להגיד.

<יעקב צרפתי: אני לא בוכה בחיים, אני נלחם בכול, אבל כשהילדים באים ושוברים אותך, אתה לא יכול.

<יוסי גל: חבר הכנסת מאיר כהן דיבר על דימונה ועל ירוחם.

<יוסי גל: כשהיינו קטנים והיו לוקחים לנו גוגואים או גולות, היינו אומרים: עשו לנו עוקץ.

<יוסי גל: אז אני אומר את זה היום פה, בגיל 48: עשו לנו עוקץ, אין לי מילה אחרת.

<יוסי גל: כשהייתי קטן הייתי הולך לצד, הייתי הולך אולי למקום אחר להרוויח.

<יוסי גל: פה אין לי איפה להרוויח, אין לי איפה להחזיר את הגולות והגוגואים האלה.

<יוסי גל: זה הפרנסה, הלחם והחמאה של הילדים שלי.

<יוסי גל: אנחנו במצוקה רצינית, כל אחד ואחד בעבודה עם מצוקה רצינית.

<יעקב צרפתי: שיבואו לבתים של האנשים.

<יוסי גל: אני אישית עם מחלה כרונית, יכולתי להוציא פנסיה רפואית לפני שלוש שנים, אבל אמרתי: את זה לא אראה לילדים שלי.

<יוסי גל: זו לא דוגמה שאני צריך להראות לילדים שלי, בגיל 45 לשבת בבית.

<יוסי גל: אני בא עם זריקות ואני בא עם כדורים.

<יוסי גל: אני עם ילד עם מוגבלויות בבית, סיפרתי את זה לחבר הכנסת גילאון כשראיתי אותו במעלית.

<יוסי גל: לפי חודש, בערב ראש השנה, כשקיבלנו את המסמך הראשון, יום אחרי זה הפסקתי לו את הטיפולים – אני לוקח אותו לטיפולים פרטיים - כי אין לי מאיפה לקחת, אין לי מאיפה להוציא.

<יוסי גל: אנחנו מגיעים לישיבות וצוחקים עלינו בפנים.

<יוסי גל: אני אומר לך, צוחקים עלינו, פוגעים באינטליגנציה שלנו.

<יוסי גל: אנחנו מהפריפריה, אבל יש לנו חוכמת רחוב.

<יוסי גל: האוניברסיטה שלנו היתה בשכונות שחבר הכנסת מאיר כהן מכיר.

<יוסי גל: אנחנו לא פראיירים, לא פראיירים, ואם צריך, כמו שאמרת, להבעיר את המדינה – נבעיר.

<יוסי גל: "דרכיה דרכי שלום וכל נתיבותיה שלום".

<יוסי גל: אנחנו מושיטים יד לשלום, אנחנו באים בכוונות טובות.

<יוסי גל: מבינים את הקושי של המפעל, מבינים את הקושי של הבעלים.

מיכל בירן: ואפילו לא ישבו אתכם.

<יוסי גל: ישבו, ישבו.

<קריאה: אחרי שבית-המשפט - - -

<יוסי גל: לא, גם לפני ישבו.

<יוסי גל: אבל הישיבות האלה היו קצרות, זה היה לעג, לצחוק על האינטליגנציה שלנו.

<יעקב צרפתי: אני מתחיל להתחזק קצת.

<יעקב צרפתי: אם אתה קורא לזה ישיבות – סליחה שאני אומר לך, כבוד היושב-ראש – כשאומרים לך: שמע, זה מה שאני רוצה, ואם לא תביא לי – אני סוגר את המפעל.

<יוסי גל: תוך יומיים תחתום.

<יוסי גל: אם לא – סוגרים.

<יעקב צרפתי: אם אתה קורא לזה משא ומתן – אני לא יודע איך אפשר לקרוא לזה משא ומתן.

<יעקב צרפתי: נתנו לנו חוברת עבת כרס; יש פה אנשים עם 40 שנים בעבודה, להביא אותם למצב של שכר מינימום בתנאים של מה שהיה רשום שם – חבל שלא הבאנו את החוברת - אתה מבין שזה באמת לעג.

<יעקב צרפתי: זה לסגור את המפעל, הם באו לסגור.

<יעקב צרפתי: כמו סלאמי עשו לנו עכשיו; לפני חצי שנה הורידו לנו שעות נוספות, הורידו כל מיני דברים ועכשיו זה הנתח העבה.

<יעקב צרפתי: תאמין לי, כשהם יעברו אותו, כל השאר ירוץ להם חלק.

<יעקב צרפתי: תודה רבה שהזמנת אותנו, כי זה המקום לעצור את זה.

<יעקב צרפתי: אולי הם רצו להגיע לפה בדרך שלהם, חשבו שהדרך הזאת יותר קלה.

<יעקב צרפתי: תאמין לי, גם בדרך אחרת היינו באים אתם יחד לפה.

<יעקב צרפתי: תבואו לירוחם, תראו אנשים באמת מסכנים.

<יעקב צרפתי: אני אומר לכם - מסכנים, ואני לא אומר את זה סתם, זה לא גימיק ולא כלום.

<יעקב צרפתי: אם אמרתי אני טועה, אם אמרתי שקר – שיתבעו אותי.

<יעקב צרפתי: אנשים מסכנים, תיכנסו לבתים שלהם, שחיים ממשכורת למשכורת.

<יעקב צרפתי: הם, את הסחורה שלהם לקחו.

<יעקב צרפתי: תקשיבו הם ממשיכים לעבוד.

<יעקב צרפתי: המפעל סגור, "נגב קרמיקה" ממשיכה למכור, זה לא עצר כלום.

<יעקב צרפתי: חבל שלא הבאתי לך לפה את האנשים.

<יעקב צרפתי: הם עשו יפה, מילאו מחסנים, לקחו מכל דגם את הכמות שהם יודעים שיצטרכו לעבוד אתה חודשיים–שלושה חודשים קדימה, ויש להם את העבודה שלהם.

<יעקב צרפתי: לך אתה תשב עם השחורים שלך בירוחם, מצדי אל תיתן להם גם לאכול לחם.

<יעקב צרפתי: אני שם להם כנפיים על האש לאכול עכשיו, נשבע לך.

<יעקב צרפתי: שים אותם באון-ליין בטלפון ותראה את זה, אנשים אוכלים שם כנפיים על גחלים.

<יעקב צרפתי: זה כואב לי, זה כואב.

<יעקב צרפתי: כבר היינו במשבר, לא ככה ניהלו משבר.

<יעקב צרפתי: בשנת 2000 פיטרו אנשים, אנשים הלכו בכבוד.

<יעקב צרפתי: יש אנשים בפנסיה מוקדמת בירוחם ומברכים את המפעל הזה.

<יעקב צרפתי: תאמין לי, באהבה אומרים: נתן לנו ממה שאכלנו , החזירו לנו בכיף.

<יעקב צרפתי: אלה – כלום.

<יעקב צרפתי: סגרו לנו דלת, שמו מסך.

<יעקב צרפתי: אתה יודע מה האבסורד פה?

<יעקב צרפתי: שגם אנחנו נחשבים עבריינים אצלם.

<יעקב צרפתי: אתמול באנו לישיבה אתם, הייתי המום.

<יעקב צרפתי: נכנסנו בשערים של ראשון, הולכים אחריי חמישה מאבטחים.

<יעקב צרפתי: אמרתי לו: תגיד, מה זה?

<יעקב צרפתי: אמר לי: אתם מהוועד של ירוחם, אנחנו מלווים אתכם.

<יעקב צרפתי: אמרתי: אתה מלווה אותי?

<יעקב צרפתי: למה, מה יש לי?

<יעקב צרפתי: אתה רוצה שארים לך חולצה כמו שאני נכנס בשער יפו בירושלים?

<יעקב צרפתי: אני לא מבין לאן הגענו.

<יעקב צרפתי: איזו מדינה זאת?

<יעקב צרפתי: איזו מדינה, מי שיש לו כסף הוא בעל הכוח?

<יעקב צרפתי: אני לא מבין את זה, זה לא יכול להמשיך ככה.

<יעקב צרפתי: אני לא מתבטא בעקיצות; האנשים האלה אלופים בדברים האלה – הם קונים, מוכרים ומייצאים ולא יודע מה הם עושים.

<יעקב צרפתי: אני לא יודע כלום, אני מכיר רק את ירוחם.

<יעקב צרפתי: בחלומות הוורודים לא חלמתי לעמוד פה בדבר כזה, בחיים שלי לא חלמתי לעמוד מול חברי כנסת, בשבילי זה כמו סוף העולם.

<יעקב צרפתי: באמת, מה בסך הכול אנחנו רוצים, להתפרנס?

<יעקב צרפתי: אני עם חמש נפשות בבית ואישה לא עובדת אז מה אתה רוצה, להוריד אותי לשכר מינימום אחרי 28 שנה?

<יעקב צרפתי: למה, אני איזה כלב?

<יעקב צרפתי: אני לא מבין.

<יעקב צרפתי: באתם, קניתם, השופט אמר לכם, והיתה מריבה עד 23:00 בלילה.

<יעקב צרפתי: הם רצו רק את החנויות.

<יעקב צרפתי: העורך דין שלהם בא והחזיר אותנו לתל-אביב.

<יעקב צרפתי: היתה סאגה אחת שלמה.

<יעקב צרפתי: הם לא רוצים להראות את הפרצוף שלהם, רק העורך דין מייצג אותם.

<יעקב צרפתי: אנחנו לא יכולים לראות מי זה בעל הבית, לא יודעים מי זה בעל הבית.

<יעקב צרפתי: זה לא עובד ככה.

<יעקב צרפתי: אמרנו לו: אנחנו רוצים לראות מי קונה אותנו, אנחנו רוצים ללחוץ לו יד.

<יעקב צרפתי: הנה, הוא יושב פה, הוא יגיד לך אם זה לא היה ככה.

<יעקב צרפתי: באנו לעבוד יחד, ביחד לקדם.

<יעקב צרפתי: יש לך בעיות?

<יעקב צרפתי: בוא נשב, ננסה לפתור דברים, לקצץ.

<יעקב צרפתי: אבל מה, שמת לנו שומרים בשער וזה מה שיש?

<יעקב צרפתי: זה לא יפה, לא מכובד.

<יעקב צרפתי: יש לי עוד הרבה מה להגיד, אני רוצה שגם אחרים יגידו.

<יעקב צרפתי: זה לא יכול להימשך ככה, חייבים לעשות משהו.

אלי אלאלוף: אשמח שגם נציגות הבעלות תתבטא.

אלי אלאלוף: בבקשה .

<אורי גלבוע: אני מנכ"ל קבוצת נגב.

<אורי גלבוע: לא אתנצח פה עם כל מיני אמירות שנאמרו והרבה מאוד אי-דיוקים, לא מהצד של חברי הכנסת המכובדים וגם לא דברים שנאמרו בחוסר דיוק כזה או אחר - - -

עבד אל חכים חאג' יחיא: תעמיד דברים על דיוקם.

<אורי גלבוע: לא לא, אני פשוט לא אתייחס.

<אורי גלבוע: חבר'ה, ישבתי בשקט - - -

אלי אלאלוף: תמשיך, תמשיך.

אלי אלאלוף: אני אגן עליך.

<אורי גלבוע: תודה.

<אורי גלבוע: רק אגיד דבר אחד, שהוא חמור, שנאמר פה.

<אורי גלבוע: אני יכול להגיד שהבעלים שרכשו הגיעו בידיים נקיות, שיירשם פה בפרוטוקול.

איילת נחמיאס ורבין: עשיתם דיו-דיליג'נס?

איילת נחמיאס ורבין: סליחה, עשיתם דיו-דיליג'נס?

איילת נחמיאס ורבין: מה זאת צורת ההצגה הזאת, עם כל הכבוד?

איילת נחמיאס ורבין: עשיתם דיו-דיליג'נס?

איילת נחמיאס ורבין: ידעתם מה מצב המפעל, למה אתם מעמידים פנים?

איילת נחמיאס ורבין: ידעתם מה מצב המפעל, מה זה השטויות האלה?

איילת נחמיאס ורבין: סליחה שהתפרצתי, אבל - - -

אלי אלאלוף: אם אתם רוצים שנדון בינינו - - -

איילת נחמיאס ורבין: לא, לא בינינו.

איילת נחמיאס ורבין: אבל עם כל הכבוד, אני רוצה שהמנכ"ל יידע שהוא לא יושב מול חברי כנסת שלא מבינים שום דבר מהחיים שלהם.

איילת נחמיאס ורבין: אני, אגב, באה מהתעשייה.

איילת נחמיאס ורבין: בוא תגיד לנו באמת - עשיתם דיו-דיליג'נס לפני פחות מחצי שנה, קניתם את המפעל ועכשיו זורקים את האנשים הביתה.

אלי אלאלוף: חברת הכנסת ורבין, אני מבקש להפסיק.

אלי אלאלוף: בבקשה, אדוני.

אלי אלאלוף: אני מתנצל על ההתפרצות שלה.

איילת נחמיאס ורבין: אני לא חושבת שיש מה להתנצל על ההתפרצות שלי.

איילת נחמיאס ורבין: אמרתי את האמת.

אלי אלאלוף: אני לא חושב שזה במקום, תאפשרו ביטוי.

<אורי גלבוע: תודה, אדוני היושב-ראש.

<אורי גלבוע: אני אומר שוב: אתייחס לנקודה אחת במילה אחת - הבעלים הגיעו בידיים נקיות.

<אורי גלבוע: מישהו פה אמר ציונות; הגיעו עם ציונות לגבי המפעל בירוחם.

<אורי גלבוע: אנחנו יושבים פה אמנם משני צדי המתרס, אבל אנחנו והעובדים וכל הדברים שנאמרו פה – אני מסכים לכולם.

<אורי גלבוע: כולנו יחד, ובייחוד אנחנו והעובדים, כנראה לא יכולים להפוך את המפעל או את תעשיית הפורצלן בנגב ובמדינת ישראל לרווחית.

<אורי גלבוע: אולי בהמשך, עוד כמה משפטים, הגוף המכובד שיושב פה, האכסניה הזאת שניתנה, יוכל לתת פתרונות ואנחנו – הבעלים, ההנהלה והעובדים – נעשה את זה בשמחה.

<אורי גלבוע: אנחנו, ההנהלה והעובדים, בארבעה–חמישה חודשים האחרונים עובדים יום ולילה על מנת להציל את הקבוצה.

<אורי גלבוע: לפני חמישה חודשים הבעלים רכשו את קבוצת "נגב קרמיקה" שעמדה על סף פשיטת רגל.

<אורי גלבוע: ב-8 בחודש אפריל, כשנחתמו ההסכמים הראשוניים, לא ידעו 700 עובדים של קבוצת נגב אם הם עומדים לקבל משכורת, ולמעשה חששו שהם לא הולכים לקבל משכורת, וזו היתה המציאות.

<אורי גלבוע: יש 700 עובדים בקבוצה, והבעלים קנו את הקבוצה.

<אורי גלבוע: דרך אגב, זה לא מפעל שקנו, קנו קבוצה שהפסידה.

מיכל בירן: כן, הם קנו את השם.

מיכל בירן: אנחנו יודעים.

<אורי גלבוע: לא.

<אורי גלבוע: קנו קבוצה שכללה 700 ויותר עובדים, שהפסידה מאות מיליוני שקלים והיתה בפשיטת רגל.

<אורי גלבוע: זו האמת.

<אורי גלבוע: אני אומר שוב: אנחנו והעובדים יחד בחמישה חודשים האחרונים עובדים כדי לעשות רה-ארגון בקבוצה ובמפעל ובכל אחת מזרועות הקבוצה הזאת כדי להביא פרנסה ל-700 עובדים ולא רק ל-120 עובדים.

<אורי גלבוע: אני אומר שוב: ישבנו הרבה עם יוסי ועם יעקב, ישבנו במפעל, חשבנו, התאמצנו.

<אורי גלבוע: לא אכנס לפרטים.

<אורי גלבוע: הגענו למסקנה שהמפעל הזה - וכנראה לא רק המפעל הזה; אני מסכים עם חברי הכנסת, שתעשייה בנגב ובמדינת ישראל, כשמדיניות הממשלה מעודדת ייבוא זול, לא יכולה לפעול.

<אורי גלבוע: הנתונים הם נורא פשוטים, לא צריך להרחיב אותם; אם מפעל נגב בירוחם מייצר אריחים ב-44 שקלים ובעולם זה הפך ל-commodity ואריחי פורצלן מיוצרים במספר דולרים בודדים ומיובאים לארץ ב-25 שקלים, אני לא יודע איך למפעל ייצור כזה יש תקומה.

<יוסי גל: אז למה קנית?

עבד אל חכים חאג' יחיא: את הנתונים האלה לא ידעת לפני?

איציק שמולי: היית אומר ביושר: אני יבואן, אני רוצה לייבא, לא מעניין אותי עכשיו הייצור - - -

אלי אלאלוף: איציק - - -

איילת נחמיאס ורבין: לזה התכוונתי.

איילת נחמיאס ורבין: היושב-ראש, לזה התכוונתי.

עבד אל חכים חאג' יחיא: הוא קנה את השם של נגב.

אלי אלאלוף: איציק, ברשותך.

אלי אלאלוף: תאפשר להשלים.

<אורי גלבוע: קנינו את קבוצת נגב, שכל זרועותיה היו הפסדיות, לא רק המפעל הפסיד מאות מיליוני שקלים.

<אורי גלבוע: יש פה עתיד של מאות עובדים שנמצא על הכף והאחריות שלי היא לכל 700 העובדים.

מאיר כהן: ואתה אומר שאם תסגור את המפעל בירוחם יהיו לך משכורות לשאר.

איילת נחמיאס ורבין: כן, לקמעונאי, כי בקמעונאי הוא יכול למכור ב-23 שקלים למטר ופה הוא צריך למכור ב-46 שקלים למטר.

אלי אלאלוף: איילת, בבקשה.

אלי אלאלוף: שמענו את קולך היפה, תאפשרי להתבטא.

<אורי גלבוע: אני אומר ליושב-ראש, לחברי הכנסת ולנציגי הממשלה שנמצאים פה: אם באמת יש ברצונכם לעזור, אני יכול להציע מספר דברים שהיו יכולים לעזור לתעשייה.

אלי אלאלוף: בבקשה, נשמח.

<אורי גלבוע: למשל, אם רוצים לעודד ייצור מקומי של פורצלן, אפשר למשל להטיל מסים - את זה למדנו בשיעור ראשון בכלכלה - על ייבוא מטורקיה ויהיה כדאי לייצר ולא לייבא, או להטיל מסים על ייבוא מסין ויהיה כדאי לייצר ולא לייבא, כי עובד בטורקיה עולה 400 דולר ויגידו האנשים האלה כמה עולה עובד במדינת ישראל.

איילת נחמיאס ורבין: תודה לאל.

איילת נחמיאס ורבין: כן, אני יו"ר שדולת התעשייה, אני אגיד תודה לאל שפה לא מרוויחים 400 דולר בחודש.

אלי אלאלוף: באמת.

אלי אלאלוף: שמענו אותך, גמרת את ההצגה.

איילת נחמיאס ורבין: אני יוצאת, אדוני.

אלי אלאלוף: לא לא, מספיק.

איילת נחמיאס ורבין: אתה מכיר אותי, אני לא עושה הצגות.

אלי אלאלוף: את לא עושה, אבל זה מספיק הצגה.

אלי אלאלוף: זה הפך להצגה.

אלי אלאלוף: מספיק, תאפשרי.

אלי אלאלוף: - - - את שאר חברי הכנסת, באיזה איפוק.

איילת נחמיאס ורבין: אני מתנצלת, היושב-ראש אלאלוף, שהפרעתי לך היום.

אלי אלאלוף: תודה.

<אורי גלבוע: ממשלת ישראל, לאורך כל השנים האחרונות, מעודדת ייבוא בענפים שונים.

<אורי גלבוע: גם בענף הדיור ממשלת ישראל יצאה בתוכנית "דיור למשתכן" במטרה להוזיל את מחירי הדיור.

<אורי גלבוע: הקבלנים שקונים את האדמות לוחצים את מחירי התשומות והיום אריחי פורצלן - - -

מאיר כהן: סליחה, אני לא רוצה לעשות הצגה.

מאיר כהן: אני מבין מהדברים שלך – ותגיד את זה, ברשותך - שקבלת ההחלטה היא לסגור את המפעל.

מאיר כהן: וחבל, כי הולכים עוד הרבה אנשים לשבת אתכם, אז תגיד.

מאיר כהן: מה שאני מבין מהדברים שלך – שום דבר, אתם מחכים לפתרון שלנו כי בלי זה אתם סוגרים את המפעל.

מאיר כהן: זה מה שאתה אומר.

<אורי גלבוע: ברשותך, תן לי להשלים.

<אורי גלבוע: זה לא מה שאמרתי, ואני רוצה להשלים את דבריי.

<אורי גלבוע: על מנת להגיע למצב שתעשיית פורצלן בנגב יכולה להתקיים במדינת ישראל הצעדים נמצאים בבניין הזה, בשולחן הזה, בממשלה.

<אורי גלבוע: זה יכול להיות צעדים של מיסוי, זה יכול להיות, למשל, אם ב"מחיר למשתכן" היו מחייבים את הקבלנים לרכוש תוצרת הארץ.

<אורי גלבוע: אני לא רוצה לספר לכם סיפורים שאולי אתם יודעים, אבל עוד לפני זממנו – אלה סיפורים שאני שמעתי - כשבנו את בניין בית-המשפט, במכרז של הקבלן לקחו אריחים מתוצרת סין או מתוצרת טורקיה, מייבוא, ולא לקחו אריחים מתוצרת הארץ.

<אורי גלבוע: אז יכול להיות שאם הכנסת המכובדת או הממשלה יחליטו שבאמת רוצים שתהיה תעשייה - כי זה חשוב וזה ציוני – זה גדול עלינו ביחד, יכול לקרות רק אם הגוף הזה - - -

אלי אלאלוף: אורי, יש לי בקשה אליך: תהיה מעשי.

אלי אלאלוף: מה עושה מחר בבוקר למען המפעל?

אלי אלאלוף: מה שאנחנו נעשה זה משהו אחר.

אלי אלאלוף: מה אתה עושה מחר בבוקר?

אלי אלאלוף: מה תוכנית העבודה שלך?

<אורי גלבוע: אנחנו ממשיכים לנהל משא ומתן עם העובדים על תוכנית הבראה.

<קריאות: מה, לפטר - - - ?

אלי אלאלוף: תסביר.

אלי אלאלוף: אני מבקש לשמוע פעם אחת מהבעלים, שהם יגידו מה התוכנית שלהם, שנוכל לדעת למה להתייחס.

אלי אלאלוף: אחרת רק רס"ר שמועתי מקבל - - - בבקשה, אדוני.

<אורי גלבוע: הגענו לשוקת שבורה ולכן הגענו לסגירת המפעל, אחרי שהצענו הצעות כאלה ואחרות.

אלי אלאלוף: מה הצעתם?

אלי אלאלוף: לא קיבלתי חומר, אני מתנצל.

אלי אלאלוף: תסביר לי מה הצעתם ומה אתם רוצים.

מאיר כהן: אתה הבעלים, אודי?

<יוסי גל: חלק מהבעלים.

אלי אלאלוף: בבקשה, אדוני.

<אודי אמיר: ביום ראשון היינו בבית הדין.

<אודי אמיר: בית הדין שלח אותנו למשא ומתן.

<אודי אמיר: מחר ב-9:00 אנחנו בדימונה.

<יעקב צרפתי: אבל תגיד מה היה לפני בית-המשפט, לא אחרי.

<יעקב צרפתי: מה עשיתם לפני בית-המשפט.

אלי אלאלוף: נעשה היסטוריה אחר כך.

אלי אלאלוף: יעקב, חבר'ה, אם לא תאפשרו שגם הם תציגו.

אלי אלאלוף: יעקב, ברשותך, אני כל כך מבין אותך.

אלי אלאלוף: אבל מצד שני, בוא נאפשר.

אלי אלאלוף: בבקשה.

<אודי אמיר: בטח בצד שלנו נעשה בתום לב משא ומתן עם העובדים.

<אודי אמיר: שאלת מה האג'נדה.

<אודי אמיר: מחר ב-9:00 נהיה בדימונה וננסה להגיע, עם העובדים וההסתדרות, לאיזשהו פתרון לגבי הנושא הזה.

אלי אלאלוף: אני לא מבין, מה הפתרון?

אלי אלאלוף: רק לפטר עובדים או לא לפטר?

אלי אלאלוף: אתה לא תקבל מפעל מצליח רק אם אתה מפטר עובדים או לא מפטר עובדים, יש יותר מזה.

אלי אלאלוף: מה התכנון שלך?

<רפאל טויזר: כבוד היושב ראש, הכוונה - - -

עבד אל חכים חאג' יחיא: חבר'ה, משא ומתן כשהמפעל סגור?

<רפאל טויזר: - - - 38 עובדים מהוותיקים מיד, במיידי - - -

אלי אלאלוף: אדוני היקר - - -

<רפאל טויזר: אז שיגיד.

אלי אלאלוף: רגע, הוא יגיד מה שבא לו להגיד.

<רפאל טויזר: 38 עובדים במיידי.

אלי אלאלוף: אני מבקש.

אלי אלאלוף: אתה יכול להגיד לנו מה תוכנית העבודה של המפעל?

<אורי גלבוע: יושב פה מנכ"ל משרד הכלכלה, מכיר את החוברת, מכיר גם את אופי הדיונים.

<אורי גלבוע: אני לא חושב שזה הפורום פה.

<אורי גלבוע: אמרתי ביושר שאנחנו, כהנהלה וכבעלים, הגענו להבנה שלמפעל הזה אין זכות קיום.

<אורי גלבוע: הכנו תוכנית הבראה, שכן, היא כוללת פיטורים קשים, והיא משאירה את המפעל הזה הפסדי בצורה משמעותית, בסדרי גודל של מיליון שקלים בחודש.

<אורי גלבוע: הצגנו את התוכנית הזאת לעובדים – תוכנית שכללה גם קיצוצים, גם צמצום העבודה במפעל, גם שינויים ארגוניים כאלה ואחרים – התוכנית הזאת פשוט נדחתה.

<אורי גלבוע: אבל אני אומר לכם שוב: היום, וגם ברגע שהצענו את התוכנית הזאת, ללא שינויים שנמצאים באחריות הממשלה והגופים המחליטים פה, יהיה מאוד קשה.

<אורי גלבוע: אני לא יכול להבטיח, גם אם היתה מתקבלת תוכנית ההבראה הזאת - שנדחתה בתוקף על-ידי ההסתדרות והעובדים - שלא היינו מגיעים בדצמבר לאותו מצב.

<יוסי גל: אני רוצה להגיד שני דברים.

<יוסי גל: אחד מהם הוא שבשנתיים האחרונות אנחנו נמצאים בתוכנית הבראה.

<יוסי גל: אנחנו, כוועד עובדים אחראי – יושבים פה עובדים ויגידו לך - ויתרנו על 2.5 מיליון שקלים מכספי העובדים.

<יוסי גל: זה דבר אחד.

<יוסי גל: עכשיו אני פונה אליכם, אורי ואודי:

<יוסי גל: אם יש לכם באמת אחריות על המפעל הזה, לפחות על המכונות אם לא על האנשים, כי כרגע אנחנו רואים שאין אחריות על האנשים - אני מתחנן לפניכם, שמתם שם בריונים שעושים נזק, פורצים ארונות.

<יוסי גל: אני אומר לך, שומעים אותי פה כולם, שאני, חברי הוועד והעובדים שמים את הפיצויים שלנו פה על השולחן כערבות.

<יוסי גל: היום אתם עושים נזק למכונות.

<יוסי גל: כל מכונה היא 700,000 יורו.

<יעקב צרפתי: תנו לנו לטפל בהן בהתנדבות.

<יעקב צרפתי: נטפל בהן בהתנדבות.

<יוסי גל: - - - של מעל 200 מיליון יורו.

<יעקב צרפתי: בהתנדבות נטפל בהן, לא רוצים כסף.

<יוסי גל: אני מתחנן בפניך, תן לי להכניס לשם עובד שייתן טיפול.

<יוסי גל: ריבונו של עולם, זה הלחם והחמאה שלי.

<יוסי גל: מחר תגיד לי להפעיל – אני לא יכול להפעיל.

<יעקב צרפתי: מחר אתה תלך, מה יהיה?

<יוסי גל: אני לא יכול להפעיל את המפעל מחר, גם אם נרצה.

איציק שמולי: מה הוא צריך, אם אתה אומר שהוא הבריח הסחורה?

לאה פדידה: זה ממש דז'ה וו של הכלבים ב"סולתם".

איציק שמולי: אם אמרתם שהוא כבר הבריח את הסחורה - - -

<יעקב צרפתי: אני רוצה להגיד לך משהו בקשר לסחורה הזאת, תקשיב טוב.

<יעקב צרפתי: 80% מהסחורה נמצאת ברמאללה, הם מכרו אותה במחיר שהם קונים עגבניות בשוק.

<יעקב צרפתי: אומר לך, ואתם לא תאמינו – שמונה שקלים למטר סוג א'.

<יעקב צרפתי: רק תיקחו, תעיפו לי את המחסן הזה, תגמרו אותו לפני שאני סוגר את המפעל.

<יעקב צרפתי: ככה זה היה, אני אומר לך לאור היום.

<יעקב צרפתי: מלגזנים אמרו לי: נפלנו מהרגליים, כמה טריילרים יוצאים לרמאללה, כמה?

<יעקב צרפתי: זה דבר לא יאומן.

<יעקב צרפתי: רק את ה-ג' היו קונים במחיר של 12–13 שקל, פתאום מוכרים להם סוג א' בשמונה שקל – זה לא נשמע.

<יעקב צרפתי: היה מחסן באשדוד ששילמו עליו הון תועפות.

<יעקב צרפתי: דיברתי עם מישהו שם שאמר לי שרוקנו את כל המחסן, רוצים להחזיר אותו.

<יעקב צרפתי: הם עשו ניקיון, סגרו סניפים, ופתאום יום אחד אמרו לו: פתח, אנחנו מביאים לך סחורה.

<יעקב צרפתי: למה?

<יעקב צרפתי: יש לנו מקום בנגב בחינם.

<יעקב צרפתי: בחינם שים את הסחורה, למה ללכת לשלם כסף?

<יעקב צרפתי: כל בר דעת צריך לדעת שיש פה משהו שלא נראה הגיוני.

<יעקב צרפתי: אנחנו רוצים שמישהו ייכנס לעובי הקורה.

איציק שמולי: אבל הבנתי שבבית-המשפט אמרו שאתם מקבלים ארוחות גורמה.

<יעקב צרפתי: אתה מוזמן.

<יעקב צרפתי: רק שיפתחו לנו את חדר האוכל ואתה מוזמן.

אלי אלאלוף: סאלח ואחר כך טל אוחנה.

אלי אלאלוף: בבקשה.

סאלח סעד: אני חושב שהדמעות שזלגו קודם מעיניו של יעקב צרפתי, יושב-ראש הוועד, אומרות הכול.

סאלח סעד: 140 עובדים, לזרוק אותם לרחוב, אלה שיש להם 40 שנות ותק ו-30 שנות ותק בעיר ירוחם?

סאלח סעד: אתם מבינים מה המשמעות?

סאלח סעד: עיר רוויית אבטלה.

סאלח סעד: אתם מבינים מה המשמעות?

סאלח סעד: אני אפילו לא רוצה להיכנס לעניין הרווח – פחות רווח, יותר רווח, זה לא מעניין אותי.

סאלח סעד: אתם ההנהלה, מי שנכשל זה אתם.

סאלח סעד: צריכים לפטר אתכם ולא את העובדים.

סאלח סעד: העובדים האלה הם בוני ארץ ישראל היפה.

סאלח סעד: אלה העובדים שמפרנסים משפחות.

סאלח סעד: אני לא רוצה להיכנס לכיס של המנכ"ל או של הבעלים, שבטח מקבלים משכורות של מאות אלפי שקלים, אבל עובדים של 6,000 ו-7,000 שקל שמפרנסים שלושה וארבעה ילדים אתם זורקים לרחוב בעיר ירוחם, בפריפריה?

סאלח סעד: אדוני המנכ"ל, זה הפתרון שלנו לעובדים של ישראל, העובדים שצריכים לבנות את המדינה הזו?

סאלח סעד: אני אומר לכם, באתי עם לבוש של העובדים כי אני גאה להיות שייך לעובדים.

סאלח סעד: באתי מהעבודה ואני שייך לעבודה.

סאלח סעד: לא ניתן שהעובדים האלה יפוטרו.

סאלח סעד: אני אומר לך, אני חבר כנסת, לא אתן למפעל הזה להיסגר, ועוד בעיר ירוחם, העיר שכולנו צריכים לחזק אותה, שכולנו צריכים לתת לה כתף.

סאלח סעד: אתם צריכים לעשות חושבים פעם אחרי פעם ולבוא למשא ומתן עם ידיים נקיות ובאמת לפתור את הסוגיה הזו, כי זו סוגיה שמפריעה לכולנו.

אלי אלאלוף: תודה.

אלי אלאלוף: בבקשה, ממלאת מקום ראש המועצה.

<טל אוחנה: אני מברכת את כל הנוכחים, ולא אחזור על דברים שנאמרו.

<טל אוחנה: בשתי הקדנציות האחרונות שלנו נפגשנו לא מעט פעמים, אלי, סביב השולחן הזה בנסיבות דומות.

<טל אוחנה: לא פגשנו ועד כל כך אצילי, שבאמת אוהב את המפעל הזה ומוכן ודואג לשלומו ומחויב אליו לא פחות מאף אחד אחר.

מאיר כהן: איפה ראש המועצה שלך?

מאיר כהן: למה הוא לא בא?

<טל אוחנה: ראש המועצה נמצא במקום אחר, שאי אפשר היה למנוע - - -

מאיר כהן: סוגרים עוד איזה מפעל?

<טל אוחנה: לא לא, לא בנסיבות האלה.

<טל אוחנה: הסוגיה של העשייה בפריפריה, אדוני מנכ"ל משרד הכלכלה, בטח בנגב המזרחי, בוערת.

<טל אוחנה: לחשוב שעכשיו אולי יגיעו שישה מפעלי שיעסיקו בשכר מינימום - זה לא הפתרון.

<טל אוחנה: הפתרון הוא להביא תעשייה עתירת ידע לנגב המזרחי, שיש לציין בשולחן הזה שכמות האבטלה בו כפולה מהממוצע הארצי.

<טל אוחנה: אנחנו זועקים את הזעקה הזאת כבר הרבה מאוד זמן.

<טל אוחנה: מקרה "אינטל" בקרית גת הוכיח את עצמו, כך צריך להיות עתידו של הנגב המזרחי.

<טל אוחנה: המדינה משקיעה מיליארדים בפיתוח הנגב, במעבר צה"ל דרומה, בתשתיות תחבורה.

<טל אוחנה: הוכחנו לכם, כמנהיגות, שאנחנו יודעים לקחת אחריות ועושים את זה מתוך עוצמה ונחישות.

<טל אוחנה: הבאנו הייטק, יצרנו תיירות, חיזקנו תעשייה קיימת, ואנחנו נמשיך לעשות את זה.

<טל אוחנה: אם המדינה לא תירתם עכשיו לפתרון הרבה יותר עמוק ושורשי כנראה שהנגב והמוביליות החברתית שהוא ראוי לה לא יתקדם.

<טל אוחנה: אני רוצה להגיד לבעלים שיש לי רק מילים טובות מתחילת הדרך שלנו יחד, ואודי יודע כמה הערכה יש לי אליו.

<טל אוחנה: הצעד החד-צדדי הזה שנעשה הוא לא נכון, הוא לא מכבד, הוא לא יעיל, ובאותן מילים כתבתי לו את ההודעה בבוקר יום שישי.

<טל אוחנה: כואב לי שהדרישות שלהם מהמדינה, כפי שהוצגו כאן היום, לא הוצגו לפני שהם הפכו את העובדים להיות איזה חסם בדרך.

איציק שמולי: בני ערובה קוראים לזה.

<טל אוחנה: בני ערובה.

<טל אוחנה: אולי הייתי משתמשת במושג יותר קיצוני.

<טל אוחנה: כשאקרשטיין היו צריכים שנדאג להם לרכש מקומי בעיר הבה"דים, נרתמו כולם וכך היה.

<טל אוחנה: יכולנו לעשות את זה גם עם "נגב קרמיקה".

<טל אוחנה: לא היתה פנייה כזאת, ככל הידוע לי, אל האנשים המצוינים שמובילים את משרד הכלכלה, גם יגאל צרפתי וגם אחרים באגפים האחרים.

<טל אוחנה: הנחישות הפוליטית והממשלתית שהיתה בימים האחרונים וסוקרה מעל דפי העיתונות, ראוי שתיעשה גם כשנצא מהאולם הזה, אלי, גם אם יהיו פיטורים שהם דרישה מספרית - זה מה שהוצג במשא ומתן אתמול, אני בקיאה מאוד בפרטים.

<טל אוחנה: כן יהיו פיטורים, לא יהיו פיטורים – כולנו, בנחישות, צריכים לגרום למפעל הזה להמשיך לעבוד, ולא רק למפעל הזה אלא לעוד מפעלים שזועקים זעקה גדולה והמדינה בהליכי ביורוקרטיה - עוד לפני היטלים ומדיניות כלכלית - שאחראים להם רשות מקרקעי ישראל ומשרד הכלכלה, יכולים לעשות להם חיים הרבה יותר קלים.

<טל אוחנה: עכשיו צריך צוות משימה שמגיע לתעשיינים עצמם ואומר להם: במה אפשר לעזור לכם?

<טל אוחנה: במה אנחנו יכולים לחזק אתכם?

<טל אוחנה: שלא נגיע לרגע הזה, שאנחנו מתכנסים פה כבר שלוש פעמים במהלך שבע השנים האחרונות סביב סגירה של מפעלים.

<טל אוחנה: תודה לכל חברי הכנסת שנרתמו.

מאיר כהן: הייתי ראש עיר כסגרו מפעל, כינסתי את אנשי המועצה שלי ועשינו תוכנית למתווה של מאבק.

מאיר כהן: אתם, כמועצה, מה מתווה המאבק שלכם?

<טל אוחנה: ראש המועצה אמר את זה בבוקר יום שישי, גם כשאתה נכחת: אם נצטרך להבעיר את המדינה, אנחנו נבעיר את המדינה.

אלי אלאלוף: לא, זה לא מעשי.

<טל אוחנה: אנחנו לא רוצים להגיע למקום הזה.

<טל אוחנה: אנחנו במקום אחר, אנחנו במקום של הישגים.

<טל אוחנה: אנחנו לא חוטבי עצים ושואבי מים, אנחנו כבר שנים מתעסקים - - -

מאיר כהן: טל, אני בא מאותו מקום שאת באה ממנו.

מאיר כהן: צריך לדאוג לאנשים האלה, שלא יפטרו אותם.

מאיר כהן: תעזבי, גם אני לא חוטב עצים ואף אחד מאתנו לא שואב מים, אבל כשנמצאים בפני בעיה, האם יש מתווה מאבק של היישוב עם המפעל הזה?

מאיר כהן: זה חשוב מאוד שהדברים ייאמרו, גם אם הם נשמעים יותר טוב.

מאיר כהן: תאמיני לי, אנחנו יכולים להצטייר כאנשים הכי נחמדים – אף אחד לא עושה לנו חשבון.

מאיר כהן: יש רגעים שצריך כן להבעיר את המדינה.

סאלח סעד: מאיר, אני חושב שאנחנו, חברי הכנסת, צריכים להיות מטה המאבק שלהם בקטע הזה, לא רק בעיר ירוחם.

מאיר כהן: אני סומך על ראש המועצה.

מאיר כהן: יש שם ראש מועצה מצוין, וגם טל היא אשת ציבור נהדרת.

מאיר כהן: אני בכוונה לוחץ, כי יש כאן שני אנשי ציבור שיכולים לעמוד בחזית של מאבק כזה ולעשות עבודה מצוינת.

מאיר כהן: אנחנו נירתם אליה.

סאלח סעד: נעזור להם בכל הכוח.

אלי אלאלוף: תודה.

אלי אלאלוף: בבקשה, מנכ"ל משרד הכלכלה, שי רינסקי.

<שי רינסקי: טל, קודם כול אגיב אלייך.

<שי רינסקי: אני מתחבר לכל מילה שאת אומרת.

<שי רינסקי: פתחת ואמרת, ואת יודעת, שאנחנו שמים עכשיו לא מעט כסף בנגב המזרחי כדי לפתוח מפעלים חדשים, ובסך הכול אנחנו רואים הצלחה.

<שי רינסקי: אני מדבר על דימונה, ירוחם וערד.

<שי רינסקי: זה באמת בראש מעיינינו.

<שי רינסקי: אם יש צעדים נוספים שאת חושבת שנכון וראוי שנעשה, בשמחה נשב ונראה מה נכון לעשות.

<שי רינסקי: לכן, מתוקף זה, סגירת מפעל, בייחוד בירוחם – כואב הלב.

<שי רינסקי: רואים פה את האנשים, זה קורע לב.

<שי רינסקי: אתמול נוכחתי בתחילת משא ומתן בין הבעלים לעובדים, מתוך הרציונל שחשוב לנו לשמוע ולראות איפה אנחנו יכולים לתמוך ולעזור.

<שי רינסקי: איפה שנוכל לעזור – נעשה את זה.

<שי רינסקי: עד היום בבוקר לא קיבלנו מ"נגב קרמיקה" – לפחות לא בכתב, לא ראיתי בקשות ספציפיות, אבל כן התמודדנו בעבר עם גופים שביקשו העדפה לתוצרת הארץ במכרזים ודאגנו להם ועשינו מהלכים כדי לתת פתרון.

<שי רינסקי: היום בבוקר הגיע מכתב, אלה לא צעדים שביום אחד - - -

מאיר כהן: הגיע מכתב מהם?

<שי רינסקי: כן.

<שי רינסקי: כבר היום יש העדפה של תוצרת הארץ ב-15%.

<שי רינסקי: יחד האוצר, נראה איך אנחנו משכללים את המהלכים למכרזים של אינטגרטורים, כמו עיר הבה"דים וכדומה, שלא יאכפו את העדפת תוצרת הארץ.

<שי רינסקי: זה במגרש שלנו, נטפל בזה, נעשה את זה, אבל זה לא ביום אחד.

<שי רינסקי: לנו כן חשוב שבשבועיים הקרובים שני הצדדים יבואו באמת ובתמים כדי להגיע להבנות.

<שי רינסקי: אם כל צד יצא עם לא כל מלוא תאוותו בידו, מהתחושה שלי ניתן יהיה להגיע להבנות.

<שי רינסקי: אני מקווה מאוד שזה יהיה המסר מהישיבה הזאת, ששני הצדדים יבואו וכל אחד יגלה את הפשרות שלו כדי שהמפעל הזה ימשיך וישגשג בירוחם, כי הוא באמת מפעל גדול שהושקעו בו לא מעט כספים.

אלי אלאלוף: תודה.

אלי אלאלוף: בבקשה, אילן גילאון.

אילן גילאון: אשתדל להיות קצר.

אילן גילאון: האמת היא שחברי מאיר כהן סיכם את הדברים בהתחלה וצריך ללכת פה למתווה פרקטי.

אילן גילאון: הוועדה הזאת היא תמיד מטה המאבק של כל מי שמאבד את פרנסתו, זה הייעוד שלה בחיים.

אילן גילאון: יש תפקידים לבעלים, יש תפקידים למדינה, ואנחנו צריכים להבחין בין אלה לבין אלה.

אילן גילאון: פה ברור שמישהו גמר אומר בכלל לסגור את זה תוך ארבעה חודשים, הוא גילה שהסיפור הזה לא מתאים לו בכלל.

אילן גילאון: זה מעורר יותר מאשר הרמת גבה.

אילן גילאון: מאוד מפריע לי ומאוד מקומם אותי חוסר האחריות שיש למי שלוקח על עצמו לנהל מפעל.

אילן גילאון: אדוני, מפעל זה כמו מדינה; כשאתה מנהל מפעל אתה מנהל מדינה ואתה צריך לדעת מה האחריות שלך, קודם כול לעובדים שלך.

אילן גילאון: גילוי נאות, אצא מתוך הארון – אני חושב שעבודה זה תפקיד של המדינה קודם כול, היא צריכה לתת עבודה מראש לכל אחד, בוודאי ובוודאי כאשר אין לו איך למצוא עבודה במקום אחר.

אילן גילאון: זה קל וחומר, בן בנו של קל וחומר.

אילן גילאון: אבל יש סדר יוצרות מסוים שכאן פושט את בשרי, וזה האופן שאתם לוקחים אנשים בתור בני ערובה לפני שאתם באים בדרישותיכם.

אילן גילאון: ואתם, משרד הכלכלה, אומרים: תסדרו ביניכם.

אילן גילאון: מה זה תסתדרו ביניכם?

אילן גילאון: אתה נותן לענק שגמר את ההחלטה שלו לריב מול מי שידיו קשורות מאחורי הגב ואתה אומר לו: תסתדרו ביניכם?

אילן גילאון: לקחת את הילד הכי בריון בכיתה, שמת אותו מול הילד הכי קטן בכיתה, ואתה אומר לו: תסתדרו ביניכם.

אילן גילאון: זה לא יכול להיות, זו לא האחריות שאתם צריכים לגלות כאן, וזה צריך להיות ברור.

אילן גילאון: ממך לא שמעתי ואני רוצה לדעת מה אחריותך לגבי 140 העובדים.

אילן גילאון: מה אתה רוצה לעשות אתם?

<יעקב צרפתי: לפתוח את המפעל.

אילן גילאון: אתה יכול להסיע אותם, אתה יכול לפעול את המפעל.

אילן גילאון: מה אתם מתכוונים לעשות עם זה?

אילן גילאון: אגיד לך את האמת, לא רציני אחרי ארבעה חודשי רכישה שאתה מגלה פתאום שאין קיימות למפעל הזה.

אילן גילאון: איפה היית עד עכשיו?

אילן גילאון: זה מחשיד אותך.

אילן גילאון: לכן, חברים, התפקיד שלכם הוא קודם כול לגלות במיידי את האחריות, לא להשתמש להם.

אילן גילאון: זה הדבר הראשון.

אילן גילאון: התפקיד של המדינה הוא לא לתת לממזרים חסרי כבוד לרכוש מקומות כאלה והיא צריכה להיערך גם ברמה החוקית וגם ברמה של קרן להציל כל מקום כזה, כי עבודה בעיניי זה תפקידה של המדינה.

אילן גילאון: אבל חבר'ה, אנחנו חיים בעידן שלא סופרים אנשים, בואו נאמר את האמת, ומי שחושב שהמדינה היא עסק - שינסה למכור את המפעל הציוני במחיר שהושקע בו, ואז נראה אם זה נכון או לא נכון.

אילן גילאון: ואני אומר לכם: לא נכון בעליל.

אילן גילאון: לכן התפקיד שלכם, משרד הכלכלה עם משרד האוצר ומי שאתם רוצים, קודם כול לתת מיד את רשת הביטחון, כי בסופו של דבר אתם תהיו אחראים.

אילן גילאון: עם כל הכבוד, לו יש לי נושאים מאוד מוסריים מבחינת תחום האחריות והעבודה.

אילן גילאון: ככה לא עושים עסקים, אדוני, שתדע לך.

אילן גילאון: זה מה שיש לי לומר, וזאת הוועדה.

אילן גילאון: דע לך, הוועדה הזאת בדיוק מתייצבת במקום הזה.

אלי אלאלוף: תודה.

אלי אלאלוף: לאה פדידה, בבקשה.

אלי אלאלוף: ברוכה הבאה לוועדה שלנו.

לאה פדידה: האמת היא שכואב הלב שהוועדה הראשונה שלי בכנסת, וזה הדיון.

לאה פדידה: יש דברים שכילדה קטנה את אומרת שלא תראי אותם יותר אף פעם.

לאה פדידה: אני באה מיקנעם, וליל הכלבים ב"סולתם" – ככה נשמע הסיפור שלכם, שההורים באים למפעל ויש כלבים שמגרשים אותם ולא נותנים להם להיכנס.

לאה פדידה: למרות שעברו שנים, אם תראה את אותו אדם שסגרו לו את המפעל בכלבים – הוא עדיין בוכה.

לאה פדידה: למרות שעברו שנים ויש לו פרנסה אחרת, הסיטואציה הזו, של לבוא למקום עבודה וכלב או מנעול או צמיג או כל דבר אחר סוגר לך את מקום הפרנסה שהוא הכבוד המשפחתי שלך, הוא הגאווה שלך - זה שובר את הלב.

לאה פדידה: החזרתם אותי אחורה, לימים שהייתי ילדה.

לאה פדידה: למרות קבלת הפנים החמה של היו"ר, קשה להיות בישיבה ראשונה כחברת כנסת בישיבה כזאת.

לאה פדידה: רק דבר אחד, כי הקשבתי לכם בקשב רב, וגם לכם: למשא ומתן באים בידיים נקיות.

לאה פדידה: אם המפעל לא יהי פתוח והם לא ישמרו על המכונות, כל מה שנגיד יהיה כלאם פאדי.

לאה פדידה: אנחנו צריכים לפתוח את המפעל עכשיו כדי שהם יוכלו לשמור על המכונות, והם הציעו לעשות את זה בהתנדבות, כדי שהמשא ומתן יהיה בתום לב, שאם תתקבל החלטה שהמפעל נפתח – שיהיה לאן לחזור; ואם יגיד משרד הכלכלה שייתנו לכם הטבות – יהיה לאן לחזור.

לאה פדידה: נראה לי שאנחנו דנים ואתם – איך אמרת, עוקצים אותנו בגולות?

לאה פדידה: אבל הפעם זה בלב, בנשמה, בפרנסה.

לאה פדידה: כל מה שאני מבקשת כרגע מהיו"ר ומהמנכ"ל: תנו זמן, תנו להם לשמור על המכונות, תנו לנו לנהל משא ומתן עם ידיים נקיות.

לאה פדידה: תנו ליו"ר הוועדה, שכינס את כולם בידיים נקיות, זמן לדבר עם המנכ"ל, להגיע למשא ומתן.

לאה פדידה: למשא ומתן מגיעים בידיים נקיות.

לאה פדידה: תנו למכונות לעבוד כדי שאנחנו נוכל לעשות משא ומתן.

לאה פדידה: תודה רבה על ההקשבה.

אלי אלאלוף: תודה.

מאיר כהן: אני רוצה לשאול, כי נאמר פה דבר מאוד חמור.

מאיר כהן: נאמר על-ידי יושב-ראש הוועד או אחד העובדים שנמכרו אריחים סוג א' בשמונה שקלים לרשות הפלסטינית.

מאיר כהן: האם זה נכון?

<יעקב צרפתי: זה נכון, אני עומד מאחורי כל מילה.

מאיר כהן: אני רוצה לשמוע את הבעלים, כי אם זה נכון, למרות שאנחנו נמצאים במדינה חופשית זה דבר חמור, זו הבעת אי האמון הגדולה ביותר שנשמעה.

מאיר כהן: האם באמת הוצאתם את כל המלאי ומכרתם אותו במחיר הפסד לרשות הפלסטינית?

<אורי גלבוע: לא נכון.

<יעקב צרפתי: לא נכון?

<אורי גלבוע: חבר'ה, אתם רוצים להיכנס לפרטים?

<אורי גלבוע: זה דיון לא רציני.

מאיר כהן: זה לא פרטים.

אילן גילאון: כן, כן, רוצים להיכנס.

אילן גילאון: בטח שלפרטים, אלא מה אתה חושב - - -

מאיר כהן: זה לא פרטים, סליחה.

אילן גילאון: מה, לרעיונות נשגבים?

אילן גילאון: זה פרטים, רוצים פרטים.

אילן גילאון: למה המכונות לא עובדות?

מאיר כהן: זה לא פרטים, כי הסחורה הזאת, גם מדינת ישראל השקיעה בה בהטבות למפעלים האלה ואני רוצה לדעת כאן – ואנחנו נבדוק את זה – אם אכן המפעלים רוקנו ונמכרו, כמו שאמר יושב-ראש הוועד.

<יעקב צרפתי: יש שטרות מכר שעוברים במחסומים.

<יעקב צרפתי: אני לא מטומטם, היינו בצבא, יודעים הכול.

<יעקב צרפתי: אני עמדתי במחסומים; בודקים שטרות מכר ירוקים.

אלי אלאלוף: חשוב שהוא יענה, חשוב שתהיה בפרוטוקול תשובה שלו.

מאיר כהן: זה הוא מנהל המפעל עדיין לא הופך אותו לצודק ואותו לשקרן.

מאיר כהן: אני רוצה לבדוק את זה.

מיקי לוי: יש פה חוסר אינפורמציה.

אלי אלאלוף: אני מבקש לתת לבעלים לענות כי אני רוצה את התשובה שלהם בפרוטוקול.

<אורי גלבוע: אני נותן כבוד גדול לוועדה ולמה שקורה פה.

<אורי גלבוע: האמת היא תמיד יותר מורכבת.

<אורי גלבוע: אם רוצים תשובה אמיתית, אני מוכן לדבר עליה.

<אורי גלבוע: אני לא חושב שזה יכול לעניין פה את כל הנוכחים.

<קריאות: למה?

<אורי גלבוע: אז אסביר.

<אורי גלבוע: התשובה נורא פשוטה: כשנכנסנו למפעל הזה היו מלאים שם מתים שלא נמכרו ולא הצלחנו למכור אותם בשקל במשך שנתיים.

אלי אלאלוף: כמה זמן אתה מנהל את המפעל?

<יעקב צרפתי: כלום.

אלי אלאלוף: כמה זמן אתה מנהל את המפעל?

<יעקב צרפתי: הוא לא מנהל של המפעל.

<אורי גלבוע: חמישה חודשים.

<יעקב צרפתי: הוא לא המנהל של המפעל.

<יעקב צרפתי: סלח לי שאני קוטע אתכם, כי כואב לי.

<יעקב צרפתי: הם לא מנהלים את המפעל, הם באו לנהל איפה שיש את הכסף.

<יעקב צרפתי: הם שמו בן אדם שלא יודע את השמות של העובדים.

<יעקב צרפתי: הבן אדם הזה, אפשר לספור על האצבעות כמה פעמים הוא היה ב"נגב קרמיקה", אז שאף אחד לא יגיד לי שהוא המנהל של המפעל.

<יעקב צרפתי: הוא לא המנהל של המפעל.

<יעקב צרפתי: אני לא מפחד להגיד את האמת.

אלי אלאלוף: יעקב, גם את האמת שלו אנחנו צריכים לשמוע.

<יעקב צרפתי: זו לא האמת.

<יעקב צרפתי: שיגיד את האמת.

<יעקב צרפתי: אני לא יכול לשתוק כשאני לא שומע את האמת.

אלי אלאלוף: אוקיי.

אלי אלאלוף: אני שואל: כמה זמן מכיר את המפעל?

<אורי גלבוע: כמו שאמרתי, אני מנכ"ל קבוצת נגב.

אלי אלאלוף: לא מנהל המפעל.

אלי אלאלוף: ומי מנהל המפעל?

<יעקב צרפתי: מנהל המפעל פוטר.

<יעקב צרפתי: הם פיטרו אותו והביאו מנהל.

<יעקב צרפתי: הוא 44 יום בתפקיד, הוא אפילו לא יודע את השמות שלנו.

אלי אלאלוף: בסדר.

אלי אלאלוף: חבר הכנסת מיקי לוי, בבקשה.

מיקי לוי: תודה רבה, אדוני.

מיקי לוי: אני מבקש לא לחזור על דברי חבריי ולנסות להיות יותר אפקטיבי ולחפש דרך פעולה אפשרית, כי הנושא נמצא באמצע.

מיקי לוי: רק לפני כמה חודשים ישבו על "אמיליה" בירוחם ומנענו את הסגירה שלו.

מיקי לוי: לצערי, אני פה חמש שנים אבל כבר נעשיתי בוגר של סגירת מפעלים.

מיקי לוי: אני בא מביקור ממפעל נחושת "סינרג'י" וביקור במפעל הזכוכית "פניציה".

מיקי לוי: יש השתלטות עוינת של הטורקים על מפעלי התעשייה במדינת ישראל.

מיקי לוי: נקודה.

מיקי לוי: אני אומר את זה באחריות.

אילן גילאון: זה עניין של מדיניות מסים - - -

מיקי לוי: במפעל "סינרג'י", אילן, יש עשרה ליינים שמייצרים כבלי חשמל למתח גבוה, תפארת התעשייה הישראלית - רק ליין אחד עובד.

מיקי לוי: חברת החשמל שלנו קונה מטורקיה ב-35% פחות, עם רמת נפל כזו או אחרת בטיב הייצור, כשזה הכסף של מדינת ישראל.

מיקי לוי: הטורקים מסבסדים את הייצוא למדינת ישראל, המחיר של מפעלים בטורקיה גבוה יותר ממה שנשלח למדינת ישראל - - -

אלי אלאלוף: יש לנו עוד כמה דקות.

אלי אלאלוף: בוא נתמקד, מיקי.

מיקי לוי: אני חייב להסביר את המוטו, כי זה אותו דבר בקרמיקה, אדוני, ובסוף זה מגיע לפתרון ממשלתי, כי אין ברירה אחרת.

מיקי לוי: עכשיו הצלחנו לעצור את הייבוא הכבלים, לפחות מטורקיה.

מיקי לוי: או שהם ממוטטים את מפעל "סינרג'י" וקונים אותו, כמו שעשו באיטליה למפעל נחושת, או שלא יהיה מפעל ואז המחירים יעלו פי שלושה.

מיקי לוי: אותו דבר נעשה עכשיו ב"פניציה" – מפעל שהוא שיא התפארת, עם תנורים, עם השקעה של 100 מיליון דולר עכשיו.

מיקי לוי: הורידו את מחיר הזכוכית כדי להשתלט על "פניציה" וכדי לשבור את השוק.

מיקי לוי: למה?

מיקי לוי: כי בונים הרבה במדינת ישראל.

מיקי לוי: מזה אני מגיע לחצי השתלטות על מפעל "נגב", כי הם לא ייקנו מחר את "נגב" אבל הם מורידים שם את המחירים כדי שאנחנו לא נוכל להתחרות.

אילן גילאון: תזכיר שהממשלה פשוט מאשרת את זה.

אילן גילאון: מה זה רגולציה?

אילן גילאון: כל כלכלה, יש לה תשתיות, מסים - - -

מיקי לוי: אני מגיע למנכ"ל משרד הכלכלה ולאוצר.

מיקי לוי: עכשיו אין לנו ברירה - או שאתם אומרים שכרגע אנחנו רוצים להציל את התעשייה, להרים את העסק הזה ולמנוע מחירי היצף לשנה-שנתיים, ולהביא צווים למניעת מחירי היצף, לא מייבאים.

מיקי לוי: תנו להם לייצר.

מיקי לוי: לא יחתמו – אז המפעל ייסגר.

מיקי לוי: אתם מבינים?

איילת נחמיאס ורבין: לא חתם על אף צו היצף.

מיקי לוי: אני רוצה ששר האוצר יחייב – וזה נופל באותה מפלגה, לשמחתי, כך שאין בעיה של אגו - את הקבלנים שזכו במחיר למשתכן לקנות במפעל "נגב".

מיקי לוי: תראה מה הוא אומר: שייקנו ממני - אני לא סוגר.

מאיר כהן: הוא לא אמר את זה.

מאיר כהן: לא שמעתי את זה.

מיקי לוי: תקשיב מה הוא אומר לך.

מיקי לוי: תגיד את זה לפרוטוקול.

מיקי לוי: מאיר, אני מדבר מספרים.

מיקי לוי: תגיד את זה לפרוטוקול.

<אורי גלבוע: אם תהיה העדפה לתוצרת ישראלית והמפעל הזה יוכל לייצר, וירכשו במחירי - - -

מיקי לוי: זה כבר עניין של משא ומתן.

איילת נחמיאס ורבין: - - - מחירי הייצור של המפעל - - -

לאה פדידה: אתה רוצה אותו דבר – להשאיר מפעל פתוח.

אלי אלאלוף: חברים, מיקי - - -

איילת נחמיאס ורבין: משאירים מפעל פתוח לתוכנית הבראה.

אלי אלאלוף: מיקי, אתה יכול לסיים בבקשה?

אלי אלאלוף: חבר'ה, שבו בבקשה.

איילת נחמיאס ורבין: אני לא צעקתי עליך, אמרתי לך את האמת.

איילת נחמיאס ורבין: אתה לא תקרא לי דמגוגית, לא דיברתי אליך באופן אישי.

איילת נחמיאס ורבין: חצוף.

אלי אלאלוף: מיקי, בבקשה.

אלי אלאלוף: תסיים.

מיקי לוי: אם לא יהיה פתרון ממשלתי כולל, גם יהיה אספירין - יהיה משבר בעוד שנה וחצי והם יבואו לכאן עוד פעם, או בעוד שנה.

מיקי לוי: זה חייב פתרו כולל כדי למנוע היצף השוק כרגע.

מיקי לוי: מדינת ישראל נמצאת בתנופת בנייה, זה הצ'אנס למנוע את סגירת המפעל.

מיקי לוי: לא ייתנו עדיפות – המפעל ייסגר.

אלי אלאלוף: בבקשה, איילת נחמיאס ורבין.

איילת נחמיאס ורבין: קודם כול, אדוני היושב-ראש, אני מגיעה לוועדה הזאת לא מעט.

איילת נחמיאס ורבין: אני לא חושבת שראית אותי הרבה פעמים בהתפרצות רגשות כזאת.

איילת נחמיאס ורבין: עם כל הכבוד למר גלבוע, שהעז עכשיו לקרוא לי דמגוגית, אני לא זוכרת את עצמי אי-פעם יוצאת מדיון שאתה ניהלת, אי-פעם יוצאת בסערת רגשות כזאת.

איילת נחמיאס ורבין: עם כל הכבוד, אדוני, אתה לא תקרא לי דמגוגית.

איילת נחמיאס ורבין: לא דיברתי אליך באופן אישי.

מיקי לוי: לא, זה לא מקובל.

איילת נחמיאס ורבין: אתה לא תקרא לי דמגוגית, יש לי את הגנתו של היושב-ראש.

איילת נחמיאס ורבין: אני, בניגוד אולי להרבה חברי כנסת - - -

אלי אלאלוף: בואו נתקדם.

איילת נחמיאס ורבין: לא, סליחה.

איילת נחמיאס ורבין: אדוני היושב-ראש, אתה הגנת עליו קודם ועם כל הכבוד, אתה תגן על חברת כנסת שקוראים לה דמגוגית.

איילת נחמיאס ורבין: סליחה.

אלי אלאלוף: גם עלייך אני אגן.

איילת נחמיאס ורבין: אני יושבת-ראש שדולת התעשייה בכנסת ובניגוד, אולי, לחלק מחברי הכנסת גם ניהלתי מפעל בחיים שלי.

איילת נחמיאס ורבין: אני יודעת ומכירה את האילוצים שקרן ההשקעות הזאת מדברת עליה, רק ההבדל ביני לבינה הוא שבתעשייה אתה יודע שהאקזיט שלך רחוק; קרן השקעות רוצה אקזיט מהר.

איילת נחמיאס ורבין: היא אולי לא עשתה הדיו-דיליג'נס שלה כמו שצריך, כלומר את בדיקת הנאותות, אז היא לא ידעה אולי מה מצב המפעל.

איילת נחמיאס ורבין: נשמע לי קצת מוזר.

איילת נחמיאס ורבין: יכול להיות שהיא חשבה שמהקמעונאות – מה שנשמע לי קצת מוזר, אבל הגיוני אולי – שבחנויות של נגב אפשר להרוויח יותר מאשר במפעל, כי בייצור אפשר להרוויח פחות מאשר בייבוא.

איילת נחמיאס ורבין: אז עם כל הכבוד, אתה לא תקרא לי דמגוגית ואתה לא תסביר לי מה לחשוב.

אלי אלאלוף: גמרנו, לא יקרא לך יותר.

איילת נחמיאס ורבין: אתה יודע משהו, ישבתי במספיק דיונים.

איילת נחמיאס ורבין: טיפלתי לפני שנתיים, יחד עם חברת הכנסת שלי יחימוביץ, באיום על סגירה – תיאורטית, צריך להגיד, באותה עת – על פריגו.

איילת נחמיאס ורבין: גם הוא מפעל מדהים בירוחם - אתה מכיר אותו מקרוב, חבר הכנסת אלאלוף – שחברה זרה רצתה להשתלט עליו.

איילת נחמיאס ורבין: המשמעות של זה היתה סכנה אמיתית ל-1,300 עובדים במדינת ישראל, רובם מרוכזים בנגב המזרחי, מיעוטם נמצאים ברמת חובב.

איילת נחמיאס ורבין: תאמין לי, אני יודעת מה זה.

איילת נחמיאס ורבין: אני לא סתם אומרת, כשאני מסתכלת עליהם, שאני מבינה את המצוקה שלהם, כי זה להיות תעשיין וזה לא להיות קרן השקעות.

איילת נחמיאס ורבין: זה בדיוק ההבדל.

איילת נחמיאס ורבין: יש בעיה אחת שנכונה לגבי "נגב קרמיקה" ונכונה גם לגבי מפעלים אחרים במדינת ישראל, אדוני היושב-ראש.

איילת נחמיאס ורבין: נדרשנו לזה פה בוועדה, נדרשנו לזה בוועדת הכלכלה - לא נפתר, מר מרינסקי, מנכ"ל משרד התעשייה.

איילת נחמיאס ורבין: כל הנושא של העדפת תוצרת הארץ הוא דבר הזוי.

איילת נחמיאס ורבין: המדינה, בראש ובראשונה המדינה, לא מקיימת את התקנות שהיא עצמה קובעת.

איילת נחמיאס ורבין: זה תקנות שאני זכיתי להיות מעורבת בהן ב-1993, אדוני היושב-ראש.

איילת נחמיאס ורבין: אתה קורא מכרזים ממשלתיים ורואה בבירור העדפה לתוצרת אירופה ותוצרת ארצות-הברית.

איילת נחמיאס ורבין: אתה פותח מכרז של משרד החקלאות לרכיבי חשמל, שזה מפעל מדהים שיש פה בירושלים – גם מקום שסובל מבעיית תעסוקה, "גמאטרוניק" – ואתה רואה שאין להם שום סיכוי בחיים להתמודד במכרז הזה.

איילת נחמיאס ורבין: מרינסקי, אני מבקשת ממך, אנחנו כל הזמן אומרים שנידרש לעניין הזה.

איילת נחמיאס ורבין: בואו נשתמש באירוע הקשה הזה.

איילת נחמיאס ורבין: אני מקווה מאוד שהגם הפתרון של "נגב קרמיקה" נמצא במקום הזה.

איילת נחמיאס ורבין: אחד הדברים שחייבים לעשות זה לא רק במחיר למשתכן, חבר הכנסת לוי, זה נמצא במקומות משמעותיים של תאגידים סטטוטוריים.

איילת נחמיאס ורבין: רשות שדות התעופה או כל רשות שתבחר, אדוני היושב-ראש, בכלל לא מחויבת לקנות תוצרת הארץ.

איילת נחמיאס ורבין: הם ייקחו קבלן ויביאו מטורקיה, מאירופה - - -

מיקי לוי: ניסינו להניא את שדות התעופה מלהחליף את כל השטיחים בתוצרת חוץ.

איילת נחמיאס ורבין: בתוצרת ארצות-הברית.

איילת נחמיאס ורבין: אתה יושב מול המנכ"ל גנות, והוא איש רציני, ומנסה לעזור ל"שטיחי כרמל" ואתה לא יכול, כי הוא לא מחויב.

איילת נחמיאס ורבין: מבחינה רגשית, בטח שהוא מחויב: אני רוצה לקנות תוצרת הארץ, אבל אני לא יכול מסיבות כאלה ואחרות.

איילת נחמיאס ורבין: אדוני היושב-ראש, אנחנו לא יכולים לחכות למפעל הבא שיבוא ויבכה.

איילת נחמיאס ורבין: השבוע הייתי במפעל קטן – "געש תאורה".

איילת נחמיאס ורבין: זה המפעל היחיד במדינת ישראל שמייצר גופי תאורה, וגם מצליח לייצר חדשנות.

איילת נחמיאס ורבין: זה הדבר המדהים, כשאנשים אומרים "נגב קרמיקה" חושבים שאנשים חוצבים ביד את הפלטות.

איילת נחמיאס ורבין: זה כבר לא עובד ככה היום, מה שעושים האנשים המתוקים פה – הם טכנולוגים.

איילת נחמיאס ורבין: זאת אומרת, הם חייבים להבין טכנולוגיה.

איילת נחמיאס ורבין: זה מה שעושים במפעלים, זה מדהים מה שעושים.

איילת נחמיאס ורבין: אז אני באמת מבקשת שיפסיקו לזרות חול בעינינו.

איילת נחמיאס ורבין: קרן השקעות רוצה לעשות אקזיט?

איילת נחמיאס ורבין: מעולה, לא על הגב של האנשים האלה.

איילת נחמיאס ורבין: באמת.

איילת נחמיאס ורבין: אני יודעת מה זה קרנות השקעה, זה בסדר, אבל בואו נעזור להם באמת, איפה שאנחנו יכולים לעזור אמיתי, וזה לא נמצא - - -

אלי אלאלוף: יש לך הצעה קונקרטית?

איילת נחמיאס ורבין: כן, ברור.

איילת נחמיאס ורבין: בוודאי.

אילן גילאון: כן, שיפתחו את המפעל מיד ואז נדבר.

איילת נחמיאס ורבין: לנגב?

איילת נחמיאס ורבין: אני לא יודעת לענות על מחירי הייצור.

איילת נחמיאס ורבין: אני יודעת מה מחירי הייבוא, שזה 23 שקלים למטר - - -

אלי אלאלוף: לא לא, הצעה קונקרטית לדיון.

איילת נחמיאס ורבין: יש רק דבר אחד: הם לא יוכלו להמשיך להיתלות בזה שהם לא ידעו מה מצב המפעל.

איילת נחמיאס ורבין: נקודה.

איילת נחמיאס ורבין: הם צריכים לשבת ולראות, המדינה מצדה צריכה לראות, יכול להיות שיש תמריצים שיעזרו להציל את המפעל.

איילת נחמיאס ורבין: ידעו בכנסת להציל מפעל בשתולה, ממש בשנה האחרונה, ידענו להציל מפעלים במקומות אחרים, לעזור להם באמצעות תמריצים.

איילת נחמיאס ורבין: יכול להיות שצריך לעזור לבעלים בדבר הזה אבל הם צריכים לבוא ולא להתנהג מנהג בעלים בצורה כזאת.

אלי אלאלוף: בבקשה, מאיר, ואחר כך אני מסכם.

מאיר כהן: תודה, אדוני היושב-ראש.

מאיר כהן: מהר מאוד אנחנו הופכים את הדיון לדיון כמעט ברמה הפילוסופית, על אחריותה של המדינה.

מאיר כהן: זה נכון מאוד, ואין לי שום ספק שנוכל לעזור מאוד למפעלים, אבל זכרו שהדיון התחיל במצב שהמפעל סגור, חרב פיטורים מאיימת על העובדים האלה, ועד שנגיע למה שאת ומיקי אמרתם ייקח זמן.

מאיר כהן: לכן אני מבקש מהבעלים, אודי ואורי: אנחנו יכולים להיות השדולה הטובה ביותר שלכם.

מאיר כהן: אנחנו, במיוחד חברי הכנסת החברתיים שיושבים וכל אחד מאתנו, יכולים להרעיד את כל משרדי הממשלה אבל צריכים מחווה של רצון טוב מכם.

מאיר כהן: האחת, שתתחייבו שהתופעה של הבריונות כשבאים לסגור מפעלים ומלבינים את פני העובדים לא תחזור, לפחות אצלכם, ב"נגב קרמיקה".

מאיר כהן: הדבר השני: אני מבקש מכם ואנחנו מבקשים מכם, כוועדה, ותיכף יסכם יושב-ראש הוועדה, שתפתחו את המפעל מחר, ולו במתכונת מצומצמת.

מאיר כהן: אני שומע את דברי מזכיר הוועד שאומר: תנו לנו להיכנס לתחזק את המכונות.

מאיר כהן: אני חושב שזו תהיה מחווה של רצון טוב.

מאיר כהן: אנחנו מתחייבים, כל חבר כנסת שיושב כאן, ללכת לשר האוצר ולשר הכלכלה, ואם צריך - לראש הממשלה, לדון בכנסת, להביא את זה במליאה ולזעוק עד לב השמיים בכדי שמה שאמרו מיקי, אין ואיילת, שהם דברים מאוד חשובים, יקרו - לשכנע לקנות מכם, לשכנע לקנות תוצרת הארץ.

מאיר כהן: ידענו לעשות את זה כשהייתי יושב-ראש הרשות לפיתוח הנגב וטיפלנו בעיר הבה"דים.

מאיר כהן: ידענו לשנות מכרזים ולשכנע לקנות מתוצרת המדינה.

מאיר כהן: אבל אני מאוד מבקש מכם:

מאיר כהן: מחר בבוקר, בעוד 24 שעות, תפתחו את המפעל.

מאיר כהן: תנו לצוות, גם אם הוא מצומצם, להיכנס למפעל ולהפעיל את המכונות.

מאיר כהן: אני חושב שמבחינת

מאיר כהן: כם זה ייראה באמת צעד של אמון, גם כלפי הוועדה הזאת, גם כלפי הכנסת ובמיוחד כלפי היישוב וכלפי העובדים.

מאיר כהן: תודה רבה.

אלי אלאלוף: ברשותכם, היות שהפנייה של מאיר חברי היא בכיוון שלי גם כן, יש התייחסות שלכם לפני שאסכם?

<אודי אמיר: לגבי ההצעה - נשקול את זה בכובד ראש; לגבי העזרה והרעיונות - - -

מאיר כהן: אנחנו נהיה אתכם.

<אודי אמיר: אז אני באמת מעריך את זה.

<אודי אמיר: זו פעם ראשונה בפורום כזה, ואני פשוט מאוד מעריך את זה.

<אודי אמיר: אני מאוד מעריך את הדברים שלך, חבר הכנסת מיקי לוי.

<אודי אמיר: - - - הזאת מאוד חשובה, ובפירושנשקול את הדברים.

אלי אלאלוף: ברשותכם, אסכם.

אלי אלאלוף: קודם כול, אני רוצה לציין לשבח, וזו עובדה, שאם לא היה לכם ועד אחראי כזה, מזמן הדיונים ביניכם היו הופכים לדיון ציבורי רחב יותר.

אלי אלאלוף: זה שזה לא הגיע אלינו, אולי המודיעין שלנו לא מוצלח.

אלי אלאלוף: אני רוצה להגיד שהם קיימו אתכם משא ומתן מאוד אחראי, תבינו את זה.

אלי אלאלוף: יש כאלה שלפני שהיו מתחילים היו עושים מהומות.

אלי אלאלוף: לא עשו את זה, תבינו את המצב.

אלי אלאלוף: נפלתם על מפעל אדיר מבחינה אנושית, ואני שוב חוזר – הוא אדיר מבחינת העיר ירוחם.

אלי אלאלוף: בפגיעה במפעל הזה פגעתם בעיר ירוחם, פגעתם בערי הפיתוח שכולנו מתאמצים לשנות את תדמיתן, למרות שמהותית הן נפלאות.

אלי אלאלוף: גם אני בא מהפריפריה.

אלי אלאלוף: אמרתי, רציתי לגור שם אבל בגלל מחלוקת משפחתית הגעתי לבאר שבע.

אלי אלאלוף: אתם לא יודעים איזה מאמצים ההנהלה העירונית, המנהיגות המקומית והחברים – כל אחד בירוחם נלחם כדי שהעיר שלו תיראה ותישמע אחרת.

אלי אלאלוף: אתם באתם – ובלי לפגוע, סליחה על הבורות שלכם.

אלי אלאלוף: אני מצטער שלא הבנתם את הנשמה של ירוחם.

אלי אלאלוף: פה זו לא מלחמה על מפעל זה או אחר של 140 עובדים, פה זו מלחמה על יישוב, שבעשר ציפורניים שלו מגיע ל-10,000 תושבים בעבודה מטורפת.

אלי אלאלוף: אתם לא יכולים לתאר, אין לכם מספיק דמיון, רק מי שמלווה את זה יכול להרגיש אילו מאמצים נעשים בעיר הזאת כדי שתהיה עיר כמו שמגיע לה להיות.

אלי אלאלוף: לכן אני מצטרף, בשם הוועדה ובשם כל חברי הכנסת, לבקשה לפתוח מחדש את המפעל, ואין לנו תנאים.

אלי אלאלוף: ברגע שתפתחו את המפעל, ולדעתי זה עניין שיכול להיות של ימים, עם ועד אחראי כזה, עם עובדים מסורים כאלה - אמר לכם את זה מאיר ואתרגם את זה לשפה של פרוטוקול: נעשה הכול כדי שהמפעל הזה יהיה במעמד, גם בעיני המדינה - אני שמח שיש פה גם את עידו, ממשרד האוצר - מפעל שיש לו את כל הזכויות להתקיים.

אלי אלאלוף: דבר שני, אנחנו באמת מבקשים מכם שתבינו שעשיתם טעות.

אלי אלאלוף: זו אולי פעם אחרונה, אני מקווה, כי עם החברים נוציא חוק חדש שיאסור על כל מפעל להפעיל חברות שמירה, חברות בריונים, במשא ומתן עם העובדים.

אלי אלאלוף: לא יהיה יותר.

אלי אלאלוף: החוק הזה ייצא מהוועדה שלנו.

אלי אלאלוף: לא תהיה יותר מסירת מכתבים שלא באמצעות העובדים של אותו מפעל, לא באמצעות כוח אדם זר שלצערי מקבל הוראה.

אילן גילאון: חוק שיהיה פרק זמן מינימלי של מי שרוכש מפעל, כמה זמן לוקח לפני שסוגר.

אלי אלאלוף: אני רוצה שיהיה ברור: לא יהיה יותר - לא הכלבים, חס וחלילה, שהיו פעם ביקנעם ולא שום חברת שמירה שתבוא לעשות סדר.

אלי אלאלוף: ההזמנה להפעיל כוח, בריונים - זה לא ממלכתי.

אלי אלאלוף: בשביל זה יש מדינה, יש משטרה, יש כונס נכסים, יש בית-המשפט, יש עולם ומלואו.

אלי אלאלוף: למה צריך להביא בריונים לעשות את זה?

אלי אלאלוף: מה, אנחנו צריכים להידמות למדינות מוזרות, שלא כדאי אפילו לציין את שמותיהן?

אלי אלאלוף: אנחנו?

אלי אלאלוף: זה נראה דבר הכי אבסורד.

אלי אלאלוף: כנראה קיבלתם ייעוץ לא מוצלח, אני חייב להגיד.

אלי אלאלוף: אמרתי, ואני חוזר ואני לא מתבייש: אני מכיר את הבעלים.

אלי אלאלוף: אני לא מאמין בשיחה בינינו על כוס קפה – לא יותר מזה - שהיו מסכימים למהלך כזה.

אלי אלאלוף: לכן, תעשו את חשבון הנפש על הטעויות שלכם.

אלי אלאלוף: תעשו חשבון נפש, תהיו בעיניים של העובדים.

אלי אלאלוף: מי שיודע לנהל משא ומתן צריך לדעת להסתכל על שני הצדדים בבת אחת.

אלי אלאלוף: מי שהסתכל רק על הצד שלו – אני מודיע לו שכבר מראש המשא ומתן ייכשל.

אלי אלאלוף: אני בטוח בזה, ויש לי קצת ניסיון.

אלי אלאלוף: לכן אני מבקש, בשם הוועדה: א.

אלי אלאלוף: לפתוח מיידית את המפעל; ב.

אלי אלאלוף: לשנות את הסגנון במשא ומתן עם העובדים; ג.

אלי אלאלוף: אנחנו, חברי ועדת העבודה, הרווחה והבריאות, כולל כל הקשרים האישיים והפוליטיים – ענייניים פוליטיים - נשתמש בהם כדי לעזור כדי שהמפעל הזה יחזור לפסים יצרניים ולהבטחת תעסוקה לכל העובדים שמסרו הרבה מאוד שנים של כוח, של יושר, של יופי - תסתכלו איזה אנשים יפים עבדו בשבילכם – כדי שהמפעל הזה יחזור למתכונתו הנכונה.

אלי אלאלוף: אני מבקש לנעול את הישיבה ומודה לכולכם.