ועדת הפנים והגנת הסביבה, כנסת 20, פרוטוקול מספר 438, 2017-07-02 09:00

דוד אמסלם: גן עירייה רגיל.

<ליאת רהט: רגיל.

<ליאת רהט: ילדים מתוקים מרחבי ירושלים.

<ליאת רהט: זה גן ברישום על אזורי.

<ליאת רהט: יש כאן כ-30 ילדים.

<ליאת רהט: זה גן צומח.

<ליאת רהט: שנה הבאה יהיו שני גנים.

<ליאת רהט: לגן הזה בעצם בנינו תכנית שלמה של שילוב חברתי, קבוצתי, וכל הילדים שלנו כאן, כ-45 ילדים שנמצאים בחמש כיתות - שנה הבאה זה הולך לגדול, יהיו שש כיתות – בעצם משתלבים עם גן העירייה שלנו.

<ליאת רהט: מה שקורה כאן זה שילוב ישר והפוך, אבל אנחנו כבר לא זוכרים את זה.

<ליאת רהט: כי בעצם אנחנו רואים שהילדים מגיעים לכאן יום יום והם חברים והבנפיט הנוסף שקורה, הרווח המשני, שזה הדבר המהותי, זה שבעצם ההורים של הילדים גם מרגישים חלק בלתי נפרד מהחברה.

<ליאת רהט: זה אחד הדברים שאנחנו רואים במשובים שנה אחרי שנה, שאחד הדברים הכי חשובים להורים, לא עניין של שילוב קוגניטיבי, לא שהילד יהיו לו הישגים כמו לילד אחר, אלא הנושא החברתי, הנושא של להיות חלק מ-.

<אביה כהן קושר: שילוב חברתי.

<ליאת רהט: וזה הדבר שקורה כאן ביום יום בצורה מדהימה, באירועים חברתיים, בזמן חצר, בזמן אוכל.

<ליאת רהט: ביום יום, במפגשים במסדרונות.

<ליאת רהט: זה פשוט מדהים ונפלא.

<ליאת רהט: אז אתם עוד תפגשו בזה במהלך היום.

<אביה כהן קושר: אני רוצה להגיד עוד משפט אחד, שזה משהו שאני תמיד חווה אותו כשאני מעבירה סיורים, שאני מבינה שאתם אתה משקיע במשהו מלמטה בצורה נכונה, הוא פורח ללמעלה בצורה מאד מאד טובה וחיובית.

<אביה כהן קושר: אני רשמתי את הבן שלי שנה הבאה לגן עירייה שליאת דיברה עליו, מתוך מה שראיתי כל השנה הזאת ואני מזמינה את כולם באמת לראות את הדבר הזה שנקרא שילוב.

<אביה כהן קושר: זה חינוך נכון.

<אביה כהן קושר: זה עתיד טוב יותר.

<אביה כהן קושר: זה ילדים שיגדלו ויסירו את התוויות.

<אביה כהן קושר: הרי ילדים לא מזהים את המוגבלות כמו שמבוגרים מזהים אותה.

<אביה כהן קושר: הם רק רוצים לשחק.

<אביה כהן קושר: זה כל מה שמעניין אותם.

<אביה כהן קושר: העולם התמים שלהם, שצומח ביחד עם ילדים עם צרכים מיוחדים, בעצם כל ההבדלים מטשטשים.

<אביה כהן קושר: אתם יכולים להסתכל ככה על הכיתות.

<מנחם הרשקוביץ: רק שנייה קודם, אני רוצה לציין כמה דברים.

<מנחם הרשקוביץ: אמרנו הנגשה.

<מנחם הרשקוביץ: שימו לב כדבר שהולך לאורך כל הבניין.

<מנחם הרשקוביץ: מסדרונות מאד רחבים עם דלת מהנקודה.

<מנחם הרשקוביץ: יש בבניין כמה וכמה קילומטרים של ציורי קיר.

<מנחם הרשקוביץ: כל מה שאתם רואים זה ציור ביד, כדי לתת את התחושה.

<מנחם הרשקוביץ: אז בצד שמאל אתם רואים, זה תמיד יהיה צבעוני.

<מנחם הרשקוביץ: בצד ימין תמיד איור להנגשת העין.

<קריאה: מה יהיה?

<מנחם הרשקוביץ: איור, לא עם צבע, אלא רק איור.

<מנחם הרשקוביץ: עוד דבר שהדבר נבנה כחלק מבניין ירוק, הוא נבנה על פי קריטריונים לתת את התחושה הביתית וגם זה מכניס אוויר טוב לכל מקום.

<מנחם הרשקוביץ: אין פה מסדרון ארוך שהוא עם דלתות.

<מנחם הרשקוביץ: זה לא מוסד.

<מנחם הרשקוביץ: ניסינו לתת את המקסימום.

<מנחם הרשקוביץ: זה היה האתגר הגדול של רנדי, שהוא לא עושה מוסד, הוא עושה בית.

<רנדי אפשטיין: ו - - - של בתים ביחד - - - משהו יותר גדול, ואני חושב שזה - - -

<מנחם הרשקוביץ: אוקיי, אביה, אחרייך.

<אביה כהן קושר: כן, עוד משהו שרציתי להגיד וליאת העירה את תשומת ליבי, יש פה דגש על בטיחות בצורה שחבל על הזמן.

<אביה כהן קושר: הכל פה עם כרטיסים.

<אביה כהן קושר: אף בן אדם אף ילד בעיקר לא יכול להיכנס למעליות או לעבור בדלתות בלי להעביר כרטיס, ככה שאנחנו באמת באמת דואגים לבטיחות של הילדים וגם בעצם מצד שני לא נותנים לזרים סתם ככה להסתובב בבניין.

<אביה כהן קושר: מאד מאד חשוב לנו הדבר הזה, אפילו בדלתות האלה שהן נסגרות מהצד השני.

<אביה כהן קושר: אתם רוצים לראות את הדלתות?

<אביה כהן קושר: אנחנו יורדים קומה אחת.

<אביה כהן קושר: מי שיכול ברגל ואם לא נרד במעלית.

<אביה כהן קושר: תכניסי אותנו לכיתות.

<אביה כהן קושר: רק נחכה לכולם.

<אביה כהן קושר: שלום.

<אביה כהן קושר: אנחנו נמצאים בקומה של מעונות יום שיקומיים.

<אביה כהן קושר: גיל שנה וחצי עד שלוש.

<אביה כהן קושר: יש פה 9 כיתות, נכון ליאת?

<אביה כהן קושר: סליחה, חמש כיתות למעלה, אני מתבלבלת.

<אביה כהן קושר: יש תשעה ילדים פחות או יותר בכל כיתה, בגלל זה טעיתי.

<אביה כהן קושר: יש שלושה אנשי צוות.

<אביה כהן קושר: גם פה מאד רחב, מאד מואר, יש משחקיה לילדים שעושים אותה גם בשילוב עם ילדים בהתפתחות רגילה וגם כאן פתחנו מעון שילוב.

<אביה כהן קושר: מעון לילדים בהתפתחות רגילה, גם מגיל שנה וחצי עד שלוש שאת הפעילויות שלהם הם עושים ביחד.

<אביה כהן קושר: אז הגידול הטבעי הוא שהם יעברו לגן העירייה לאחר מכן ויישארו פה וילכו למערכת החינוך הרגילה, ויידעו כבר להיות שגרירים של הדבר הזה, שנקרא שילוב.

<אביה כהן קושר: בקומה הזאת יש גם חדר אוכל מונגש לילדים קטנים, שאנחנו עכשיו נלך לראות אותו.

<אביה כהן קושר: זה פשוט מקסים.

<אביה כהן קושר: זה פשוט נהדר.

<אביה כהן קושר: מתייחסים פה לכל ילד וילד לפי הצרכים שלו, לפי מה שהוא צריך והקומה הזאת שוקקת חיים.

<אביה כהן קושר: ליאת, נתחיל בחדר האוכל?

<אביה כהן קושר: בואו נראה את חדר האוכל, נראה את הילדים, נפגוש אותם גם ונמשיך.

<אביה כהן קושר: אוכל של הילדים הקטנים שגם תוכנן פה להיכנס לתוך העולם של הילדים.

<אביה כהן קושר: תסתכלו על כל דבר.

<אביה כהן קושר: הכיסאות עליהם רשומים השם.

<אביה כהן קושר: לכל ילד את הכיסא שלו, כי הוא מותאם לפיזיות שלו ומה שהוא צריך בתמיכה בגב, בהרמה לרגליים וזה משהו שהוא נהדר.

<אביה כהן קושר: גם פה אוכלים הילדים ביחד, עם צרכים מיוחדים וללא צרכים מיוחדים.

<אביה כהן קושר: בעצם הם נפגשים בכל עולם וזה משהו שהוא מאד מאד חשוב.

<אביה כהן קושר: יש להם פה מטבח משלהם.

<אביה כהן קושר: ליאת, יש עוד משהו להגיד?

<אביה כהן קושר: היא לקחה את כל הבניין, את כל מה שאתם רואים בכיתות, במשך שמונה חודשים כמעט ישבה, זה לא מחשב, זה לא טפט.

<אביה כהן קושר: זו עבודת יד עם המון המון לב ונשמה.

<אביה כהן קושר: אני אתחיל ותיכף תצטרך אלינו מיכל.

<אביה כהן קושר: אנחנו נמצאים בקומת אני ואימי וגן שילוב עירייה שדיברנו עליו קודם נמצא בצד השני.

<אביה כהן קושר: כל אמא שנולד לה ילד עם צרכים מיוחדים, מקבלת עלון שמזמין אותה לשלוה לפעם בשבוע לחמש שעות אינטנסיביות.

<אביה כהן קושר: מה קורה במצב כזה?

<אביה כהן קושר: קורה דבר מאד מאד נפלא.

<אביה כהן קושר: בעצם האמא מגיעה לפה, פעם בשבוע מתאפשר לאמא להגיע מכל רחבי הארץ לחמש שעות אינטנסיביות.

<אביה כהן קושר: היא עדיין יכולה לנהל אורח חיים תקין ולעשות את שאר הדברים שלה.

<אביה כהן קושר: היא מגיעה לכאן עם התינוק או התינוקת שלה, והיא פתאום שמה לב שהיא לא לבד.

<אביה כהן קושר: קודם כל הדבר הראשון שאומרים פה בשלוה זה מזל טוב, וכל האמהות שאתם תפגשו יספרו לכם את הפרט החשוב הזה.

<אביה כהן קושר: הרבה אנשים לא ידעו מה להגיב כשנולד הילד עם הצרכים המיוחדים.

<אביה כהן קושר: הייתה קצת רתיעה, חוסר נעימות ובשלוה אמרו מזל טוב.

<אביה כהן קושר: זו באמת חוויה שהמון אמהות זוכרות אותה.

<אביה כהן קושר: הן מגיעות לכאן עם התינוק שלהן, הן פוגשות עוד אמהות במצב שלהן.

<אביה כהן קושר: הן כבר לא לבד, שזה משהו שהוא מאד מאד חשוב.

<אביה כהן קושר: כי אם להורה, לאמא יש תחושה טובה, היא הולכת בגב זקוף.

<אביה כהן קושר: היא מבינה דברים קצת אחרת.

<אביה כהן קושר: גם הילד יגדל יותר טוב.

<אביה כהן קושר: בחמש השעות האלה שהם מגיעים אחת לשבוע ומגיעים אלינו גם מחו"ל אחת לשלושה חודשים לעבור את הטיפול הזה, קורים פה דברים מדהימים.

<אביה כהן קושר: אני שמחה להציג את מיכל, היא מנהלת תכנית אני ואימי, והיא תספר לכם קצת יותר.

<מיכל אברהמוב: שלום וברוכים הבאים לכולם.

<מיכל אברהמוב: באמת יש לנו אמהות מדהימות ומאד מאד מיוחדות שאנחנו מאד אוהבות והן ממש מרגישות משפחה.

<מיכל אברהמוב: כל הצוות מרגיש.

<מיכל אברהמוב: שרי היא העובדת הסוציאלית שמלווה את התכנית.

<מיכל אברהמוב: לכל אמא יש את היום שלה, שבו היא מגיעה.

<מיכל אברהמוב: זאת אומרת שנוצרת לה קבוצת השווים.

<מיכל אברהמוב: הן כולן חברות והן כולן באותה סירה.

<מיכל אברהמוב: אז אם זה יום שכולו תסמונת דאון, אז מספיק שאחת תגיד הקרדיולוג אמר שאני צריכה לעבור ניתוח והיא ישר תשמע – תלכי לבית החולים הזה, תלכי לזה, ופה היה נהדר, ואני חמישה ימים כבר הייתי בבית, ואני אחרי, ואל תדאגי.

<מיכל אברהמוב: כל פתרון, כל בעיה שיש להן, ישר יש להן פה את הקבוצה שלהן.

<מיכל אברהמוב: יש לנו כמובן את העובדת הסוציאלית שמלווה אותן ומדריכה ונותנת להן את כל הטיפים המקצועיים והאפשריים.

<מיכל אברהמוב: יש לנו כאן טיפולים פרטניים אחד על אחד של קלינאית תקשורת, שעובדת על כל החלקים הקוגניטיביים: הבעה, הבנה, אכילה נכונה.

<מיכל אברהמוב: זה נכון שבקופות החולים לא נותנים קלינאיות תקשורת לפני גיל שנה, כי הילד עוד לא מדבר, אז למה צריך.

<מיכל אברהמוב: אבל יש המון תחומים שקלינאית תקשורת יכולה לתת.

<מיכל אברהמוב: עוד לפני דיבור יש את כל המשחק, סיבה ותוצאה, קשר עין – יד.

<מיכל אברהמוב: המון המון דברים שאפשר לעשות ואכילה נכונה.

<מיכל אברהמוב: אנחנו מאד מאד מעודדים הנקה ורוצים שהאמא תישאר עם ההנקה, אבל במקביל עוברים לאכילה מכפית ולשתייה מקש, תמיד במקביל.

<מיכל אברהמוב: כי אם יש בראש ילד עם תסמונת דאון, הדבר הראשון שאנשים מדמיינים זה הלשון שבחוץ.

<מיכל אברהמוב: זה לא לשון ארוכה.

<מיכל אברהמוב: יש לה מקום בפה, יש לה מה לעשות ועבודה נכונה על אכילה תעזור ללשון להישאר בפה.

<מיכל אברהמוב: פשוט צריך למצוא את התנוחה, כי החיך הוא טיפה שונה בתסמונת דאון, אבל יש מקום.

<מיכל אברהמוב: יש לאן לשאוף.

<מיכל אברהמוב: יש לנו ריפוי בעיסוק או פיזיותרפיה שעובדים על החלקים המוטוריים.

<מיכל אברהמוב: בתחילת הדרך הם מקבילים.

<מיכל אברהמוב: באזור עשרה חודשים הם עוברים כבר כל אחד לדרך שלו.

<מיכל אברהמוב: זאת אומרת שהמרפאות בעיסוק יעברו ממשחק פונקציונאלי לאיכות התנועה, לאיכות כל תנועה שלהם בחיים והפיזיותרפיסטים ימשיכו הלאה, לעלות מדרגות, לזחול, לעמוד וכו'.

<מיכל אברהמוב: יש להם תמיד לאן ללכת.

<מיכל אברהמוב: יש לנו מסאז' תינוקות.

<מיכל אברהמוב: מאד מחבר בין אמא לתינוק.

<מיכל אברהמוב: מעודד את זרימת הדם.

<מיכל אברהמוב: נותן המון טיפים ומקשר; וחדר לבן, סנוזלן, חדר תחושה, שבטח תראו.

<מיכל אברהמוב: נראה כאן.

<מיכל אברהמוב: יש קבוצת תמיכה שמנהלות על ידי שרה.

<מיכל אברהמוב: פעם בחודש האמהות נמצאות לבד בקבוצה שהצוות יוצא ושומר להן על התינוקות בחוץ, שעה וחצי עם כיבוד מיוחד.

<מיכל אברהמוב: זה ממש קבוצה מדהימה שהן לא רוצות להחמיץ.

<מיכל אברהמוב: וחוץ מזה לכל אמא יש חצי שעה בחודש קבוע טיפול.

<מיכל אברהמוב: כמובן שאם הצוות מרגיש שצריך עוד – היא נמצאת שם בשבילם ותמיד יהיה לה עוד.

<קריאה: למה אין אבא?

<מיכל אברהמוב: יש אבא.

<מיכל אברהמוב: התכנית נקראת אני ואימי, אבל אם תשימי לב - - -

<קריאה: אני אגיד את זה: יש אבא.

<קריאה: הם לא מתפקדים.

<מיכל אברהמוב: כבר היום אתם יכולים לראות שיש לנו שלושה אבות.

<מיכל אברהמוב: מכוח המציאות היא שהאמהות יותר בשטח.

<מיכל אברהמוב: זה תינוקות אחרי לידה.

<מיכל אברהמוב: הרבה מהם יונקים.

<קריאה: עכשיו אנחנו צריכים לעודד את האבות.

<מיכל אברהמוב: הם תמיד מעודדים.

<מיכל אברהמוב: בואי תצטרפי ותראי.

<אביה כהן קושר: עכשיו אנחנו נראה באמת.

<מיכל אברהמוב: תראי שיש כאן אבות.

<אביה כהן קושר: עוד שני דברים חשובים שאני רוצה להשלים, זה שמעבר לתמיכה שנותנים להם, יש תמיכה רחבה לשאר חברי המשפחה.

<אביה כהן קושר: יש פה קבוצות תמיכה לאבות, לסבים, לסבתות, לאחים ולאחיות בגיל ההתבגרות.

<אביה כהן קושר: כל מי שצריך מהמשפחה לקבל את החיזוק הזה, כדי בעצם עוד הפעם, לגדל את הילד באהבה, להתוות ציפיות חדשות ותקוות חדשות, עושים את זה כאן.

<אביה כהן קושר: הכל בסדר.

<אביה כהן קושר: להראות שזה בסדר ונצליח לעשות את זה.

<אביה כהן קושר: לא רק האמא מקבלת את מה שהיא צריכה.

<אביה כהן קושר: האח והאחות והסבא והסבתא וזה נפלא.

<מיכל אברהמוב: עוד משהו חשוב זה שההורים לא משלמים שקל על התכניות.

<מיכל אברהמוב: זה הכל בחינם.

<מיכל אברהמוב: וזה לא רק זה, אלא ששלוה הקימה קופת מוניות.

<מיכל אברהמוב: המקום פה הוא קצת פחות נגיש מבחינת אוטובוסים, להגיע עד לכאן עם תינוקות ויש לנו מוניות שאנחנו תורמים.

<מיכל אברהמוב: מהרכבת הקלה הם יכולים לקחת מונית והם מקבלים על זה החזר.

<ליאת רהט: אני רק אוסיף משהו מאד מאד חשוב.

<ליאת רהט: בכל התכניות שלנו אנחנו בעצם עובדים בשיתוף עם משרדי הממשלה השונים.

<ליאת רהט: כמו שראיתם בגנים זה משרד החינוך, במעון זה משרד הרווחה ומשרד הבריאות וכאן אנחנו עובדים במיזם משותף עם אני ואימי, שאחרי 16 שנה שראו שזו גישה מובילה ופורצת דרך בעניין של תפיסת הילד בתוך חיק משפחתו והנושא הזה של התמיכה קריטי להמשך החיים, בדיוק בשלב הזה של זמן קבלת הבשורה, הזמן שאנחנו כבר יודעים שלא נדבר על זה כתקופת משבר, זה כבר עבר מן העולם.

<ליאת רהט: כל אחד מקבל את זה על הקשת הרחבה.

<ליאת רהט: כל אחד והתפיסה שלו וזה בסדר גמור.

<ליאת רהט: מאה אחוז.

<אביה כהן קושר: כמו שאמרתי, שלוה נותנת מענה, מעטפת לא רק לילדים אלא גם למשפחות ובשביל זה-.

<אביה כהן קושר: האמת שזה לא בגלל זה.

<אביה כהן קושר: אני רוצה לספר את הסיפור.

<אביה כהן קושר: כולם מכירים את נחשון וקסמן זיכרונו לברכה.

<אביה כהן קושר: בעודו בחיים, לנחשון יש זוג אחים תאומים.

<קריאה: אני קיבלתי אותו במיון כשהביאו אותו.

<אביה כהן קושר: באמת?

<אביה כהן קושר: ואוו.

<קריאה: הוא היה עם שלשאלות, קשור - - -

<אביה כהן קושר: אני לא מאמינה.

<אביה כהן קושר: וואו.

<קריאה: הביאו חשמלאי לנתק.

<אביה כהן קושר: כשנחשון עוד היה בחיים, עד היום יש לו זוג אחים תאומים, אחד עם תסמונת דאון ואחד בהתפתחות רגילה.

<אביה כהן קושר: רפאל, עם תסמונת הדאון, היה מגיע לשלווה באופן רגיל ונחשון היה לוקח ומביא אותו למרכז החדש.

<אביה כהן קושר: כשכל מה שקרה קרה, קלמן ומלכי הלכו לבית של יהודה ואסתר, ארזו לו תיק יפה ואמרו להם אנחנו פה, הוא יהיה איתנו.

<אביה כהן קושר: פה הבינו שיש צורך למשפחות גם לנשום קצת מעבר.

<אביה כהן קושר: כי לטפל בילד עם צרכים מיוחדים זה 24/7 וכאן תכנית נופשון.

<אביה כהן קושר: מה היא תכנית נופשון – כל קבוצה מהילדים, מתכנית אחר הצהריים שלנו, שהיא התכנית המרכזית מגיל 6 עד גיל 21, נשארת ללון כאן אחת לשבוע, כל שבוע ואחת לחודש גם שבת.

<אביה כהן קושר: מה זה נותן?

<אביה כהן קושר: זה נותן לכל המשפחות 36 שעות לנשום, לצאת לסרט, לעשות קניות, שהאח או האחות במשפחה יכולים להביא חברים.

<אביה כהן קושר: יש פה מחשבה מאד מאד מדהימה בעצם, כי הילד בבוקר קם והולך לבית הספר, אחרי בית הספר הוא מגיע לשלוה, הוא נשאר לישון כאן, קם בבוקר, הולך לבית הספר, מגיע לפה שום פעם ורק אחר כך הולך הביתה.

<אביה כהן קושר: אז בעצם יש 36 שעות שהמשפחה יכולה לתפקד.

<אביה כהן קושר: בקיץ אנחנו מוציאים אותם למחנה קיץ של 8 ימים חלומיים.

<אביה כהן קושר: אני בתור ילדה לא חוויתי מה שהילדים חווים.

<קריאה: אפשר גם להביא מבחוץ ל - - -

<אביה כהן קושר: בשלב הזה לא, אבל אנחנו מבינים שיש צורך, ואנחנו בפתחן של פיתוח כמה תכניות, שאחת מהן זה נופשון לאנשים שיבואו מרחוק, מחו"ל אפילו וכו'.

<אביה כהן קושר: אני רוצה להראות לכם, כמו שמנחם אמר קודם זה מסדרונות ארוכים ומלכי לא רצתה לבנות חדרים, חדרים, חדרים, חדרים.

<אביה כהן קושר: אז היא בנתה את הפביליונים האלה, שכל פביליון זה כמו דירה, זה כמו בית, עם חדרים, עם סלון קטן.

<אביה כהן קושר: בואו, תיכנסו ותראו.

<מנחם הרשקוביץ: הם בנויים גם לפי תקנות - - - פביליון בנים, פביליון בנות.

<מנחם הרשקוביץ: - - - הפביליון הסופי מותאם למה שנקרא נכים קשים, עם מתקן הרמה וכו'.

<מנחם הרשקוביץ: - - -

<אביה כהן קושר: אנחנו נמצאים בחדר האוכל המרכזי.

<אביה כהן קושר: אם ראיתם את חדר האוכל של הקטנטנים, אנחנו למעשה נמצאים בחדר האוכל של הגדולים, של תכנית אחר הצהריים מגיל 6 עד 21.

<אביה כהן קושר: המקום מכיל 600-700 מקומות.

<אביה כהן קושר: כל הילדים בשלוה בתכניות אחר הצהריים שלהם מקבלים ארוחה חמה ביום, בשעה חמש בערב ולאחר מכן הם יוצאים בהסעות הביתה, כך שהם מגיעים בסביבות השעה שבע בערב.

<אביה כהן קושר: רק מקלחת ולספר איך היה וללכת לישון.

<אביה כהן קושר: כל יום ארוחה חמה אחרת.

<אביה כהן קושר: יש פה מטבח שלא מבייש בית מלון אמיתי.

<אביה כהן קושר: גם כאן אנחנו עושים להם את השמחות שלהם ואת כל מה שצריך.

<אביה כהן קושר: חשוב לי להגיד משהו על כל המפתח הגדול הזה.

<אביה כהן קושר: אני תמיד אומרת שאני הולכת לתל אביב אני נמצאת בים, להבדיל אלף הבדלות, משהו קורה.

<אביה כהן קושר: הנשמה נפתחת כשיש ים.

<אביה כהן קושר: בירושלים אין את הדברים האלה.

<אביה כהן קושר: הכל בנוי.

<אביה כהן קושר: הכל כזה דבר, אבל קורה לי פה מה שקורה לי בתל אביב.

<אביה כהן קושר: נפתח לי הלב והנשמה מהאור הזה.

<אביה כהן קושר: מכל הטבעיות הזאת שיש פה.

<אביה כהן קושר: מזה שזה מה שהילדים רואים.

<אביה כהן קושר: שהם חלק מכל האורבניקה המדהימה הזאת וזה באמת לא צחוק.

<אביה כהן קושר: הם מרגישים חלק.

<אביה כהן קושר: הם מרגישים בלב הקהילה וזה מה שאנחנו רוצים בעצם להעביר להם ובגלל זה אנחנו גם מכניסים פנימה את הקהילה הרחבה.

<אביה כהן קושר: לא רק מוציאים אותם החוצה.

<אביה כהן קושר: מה שנקרא ריברס אינקלוג'ן.

<אביה כהן קושר: תכניסו את האנשים לפה.

<אביה כהן קושר: הם לא ירצו לצאת מפה.

<אביה כהן קושר: הילד שלי, כשמגיע לכאן, לא רוצה ללכת הביתה.

<אביה כהן קושר: למה?

<אביה כהן קושר: יש לו פה הכל.

<אביה כהן קושר: זה גן עדן לילדים.

<קריאה: - - - עם אבא שלו ביום הראשון של החופש - - -

<מנחם הרשקוביץ: אני רוצה לומר עוד דבר אחד.

<מנחם הרשקוביץ: הבניין הוכרז על ידי רח"ל – רשות חירום לאומית – כמרכז לפינוי אוכלוסיות מיוחדות בשעת חירום.

<מנחם הרשקוביץ: יש פה שלוש קומות חניון תת קרקעיות ובשעת חירום תוך שעתיים אפשר לפתוח 200 מיטות.

<מנחם הרשקוביץ: מצוותים פה פיקוד העורף.

<מנחם הרשקוביץ: הרי יש פה בבניין הכל, כולל מטבחים, חדרי טיפולים, לינה.

<מנחם הרשקוביץ: אם חס וחלילה צריך, אז במרחק הליכה יש את שערי צדק.

<מנחם הרשקוביץ: אז זה המקום.

<מנחם הרשקוביץ: בשריפה האחרונה בחיפה זה כבר הופעל.

<מנחם הרשקוביץ: היו צריכים הרי לפנות בית חולים סיעודי לכל הדברים האלה, אז גם את זה יש פה, ממוגן והכל.

<מנחם הרשקוביץ: בואו נראה את חדר האוכל.

<מנחם הרשקוביץ: כל הזמן עושים את ארוחת הערב פה לכולם כמו שהסבירו.

<מנחם הרשקוביץ: בר מצוות, בת מצוות וכו'.

<מנחם הרשקוביץ: יש פה בית כנסת, חובה לראות.

<מנחם הרשקוביץ: בשבת מתפללים ואם עושים, אז כמו שאמרנו, עושים את זה עד הסוף.

<אביה כהן קושר: כן, זה בעצם לקיים כאן אירועים כאלה ואחרים, מתוך ההבנה שמי שעושה את האירוע כאן מבין שיש לזה ערך מוסף.

<אביה כהן קושר: זה לא עוד בית כנסת או אולם שהם מקסימים לגמרי, אבל פה יש את הערך המוסף ואת המפגש עם הילדים עם הצרכים המיוחדים.

<מנחם הרשקוביץ: חברים, יש לנו פה בית כנסת.

<מנחם הרשקוביץ: בשבת המתנדבים – בשלווה יש מאות של מתנדבים, מגיעים כולל שבת, כולל חיילים שמגיעים ועושים פה את הרגילה.

<מנחם הרשקוביץ: זה חברה של הציונות הדתית, צריך לומר את זה, ובשבת למשל, כשעולים לתורה, אז עם כל מתנדב שעולה, עולה גם ילד שלנו ביחד.

<מנחם הרשקוביץ: אין פה הדרה.

<מנחם הרשקוביץ: אחד הדברים שהיו פה, השכנים מאד רצו לבוא לבית הכנסת.

<מנחם הרשקוביץ: סוף סוף יש בית כנסת.

<מנחם הרשקוביץ: יש מצוקה.

<מנחם הרשקוביץ: הסברתי להם שלא יתבלבלו עם בית הכנסת של הילדים.

<מנחם הרשקוביץ: אם הם רוצים להצטרף כאורחים, ברוכים הבאים, זה פתוח להכל, אבל לא ההיפך.

<מנחם הרשקוביץ: בהמשך אנחנו הולכים להקים שם בית מדרש.

<מנחם הרשקוביץ: היום אדם דתי שיש לו שאלה בנושא של צרכים מיוחדים, אין היום מאגר אינטרנטי או איזה משהו שאפשר לגשת ולשאול.

<מנחם הרשקוביץ: אנחנו הולכים לפתוח פה מרכז עם אנשי אקדמיה, אנשי הלכה, אנשי דת.

<מנחם הרשקוביץ: מה שנקרא כולל.

<מנחם הרשקוביץ: ישבו פה.

<מנחם הרשקוביץ: יקבלו שאלות.

<מנחם הרשקוביץ: יעלו את זה, נפתח מאגר אינטרנטי חינם לציבור הרחב, שגם יוכל לתת מענה ותשובות בנושא הזה.

<מנחם הרשקוביץ: בואו נמשיך ונתקדם.

<מנחם הרשקוביץ: יש לנו כאן מטבח, לא ניכנס לראות, המטבח מבשל, ענק.

<מנחם הרשקוביץ: מאסטר שף.

<מנחם הרשקוביץ: הכנה לחיים.

<מנחם הרשקוביץ: אולי נראה את זה.

<מנחם הרשקוביץ: יש לנו עוד זמן, דודי?

דוד אמסלם: כן, כן.

<אביה כהן קושר: כמה תכניות.

<אביה כהן קושר: התכנית הראשונה בעצם שקיבלנו לאחרונה ממשרד העבודה הייתה חותמת לפתוח כאן "מכללה" ואני עושה את זה במירכאות, כי זה לא באמת מכללה, אלא מקום ללימוד אנשים עם מוגבלויות מקצועות שונים, שנלמד אותם כאן, נכשיר אותם ובעצם נוציא אותם לשוק התעסוקה.

<אביה כהן קושר: זה שזירת פרחים, גננות ובדיקת תכנה.

<אביה כהן קושר: להביא אנשים מעל גיל 21 וגם את הבוגרים שלנו ולתת להם ללמוד כאן.

<אביה כהן קושר: ומהלמידה הזאת להוציא אותם החוצה לשוק העבודה הפתוח, לאו דווקא במפעלים סגורים, אלא גם באמת בקהילה הרחבה.

<אביה כהן קושר: מעבר לזה הבנו שיש גם המון אנשים שלא יכולים לעבוד ונמצאים בדירות שלהם ואין להם הרבה מה לעשות.

<אביה כהן קושר: אז הבנו שגם כאן

<אביה כהן קושר: אנחנו יכולים לעשות משהו ואנחנו רוצים לפתח תכנית פנאי למבוגרים, שתביא אותם בשעות הבוקר, כמו מה שאנחנו עושים עם הילדים בצהריים, לעשות עם המבוגרים בבוקר.

<אביה כהן קושר: היריעה קצרה מלהכיל.

<אביה כהן קושר: יש פה כל כך הרבה מה שאפשר לעשות.

<אביה כהן קושר: אנחנו נרד.

<אביה כהן קושר: תיכף אנחנו מסיימים, יורדים קומה אחת, אבל חשוב לי להגיד משהו.

<אביה כהן קושר: אתם נחשפתם, אתם שמעתם, עכשיו אתם יודעים מה זה שלוה.

<אביה כהן קושר: אתם הופכים להיות שגרירים.

<אביה כהן קושר: אתם מספרים הלאה מה שחוויתם היום ויש לכם דרכים להיות שותפים.

<אביה כהן קושר: המקום הזה פתוח לקהילה הרחבה.

<אביה כהן קושר: יש כאן בית קפה, באמת טעים, מדהים, עם אווירה נהדרת שפתוח לקהל הרחב כל יום משמונה בבוקר עד עשר וחצי בלילה, כולל ימי שישי.

<אביה כהן קושר: אנחנו עושים כאן הופעות אחת לחודש.

<אביה כהן קושר: יש לנו תורמת מדהימה שתורמת את ההופעות, כך שבאמת כל ההכנסות נכנסות לשלוה ולילדים.

<אביה כהן קושר: אתם מוזמנים לרכוש כרטיסים ולהפיץ ולספר לכולם ולהגיע.

<אביה כהן קושר: יש לנו חנות נהדרת שגם המטרה בה ובדיוק אנחנו מתחילים אותה, ילדים יעבדו בה, ילדים יכינו את המוצרים וזה באמת נהדר.

<אביה כהן קושר: לבוא לפה, לשחק בפארק.

<אביה כהן קושר: שלוה פתוחה לכל.

<אביה כהן קושר: שלוה היא של הקהילה ואנחנו מזמינים את כולכם להיות.

<אביה כהן קושר: ליאת, יש לך עוד משהו להגיד?

<ליאת רהט: אני רק רוצה להגיד שכל הטבע המדהים הזה באמת נולד ממשפחה, מקלמן ומלכי - - -

<אביה כהן קושר: נכון.

<אביה כהן קושר: צריך לזכור את זה.

<ליאת רהט: וכל הדבר הגדול הזה הרי לא יכול היה באמת להמשיך להתקיים ולפרוח ובאמת לפתח עוד ועוד תכניות, אלמלא השותפים העיקריים שלנו, שבעיקר זה משרד הרווחה, אני חייבת לציין את זה.

<ליאת רהט: אמנם הורים לא משלמים לשלוה, אבל בעצם זה סביב מכסות וסביב רגולציה וסביב פיקוח.

<ליאת רהט: אני יכולה להגיד לכם כמנהלת מקצועית של הדבר הזה שזה מאד מאד חשוב.

<ליאת רהט: יש לנו מפקחות שנמצאות כאן.

<ליאת רהט: תכניות עבודה בצוותים.

<ליאת רהט: כל הדבר הזה הוא מקצועי, זה לא רק פרי התנדבות וככה משהו מאד אידיאלי באידיאל.

<ליאת רהט: זה החזון, אבל באמת כדי להעביר אותו לביצוע וליישום, אנחנו עובדים עם השותפים שלנו – משרד הבריאות, משרד החינוך ובעיקר משרד הרווחה.

<ליאת רהט: אנחנו חושבים על עוד ועוד הרחבות, לתת לאוכלוסייה ובאמת לקיים את האשרור של אמנת האו"ם בנושא של שוויון זכויות, כפי שישראל עשתה בשנת 2012, לתת לכל אדם את החוויה הזאת של להיות כחלק ושווה זכויות.

<טליה דוד: יש לי שאלה.

<טליה דוד: איך ילדים עם תסמונת דאון וילדים עם צרכים מיוחדים מגיעים לכאן?

<טליה דוד: דרך הרשויות הרגילות, דרך קשרים?

<טליה דוד: דרך המוגבלות?

<אביה כהן קושר: אוקיי, אז דרך הרשויות היום זה הפך להיות, בשנים האחרונות זה הדבר.

<אביה כהן קושר: זאת אומרת זה לא רק מפה לאוזן, מה שהיה פעם, בבית של קלמן ומלכי בהר נוף, במקום הקטן.

<אביה כהן קושר: זה דרך הרשויות, דרך הקהילות.

<אביה כהן קושר: היום נפתחו תחנות שיקום, מרכזי משפחה.

<אביה כהן קושר: ההורים מגיעים ויוצרים איתה הקשר.

<אביה כהן קושר: הן עוברות למפקחות, מקבלים אישור ואז הפניה מגיעה אלינו לכל התכניות באשר הן, בדרך זו או אחרת, אבל זה בדיוק הנושא של השותפות הזאת, הנפלאה, שבאמת גם בתחנות.

<אביה כהן קושר: גם דנים.

<אביה כהן קושר: יש קריטריונים מסוימים מי יכול להגיע, מי לא.

<אביה כהן קושר: היום מאד נפתחים לנושא של הבחירה של ההורים והילדים וזה גם כן חלק.

<אביה כהן קושר: זה שינוי חברתי, תפיסתי מאד משמעותי; ושלוה היא חלק מהמעגל הזה, שגם מפיצה את זה, אבל גם מקבלת וביחד עם השותפים שלנו.

<אביה כהן קושר: אנחנו נרד עוד קומה אחת למטה וסיימנו וניכנס לדיון.

<אביה כהן קושר: בבקשה.

<אביה כהן קושר: המקום הזה באמת באמת מיוחד.

<אביה כהן קושר: זה קיר שכל האנשים פשוט מאד מאד סקרנים.

<אביה כהן קושר: זה פותח את הלב.

<אביה כהן קושר: הקיר הזה מדהים.

<אביה כהן קושר: זה קיר שכל הזוגות שהכירו במהלך העבודה התנדבו בשירות שלהם, הכירו כאן והקימו בית בישראל והתחתנו.

<אביה כהן קושר: זה מקסים.

<אביה כהן קושר: זה לאורך השנים.

<אביה כהן קושר: זה מאד מאד יפה.

<אביה כהן קושר: יש בנות שעדיין רווקות שלפעמים עוברות ואומרות בקרוב אצלי.

<אביה כהן קושר: מאד מקסים, מאד מאד חי.

<אביה כהן קושר: כמו שאמרתי המקום הזה נוגע בכולם, לא רק בילדים, לא רק במשפחות, אלא גם בעובדים וגם בכל הצוות.

<אביה כהן קושר: אני חושבת שזה ממש נחמד.

<אביה כהן קושר: נחכה לחברה.

<אביה כהן קושר: נראה את האודיטוריום שהוא באמת יצירה מדהימה לבדה ורנדי, בבקשה, תספר על זה, כשנגיע לשם ונראה את המקום.

<רנדי אפשטיין: בסדר.

<אביה כהן קושר: ואז אנחנו ניכנס בעצם לדיון של הוועדה.

<אביה כהן קושר: אני סיפרתי שזה קיר שכל הזוגות שהכירו במהלך העבודה, השירות שלהם וההתנדבות שלהם כאן והתחתנו.

<אביה כהן קושר: זה מקסים לגמרי.

<אביה כהן קושר: אנחנו יכולים לגשת לאודיטוריום ונוכל להתחיל.

<אביה כהן קושר: - - - אפשר לראות את היצירה בגדול.

<אביה כהן קושר: זה בעצם הלוגו של שלוה, ה-ש' של שלוה עם האבא והילד במרכז.

<אביה כהן קושר: בעצם זו קהילה שחובקת ושומרת על הילד מבפנים וזה מקסים לגמרי.

<אביה כהן קושר: אפשר לראות את זה כאן.

<רנדי אפשטיין: בסך הכל כמו שאני אמרתי, שלוה זה עולם שלם.

<רנדי אפשטיין: זה לא רק חדרי שינה, יש גם אודיטוריום.

<רנדי אפשטיין: אודיטוריום זה גם הופעות של ילדי שלוה.

<רנדי אפשטיין: יש להם להקות.

<רנדי אפשטיין: יש להם הופעות.

<רנדי אפשטיין: זה דבר שהוא גם חשוב מבחינת התרפיה, גם לעשות את המוסיקה, אבל גם להופיע בציבור.

<רנדי אפשטיין: אז הרעיון של האודיטוריום נולד לזה.

<רנדי אפשטיין: הכל מונגש.

<רנדי אפשטיין: גם הבמה.

<רנדי אפשטיין: גם החלק התחתון במפלס התחתון.

<רנדי אפשטיין: כמובן במפלס העליון, אבל המפלס העליון מתפקד לא רק בשלוה, הוא גם חלק ממרכז כינוסים לנושאים שקשורים לשלוה, קשורים לילדים אם צרכים מיוחדים, כשבעצם כל ההקמה הזאת מתפקדת ביחד עם חדרי כיתות, חדרי כינוס וגם בית קפה.

<רנדי אפשטיין: המחשבה, הדימיון – זה לא דימיון שלי, זה דימיון של מלכי ובעיקר דימיון של שלוה – לחשוב שבעצם יש צורך לדבר כזה.

<רנדי אפשטיין: זה פשוט לקחת את שלוה למקום, אבל פשוט לקחו את שלוה למקום שהוא שונה לגמרי מכל מה שאני דמיינתי.

<רנדי אפשטיין: אני חושב שמה שכולנו, שהתעסקנו בזמנו, דימינו, אבל זה פשוט נכון.

<רנדי אפשטיין: זה עובד והמחשבה שמישהו גם תרם כסף כדי להפעיל את האודיטוריום לציבור פעם בחודש, גם מכניס כסף לשלוה.

<רנדי אפשטיין: זה רעיון ואני מכיר חברים.

<רנדי אפשטיין: אני ניסיתי פעם לקנות כרטיסים, לא הצלחתי.

<רנדי אפשטיין: פשוט עם כל הפרוטקציה שלי, לא הצלחתי, לא היה מקום.

<רנדי אפשטיין: זה פשוט הופעות נהדרות שמושכות קהל ירושלמי או בעצם לא רק ירושלמים.

<רנדי אפשטיין: באים מכל הארץ.

<אביה כהן קושר: מערכות השמע הן מאד מאד מתקדמות ללקויי שמיעה.

<אביה כהן קושר: יש פה מסכים בכל מקום.

<אביה כהן קושר: כמו שהוא אמר הכל מונגש, יש שני חדרי אומנים מאחור.

<אביה כהן קושר: כל השורה הראשונה של הכיסאות לא יוצאת כולה, היא יוצאת בנפרד, כדי לשלב אנשים עם כיסאות גלגלים ואנשים רגילים שיישבו ביחד.

<אביה כהן קושר: האולם הזה עובד כמעט כל יום.

<אביה כהן קושר: עושים פה מסיבות סיום של בתי ספר, קריית אונו חילקה כאן שבוע שעבר את התעודות לבוגרים שלה.

<אביה כהן קושר: זה המקום שלנו להכניס את הקהילה.

<אביה כהן קושר: זה המקום שלנו להיות בעצם עסק מניב ולקיים את כל הדבר הגדול הזה וזה המקום שלכם גם לחבור אלינו בכל שאר הדברים שאפשר לעשות.

<אביה כהן קושר: אנחנו ניגש עכשיו לאולם, יש שם גם כיבוד קל.

<אביה כהן קושר: אני מודה לכם מאד על ההקשבה.

<אביה כהן קושר: אני מקווה שנהניתם.

<אביה כהן קושר: אני רוצה להפנות את תשומת ליבכם למסכים.

<אביה כהן קושר: אני רוצה להקרין לכם את סרט התדמית של שלוה שככה מספר-.

<אביה כהן קושר: אני אגיד את זה שוב פעם, את הסרט הזה גם תוכלו לראות על מה שנדבר.

<אביה כהן קושר: סרט תדמית של שלוה שמספר את כל מה שהראינו לכם בסיפור קצר יותר.

<אביה כהן קושר: חשוב לי גם להגיד משהו שדיברתי עם החברות שלי כאן, זה ששלווה מקבלת ילדים ללא הבדל דת, גזע ומין מכל האוכלוסייה.

<אביה כהן קושר: זה באמת קיבוץ גלויות אחד גדול שאפשר לראות אותו מדי יום.

<אביה כהן קושר: (מוצג סרטון)

<מנחם הרשקוביץ: יוסי יגיד שלום.

<מנחם הרשקוביץ: אני עכשיו נמצא פה עם חברים מוועדת הפנים של הכנסת.

<מנחם הרשקוביץ: יוסי לא שומע אותי ואני מאיית לו.

<מנחם הרשקוביץ: אני רק אומר בקול מה שאני מאיית לו, שתבינו את השיחה.

<מנחם הרשקוביץ: עכשיו אני רוצה שתגיד להם שלום יפה.

<יוסי: שלום.

<מנחם הרשקוביץ: תספר קצת על עצמך, מה אתה עושה היום.

<מנחם הרשקוביץ: יוסי מספר שהוא עובד היום.

<מנחם הרשקוביץ: היום לא הלכתי לעבודה בגלל הביקור.

<מנחם הרשקוביץ: הוא רוכב על סוסים.

<מנחם הרשקוביץ: עושה פילאטיס.

<מנחם הרשקוביץ: אוהב להנות.

<מנחם הרשקוביץ: אוהב את - - -.

<מנחם הרשקוביץ: בגדול יוסי באמת מלמד אותנו בנושא החשוב של היום, שאין מגבלות.

<מנחם הרשקוביץ: יוסי לא יכול לעמוד על הרגליים, הוא לא רואה, הוא לא שומע, אבל כל יום הוא קם ועובד.

<מנחם הרשקוביץ: בגלל הפורום המכובד כאן הוא משתף בעבודה שלו סביב העניין ש - - - שהוא מאד רוצה שהוא ישתחרר מהמגבלות שלו בארצות הברית, שהוא יוכל לבוא לארץ.

<מנחם הרשקוביץ: איזה אוטו יש לקארין אלהרר?

<מנחם הרשקוביץ: מישהו יודע לענות על השאלה?

דוד אמסלם: קודם כל הם לא מכירים, הם חושבים שזה בדיחה, בן אדם - - -

<מנחם הרשקוביץ: קודם כל איזה אוטו יש לקארין, שנוכל להתקדם.

<מנחם הרשקוביץ: פולקסווגן, כמו שלך.

<מנחם הרשקוביץ: מי נוהג לקארין, היא נוהגת לבד?

<מנחם הרשקוביץ: לא, יש לה נהג.

<מנחם הרשקוביץ: איך קוראים לו? אני לא יודע.

<מנחם הרשקוביץ: נברר בשבילך.

<מנחם הרשקוביץ: לפני שאתה הולך להגיד שלום לדודי.

<יוסי: דודי, שלום.

דוד אמסלם: מה שלומך יוסי?

דוד אמסלם: אתה לא שואל על האוטו שלי?

דוד אמסלם: דרך אגב הוא באמת מכיר - - - סקודה.

<יוסי: סופרב?

דוד אמסלם: סופרב, כן.

<מנחם הרשקוביץ: הרכבים של השרים היום זה סקודה ו - - -

דוד אמסלם: מה יש להם שם, אני כבר לא זוכר.

<מנחם הרשקוביץ: אני אברר לך.

<מנחם הרשקוביץ: איזה רכבים יש לשרים היום?

<מנחם הרשקוביץ: סקודה ואאודי - - -

דוד אמסלם: וגם מיצובישי, אני חושב.

<מנחם הרשקוביץ: ומיצובישי.

<יוסי: מזדה.

<מנחם הרשקוביץ: מזדה.

<מנחם הרשקוביץ: כל מיני.

<יוסי: אני רוצה גם פגישה עם ביבי.

<מנחם הרשקוביץ: זו שיחה שלו עם דודי.

דוד אמסלם: דרך אגב, הוא נפגש עם נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש.

דוד אמסלם: זה אמיתי.

דוד אמסלם: הוא היה בבית הלבן ונפגש הרבה זמן עם הנשיא.

דוד אמסלם: בקיצור הוא שאל גם אותו איזה רכב יש לו.

דוד אמסלם: בסדר.

<מנחם הרשקוביץ: אני אסביר לך, יוסי.

<מנחם הרשקוביץ: עכשיו תגיד לכולם שלום, כי הם צריכים לדון עכשיו.

<מנחם הרשקוביץ: רק תגיד שלום לדודי ולכולם.

<יוסי: שלום.

<מנחם הרשקוביץ: עוד תחום שמאד מעניין אותו זה טלפונים, אז הוא עכשיו נכנס לזה.

<מנחם הרשקוביץ: אבל לא עכשיו.

<מנחם הרשקוביץ: יוסי, כולם אומרים לך תודה.

<יוסי: תודה.

דוד אמסלם: תודה, יוסי.

<מנחם הרשקוביץ: הוא שואל איפה קארין?

דוד אמסלם: היא לא יכלה להגיע.

<מנחם הרשקוביץ: הוא קורא עליה הרבה.

<מנחם הרשקוביץ: דודי, תחלק להם כרטיסי ביקור.

<מנחם הרשקוביץ: הוא רוצה לספר לדודי שהוא היה בכנסת בשבוע שעבר.

<מנחם הרשקוביץ: הוא הסתובב שם.

<מנחם הרשקוביץ: מישהו לקח אותו לביקור.

דוד אמסלם: כן, אנחנו נזמין אותו.

דוד אמסלם: תגיד לו שנזמין אותו.

<מנחם הרשקוביץ: יוסי מספר: הייתי בכנסת.

<אבי: סליחה, אני אח של יוסי.

<אבי: קוראים לי אבי והתקשורת עם יוסי זה לא משהו שאני יודע, זה מאות אנשים שמתקשרים איתו, זה שפת סימנים בכף היד והבחור חי כמו כולנו ומחובר לעולם.

<אבי: הוא יודע הכל, הוא מתעניין בהכל, על אף המגבלות שלו וזה באמת ההשראה של כולנו, מעבר למגבלות לראות את היכולות.

<אבי: בדיון מסוג הזה שמתקיים כאן, זה היה כבוד גדול שיוסי יכול היה לבוא.

דוד אמסלם: כבוד שלנו.

<אבי: תודה.

דוד אמסלם: תודה, אבי.

דוד אמסלם: (דיון)

דוד אמסלם: אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת הפנים והגנת הסביבה של הכנסת בנושא מוכנות הרשויות המקומיות.

דוד אמסלם: הנושא שלנו הוא הנגשה במרחב הציבורי ובעיקרון אנחנו עשינו בדצמבר דיון בכל הנושא של זכויות של אנשים עם מוגבלויות ותוך כדי זה בין היתר זה גם מוכנות של הרשויות המקומיות לכל נושא ההנגשה.

דוד אמסלם: לפני שאני מתחיל בדיון עצמו, קודם כל אני רוצה להודות לקלמן.

דוד אמסלם: באמת, אתם ראיתם, יש דברים שקשה מאד להסביר במילים.

דוד אמסלם: אני מניח שגם אם הייתי יושב בוועדה שעה ומנסה להסביר לכם על המפעל שלוה, אז היה קשה לי להסביר את זה במילים וגם להעביר לכם את התחושה.

דוד אמסלם: אני חושב שמי שבא למקום הזה מבין וחש במה מדובר.

דוד אמסלם: גם אם הוא לא מכיר, גם אם הוא לא מכיר את הנושא, גם אם באמת במעגל שלו אין מישהו בעל צרכים מיוחדים, עדיין, כשהוא מגיע למקום הזה הוא משאיר עליו לדעתי רושם עז, שכקשה מאד אחרי זה להיות אדיש כלפי האנשים האלה.

דוד אמסלם: לכן אני רואה את זה כמשימה מאד חשובה להביא את חברי הכנסת ואת מקבלי ההחלטות במדינת ישראל למקום מהסוג הזה.

דוד אמסלם: דרך אגב, פה מקבלים קצת צניעות ופרופורציות בחיים.

דוד אמסלם: איך האישה אמרה?

דוד אמסלם: אנחנו פתאום שמחים בחלקנו, כפוף לכל אחד והצרות שלו, אבל בסופו של עניין אנחנו הופכים לדעתי גם להיות אנשים יותר טובים.

דוד אמסלם: בגדול אני מדבר על אוכלוסייה או קבוצה שמקבלת החלטות במדינת ישראל, אז לכן אני חושב שחשוב מאד שהם יבואו ויראו את המקום הזה, בגלל שאני חושב שכפי שאמרתי, כשאתה מקבל החלטות, בסופו של עניין כשאתה רואה את זה הלכה למעשה בעיניים ואתה גם מבין את הצרכים, אז אני חושב שאתה גם מקבל את ההחלטות שלך ואתה יותר רגיש לדברים שאתה עושה.

דוד אמסלם: אני התחברתי למקום הזה לפני הרבה מאד שנים.

דוד אמסלם: זה גם היה בביקור שהוזמנתי.

דוד אמסלם: אני לא הכרתי את המקום.

דוד אמסלם: לא הכרתי את הנושא.

דוד אמסלם: קלמן הזמין אותי בגלל איזו שהיא בעיה שהייתה בזמנו במוסד הקודם ואני באתי ומהרגע שבאתי אני התחברתי, בגלל שזה לדעתי חשוב - - - לעבוד.

דוד אמסלם: וכאן באמת ואתם ראיתם גם את הסרטון.

דוד אמסלם: אשתו של קלמן לא נמצאת פה, מלכי, שהיא באמת המנוע מאחורי כל הנושא הזה.

דוד אמסלם: זו באמת הזדמנות בשם עם ישראל להודות לכל משפחת סמואלס – מלכי וקלמן ואבי ומנחם, שהוא הגיס.

דוד אמסלם: זה לא עבודה.

דוד אמסלם: זה מפעל חיים.

דוד אמסלם: לקלמן היו חיים אחרים.

דוד אמסלם: הוא לא תכנן את זה.

דוד אמסלם: תואר במחשבים.

דוד אמסלם: שחקן כדורסל מצטיין.

דוד אמסלם: כפי שהוא סיפר החיים נעצרו והוא העביר פאזה והתחיל לדאוג לכלל עם ישראל.

דוד אמסלם: במקום הזה מטופלים למעלה מ-1,100 ילדים.

דוד אמסלם: אתם לא תאמינו.

דוד אמסלם: דרך אגב, כל ילד זה עולם ומלואו.

דוד אמסלם: אתם לא תאמינו כמה פונים אלי, מי שמכיר אותי ויודע שאני מכיר את קלמן, כמה פניות יש אלי כדי שאני אדבר עם קלמן.

דוד אמסלם: כל מי שמכיר אותי ויודע שאני מכיר אותו, פונה אלי בעסק הזה כשיש לו ילד כזה, בגלל שלגבי כל הילדים כמעט בעלי תסמונת דאון, השאיפה של ההורים שלהם זה להגיע לכאן, בגלל שזה באמת המקום לדעתי ואני הסתובבתי.

דוד אמסלם: אני בדרך כלל מתחבר למקומות האלה.

דוד אמסלם: אני משתדל לפחות פעם בחודש, פעם בחודש וחצי לבקר בעיקר מוסדות מהסוג הזה.

דוד אמסלם: לפני שבוע או שבועיים היינו בצפון.

דוד אמסלם: ראינו שם גם כמה מפעלים מדהימים, פשוט מדהים.

דוד אמסלם: אני כבר מבולבל מזה וכל זה קורה כשאנשים טובים באמצע הדרך, שעוצרים את החיים שלהם, כפי שאמרתי קודם, זה לרוב בגלל נושא אישי, ולוקחים ומתחילים להתארגן.

דוד אמסלם: זה לא רק אותו בן אדם, זה בדרך כלל כל המשפחה.

דוד אמסלם: הם פועלים לטובת כלל עם ישראל.

דוד אמסלם: צריך להבין את זה כדי להיכנס לפרופורציות.

דוד אמסלם: הילדים בשלוה היו אמורים להיות מטופלים על ידי מדינת ישראל.

דוד אמסלם: צריך להבין.

דוד אמסלם: אף אחד פה לא עושה טובה.

דוד אמסלם: המדינה כנראה מתנערת מהרבה דברים ובין היתר גם מזה ולכן כתוצאה מזה אנשים טובים נכנסים בגלל המצוקה, אין להם ברירה ובסופו של דבר הם מפתחים את המודל הזה והם עוזרים למשפחות.

דוד אמסלם: באמת, המשפחות, כפי ששמעתם גם בסיור, הן נבהלות.

דוד אמסלם: בשלב הראשון זה דבר שנופל עליך.

דוד אמסלם: נופלת עליך תקרת בטון, שאתה לא יודע איך לקום ממנה.

דוד אמסלם: סתם אני אתן דוגמא קטנה שקרתה לי.

דוד אמסלם: יש לי חבר ועובדת שלי, שהייתה בעירייה, שנולדה להם ילדה עם תסמונת דאון ובעלה לקח כמה שעות אצלי בבית, מסכן, הוא התפרק לרסיסים.

דוד אמסלם: הם היו מפורקים לגמרי, זה ברמות שאי אפשר לתאר את זה.

דוד אמסלם: יש להם עוד ילדים גדולים.

דוד אמסלם: לפני שבועיים הוא התקשר אלי, אמר לי תשמע, דודי, אני רוצה לבוא אליך הביתה לכוס קפה.

דוד אמסלם: אמרתי לו בבקשה.

דוד אמסלם: אמר לי אני חייב לסגור את המעגל.

דוד אמסלם: הבן שלי מלאך.

דוד אמסלם: אני אמרתי לו אז, אני אמרתי לו תקשיב, קלמן לא קורא לילדים האלה ילדים, הוא קורא להם מלאכים והם באמת מלאכים.

דוד אמסלם: - - - אור, נקי.

דוד אמסלם: אמרתי לו אז, אתה תודה לי, אתה תודה לקדוש ברוך הוא ואתה תזכור את השיחה בינינו.

דוד אמסלם: תזכור שזו המתנה, אחת המתנות הטובות שקיבלתם.

דוד אמסלם: ובאמת הוא בא אלי, מאיש שלא ידע לבטא את עצמו, אני לא רוצה לספר לכם מה הרקע, אבל הוא אמר לי לפני שבועיים תשמע דודי - מה שאמרתי לכם - אני בן אדם יותר טוב ואני אבא יותר טוב לשאר הילדים, אתה לא תאמין, כמו שאמרת לי, זה מתנה.

דוד אמסלם: דרך אגב, הזמנתי אותו לסיור.

דוד אמסלם: הוא חולה, לכן הוא לא הגיע.

דוד אמסלם: קלמן יודע במה מדובר.

דוד אמסלם: הילדה שלו פה.

דוד אמסלם: אני מכיר עוד כמה מקרים כאלה, אבל תבינו שכשזה קורה למשפחה העסק, זה משפחה שמתמוטטת ולא יודעת איך להרים את עצמה.

דוד אמסלם: והיא באה לכאן ותראו באיזו אהבה מקבלים אותם ואיך מחבקים אותם ואיך מרימים אותם לאט לאט.

דוד אמסלם: זה באמת גישה הרבה יותר הוליסטית מאשר הילד והם מבינים שזה לא רק הילד, זה המשפחה.

דוד אמסלם: פה אני רוצה לספר בעוד סיפור אחד קטן לגבי הפארק.

דוד אמסלם: תראו, באמת כשחשבנו על הפארק כשבאו מנחם וקלמן והם אמרו לי תשמע דודי, אנחנו רוצים לעשות פה פארק חבל על הזמן.

דוד אמסלם: אז אני אמרתי להם באמת תקשיבו, בירושלים אין לנו פארק כזה.

דוד אמסלם: נסענו לרעננה, ראיתי איזה שטיח שם, דבר כזה יפה, - - - לילדים בעלי צרכים מיוחדים.

דוד אמסלם: אמרתי להם תקשיבו, אנחנו נפתח את הפארק הזה גם לילדים רגילים, מדוע?

דוד אמסלם: זה יהיה פארק - - - שהילד, בדרך כלל ילד עם מוגבלויות מכביד על ילדים אחרים במשפחה.

דוד אמסלם: הם מרגישים שהם קטנים, בגללו לא יוצאים, בגללו לא הולכים.

דוד אמסלם: אמרנו אז תקשיב, יהיה פה פארק הכי יפה בירושלים.

דוד אמסלם: דרך אגב, אין פארק כזה.

דוד אמסלם: אני פיתחתי את כל הגנים כמעט בירושלים ב-20 שנה.

דוד אמסלם: אין פארק ברמה הזאת.

דוד אמסלם: אמרנו שהילדים האלה, סוף סוף, בגללם האחים הרגילים יהנו.

דוד אמסלם: זאת אומרת הם יקבלו צ'ופר בזכותם.

דוד אמסלם: פעם ראשונה שהם באים בגללם לפארק הרבה יותר משודרג מאשר ליד הבית וזה באמת הפארק הזה.

דוד אמסלם: גם כל החשיבה סביב הסיפור הזה הייתה חשובה.

דוד אמסלם: אתם רואים כמובן לאורך כל המסדרונות, ראיתם את הפרפרים, קומה וקומה, מעליות.

דוד אמסלם: - - - זה דרך אגב מסתובב.

דוד אמסלם: באמת יש פה השקעה בחשיבה בכל פרט ופרט.

דוד אמסלם: אתם לא ראיתם את הכל.

דוד אמסלם: יש פה חדרי מוסיקה, יש פה באמת דברים מדהימים.

דוד אמסלם: היה קשה מאד לעשות עם כל הקבוצה הזאת סיור שעה וחצי, אבל יש פה הרבה נשמה.

דוד אמסלם: הכל זה נשמה.

דוד אמסלם: כל סנטימטר פה זה נשמה, זה מחשבה.

דוד אמסלם: זה לא סתם ככה.

דוד אמסלם: אני לא מדבר איתכם כרגע כמה עולה המקום הזה.

דוד אמסלם: תיקחו בחשבון שמדובר בפרויקטים של מאות מיליוני דולרים והיהודי הזה מכתת את עצמו, עוזב את משפחתו.

דוד אמסלם: - - - דולרים ואני אומר לכם באחריות, הוא מכתת את רגליו, עוזב את משפחתו, עובר מבית לבית, דופק בדלת ומבקש סיוע.

דוד אמסלם: המוסד הזה בשוטף הוא גם כמו שאמרנו מתקיים מתרומות גם בשוטף וגם בהקמה.

דוד אמסלם: בכלל, הסיפור של השוטף זה הסיפור הבעייתי פה.

דוד אמסלם: וגם כאן קלמן והמשפחה מסתובבים בעולם ומביאים כל מיני תרומות, בגלל שבסופו של דבר מדינת ישראל, כפי שהבנתי, מממנת את הפעילות כאן ברמה של 30% מסך כל ההוצאות.

דוד אמסלם: - - - ככה זה בכל מקום כנראה.

דוד אמסלם: למה אני אומר את זה ולמה אני חושב שאנשים כמו קלמן צריכים להדליק משואה בהר הרצל כל שנה?

דוד אמסלם: בגלל שאלה הניסים שבאמת חשובים.

דוד אמסלם: אני מאמין שחברה נמדדת על בסיס האנשים שבה.

דוד אמסלם: זה לא חכמה לדאוג לאנשים חזקים, כי הם כבר דואגים לעצמם.

דוד אמסלם: לא צריך.

דוד אמסלם: אנחנו נמדדים רק על בסיס האנשים החלשים שאנחנו דואגים להם וחושבים עליהם.

דוד אמסלם: קמים בבוקר איתם.

דוד אמסלם: למה?

דוד אמסלם: החיים גם ככה מסובכים להם.

דוד אמסלם: קשה להם מאד.

דוד אמסלם: מאד.

דוד אמסלם: לא רק להם, גם להורים.

דוד אמסלם: לכן אנחנו נמצאים בעמדה שאנחנו צריכים להקל עליהם עד כמה שהדבר ניתן מבחינתנו.

דוד אמסלם: לכן גם בכנסת אני מוביל הרבה חוקים בנושאים שלהם.

דוד אמסלם: - - - לקבל טענות מראשי ערים, למה חניות, למה זה.

דוד אמסלם: אני אומר חברה, אמרתי להם בציניות פעם אם תרצו להתחלף לחודש, אין בעיה, גם ניתן לכם.

דוד אמסלם: אני לא חושב שאתם תרצו להתחלף אפילו ל-24 שעות.

דוד אמסלם: אז לכן באמת קלמן אני רוצה להודות לך בשם כל עם ישראל, לך ולמשפחה.

דוד אמסלם: אתה איש מדהים.

דוד אמסלם: אתה איש עם נשמה גבוהה.

דוד אמסלם: ובאמת, איך אני תמיד אומר, בסוף הקדוש ברוך הוא ישלם חסדך.

דוד אמסלם: בעולם הזה אי אפשר לשלם על דבר כזה.

דוד אמסלם: רק הקדוש ברוך הוא יכול לתת לך מטובו על כל מה שאתה עושה.

דוד אמסלם: ובאמת ראיתם את יוסי, ילד מדהים.

דוד אמסלם: אתם לא תאמינו, הבן אדם הזה, כל שיחה שלי איתו פה שאני בא על המכוניות, על הטלפונים, הוא בקיא בדברים האלה.

דוד אמסלם: הוא ממש ער לכל מה שקורה בחוץ וזה רק מראה, כפי שאמר אבי, שבאמת – ואני מניח שחלק מההורים מתוך חוסר ידיעה אפילו וחוסר מאבק, אבל באמת היה צריך שתראו.

דוד אמסלם: - - - לכן גם מלכי וגם קלמן וכל שאר המשפחות, הם נלחמו על העניין הזה ותראו, ברוך השם, לאן הבחור הגיע, יחסית למה שהוא יכול היה להיות.

דוד אמסלם: כפי שאמרתי הוא היה אצל ג'ורג' בוש, נשיא ארצות הברית.

דוד אמסלם: כשראיתי, כששלחו לי את התמונה, אני כמעט בכיתי.

דוד אמסלם: זו הזדמנות.

דוד אמסלם: יש פה גם מוסדות אחרים כמו הפועל ירושלים שמאמצת אותם.

דוד אמסלם: אני הייתי במשחק כדורסל לפני כמה שנים.

דוד אמסלם: אתם לא תאמינו מה זה עושה לילדים.

דוד אמסלם: פשוט, מי שלא רואה את זה, ממש בוכים.

דוד אמסלם: לא יאומן.

דוד אמסלם: עם החולצות, הילדים ביציע, מוחאים כפיים.

דוד אמסלם: מתלהבים.

דוד אמסלם: באמת, דברים יוצאים מן הכלל.

דוד אמסלם: אז באמת קלמן, אני מת עליך, באמת.

דוד אמסלם: אני אוהב אותך ואני לרשות

דוד אמסלם: כם בנושא הזה ובכל נושא אני שגריר שלכם.

דוד אמסלם: איפה שצריך אותי אני שם.

<קלמן סמואלס: אם אפשר אוכל לומר רק מילה אחת.

<קלמן סמואלס: קטונתי מכל המילים שלך, אבל חשוב שהחברים יבינו שככל הנראה לא היינו פה, אלמלא דודי אמסלם בתפקיד הקודם בעירייה, לחם כאריה להבטיח את העתיד של הילדים האלה.

<קלמן סמואלס: היו הרבה הרבה מכשולים לא צפויים בדרך ודודי ועוד כמה חברים לקחו את זה ועזרו לנו, כשלא היה ביכולת שלנו לעבור את זה.

<קלמן סמואלס: לעבור ולהגיע לתוצאה.

<קלמן סמואלס: דודו, על מה שאתה מסתכל, זה שלך.

דוד אמסלם: הוא מגזים כמובן, אבל זה קלמן.

דוד אמסלם: טוב, נמצאים איתנו משתתפים ונמצא איתנו חבר הכנסת עבדאללה אבו מערוף.

דוד אמסלם: דרך אגב, אני רוצה לומר משפט אחד לפני כן.

דוד אמסלם: המוסד הזה אין לא הבחנה לא בדואים, יהודים, ערבים, נוצרים, צ'רקסים, כל הילדים פה.

דוד אמסלם: אין פה הבחנה.

דוד אמסלם: ילד זה ילד ולכן הילדים פה מטופלים כולם באותה אהבה.

דוד אמסלם: מכל העדות, מכל הזרמים וככה בעצם המוסד הזה עובד וזו גם הייתה נקודה שהיא חשובה לציון.

דוד אמסלם: נמצא איתנו חבר הכנסת עבדאללה אבו מערוף.

דוד אמסלם: אני מעביר אליו את רשות הדיבור.

דוד אמסלם: אחר כך נעבור לשמוע עוד חברי כנסת ואחרי זה נמשיך.

דוד אמסלם: תראו, היום זה יום ראשון.

דוד אמסלם: אני בכלל חושב שחברי הכנסת צריכים להשתתף בכל הסיורים האלה, בגלל שזה סיור לנשמה.

דוד אמסלם: זה לא עבודה.

דוד אמסלם: זה נשמה.

דוד אמסלם: אבל כמעט אף אחד לא בא.

דוד אמסלם: אני רגיל לזה.

דוד אמסלם: אבל האנשים האלה באים, חברי הכנסת האלה באים לכל הוועדות, כמעט לכל הסיורים.

דוד אמסלם: עבדאללה בא.

דוד אמסלם: היום זה לא יום כנסת כי היום זה יום ראשון.

דוד אמסלם: עבדאללה בא מהצפון, מירכא.

דוד אמסלם: הוא נסע 3-4 שעות כדי להגיע לכאן והוא חוזר.

דוד אמסלם: עבדאללה, אני אוהב אותך.

דוד אמסלם: בבקשה.

דוד אמסלם: דרך אגב, עבדאללה הוא דוקטור במקצועו והוא בן אדם באמת עם לב ענק.

עבדאללה אבו מערוף: בוקר טוב לכולם.

עבדאללה אבו מערוף: כמובן קשה לבחור מילים על המוסד הזה, המיוחד הזה.

עבדאללה אבו מערוף: כמה שזה - - -.

עבדאללה אבו מערוף: מוסד, - - - שאכן יש אנשים שעדיין אכפת להם מהחברה.

עבדאללה אבו מערוף: אנשים שאכפת להם - - -מהחיים ומהחברה שלנו.

עבדאללה אבו מערוף: אני אומר בקיצור, במילה תודה - - - שאומרים, לא - - - לכן המילים לא מספיקות ולכן אנחנו חייבים - - - קודם כל זה - - - שבאתי, ברצון רב וזה חלק מהעבודה שלי אכן גם ביום ראשון וגם ביום חמישי, שאנחנו עושים.

עבדאללה אבו מערוף: אני מאד מאד שמח שאכן הגעתי ואני אגיע עוד פעם ועוד פעם.

עבדאללה אבו מערוף: ואני מאד רוצה שנגיע עוד פעם.

עבדאללה אבו מערוף: אנחנו בוועדת הפנים בראשותו של דוד אמסלם, כל מה - - - חייבים להיות חלק מההחלטות, לראות מה אפשר לעשות עוד ולעזור למוסד הזה, שאכן עוד - - -אני יודע שאין מושלם, אבל בכל זאת ממה שהתרשמתי, שהמקום הזה גם - - - ויש הרבה אנשים ויש שני מעונות לאנשים עם צרכים מיוחדים שמשרתים את כל הארץ הרבה שנים.

עבדאללה אבו מערוף: כמובן - - - אבל אני מכיר את המצב היטב.

עבדאללה אבו מערוף: לכן המקום הזה, כמה שאפשר לראות, מפתח וצריך לשמור על זה שאכן כל הזמן יהיה מקום כזה ואנחנו חייבים ומחויבים ותודה לך קלמן.

עבדאללה אבו מערוף: עוד פעם תודה.

<קלמן סמואלס: תודה על המילים החמות.

דוד אמסלם: תודה לחבר הכנסת עבדאללה אבו מערוף.

דוד אמסלם: חבר הכנסת אברהם נגוסה, בבקשה.

אברהם נגוסה: תודה אדוני יושב ראש הוועדה.

אברהם נגוסה: תודה רבה שהיום באמת קיימת את הדיון ואת הסיור במקום הזה המקום החשוב הזה שבו נותנים אהבה אמיתית לאנשים שהם זקוקים לאהבה הזאת.

אברהם נגוסה: העשייה החברתית היא באמת כמו שאמרת, אדוני יושב הראש, שזה העניין החברתי האמיתי, שהמדינה צריכה לעשות, שהיא מטפלת באנשים שזקוקים לעזרה ובאנשים שלא מסוגלים לעזור לעצמם.

אברהם נגוסה: זה מאד חשוב לעזור, לתמוך, להעניק ולהעצים את האנשים, האזרחיים האכפתיים, כמו הרב קלמן, שהוא לוקח יוזמה של חברתית לעזור לאנשים האלה.

אברהם נגוסה: לתת להם תקווה.

אברהם נגוסה: לתת להם חיים.

אברהם נגוסה: לתת להם הרגשה שהם שווים וזה אכפתיות.

אברהם נגוסה: אני חושב שבחברה שלנו אנשים כאלה הם אנשים מיוחדים, שהם נותנים הכל למען אנשים שחסרי אונים, חסרי ישע, שהם מוגבלים והם נותנים להם את התקווה.

אברהם נגוסה: משרדי הממשלה דווקא חייבים להתגייס ליוזמות האלה כדי לעזור יותר, לחזק יותר ולעודד יותר את האנשים שיוזמים עשייה חברתית.

אברהם נגוסה: ולכן אני חושב שאנחנו, חברי הכנסת, מברכים מאד את מה שאתה וכל הצוות עושים פה ואנחנו לרשותכם, לחזק, לדחוף איפה שצריך.

אברהם נגוסה: ללחוץ על מנת לחזק ולפתח את המקום הזה, כדי שתהיה הזדמנות שווה לעוד ילדים שזקוקים למקום הזה.

אברהם נגוסה: תודה.

דוד אמסלם: תודה רבה לחבר הכנסת אברהם נגוסה.

דוד אמסלם: חבר הכנסת בני בגין, בבקשה.

זאב בנימין בגין: אדוני יושב הראש, חברי דודי אמסלם, אני רואה בשנתיים האחרונות דרך עבודתך, את תשומת הלב המיוחדת שאתה מקדיש לאנשים ולמשפחותיהם, היותר חלשים בחברה.

זאב בנימין בגין: יכולות להיות לנו מחלוקות בנושאים אחרים, כלליים, אבל בעניין הזה ניכר הדבר בכל מעשיך ועצם העובדה שלפני כמה שנים סייעת למשפחה להקים, לאפשר את הקמת המוסד הזה, - - - זכות שתעמוד לך - - - במקום אחר, אנחנו פה בישיבה של מטה, אבל יש גם ישיבות אחרות בכוללים אחרים.

זאב בנימין בגין: אני אציג את עצמי.

זאב בנימין בגין: אני בנה של אליסיה עליזה לבית ארנולד, שלימדה אותי הרבה בתחומים האלה ואשר הקימה את ארגון הגג של הנכים, והייתה אשת חסד אבל היא לימדה אותי שני עקרונות.

זאב בנימין בגין: האחד זה העניין של המשפחה.

זאב בנימין בגין: היא הצליחה – ואני מדבר אתכם על לפני 40 ו-50 שנה – גם להתרים אנשים, כמעט כמו שאתם עושים פה, אבל להיפך.

זאב בנימין בגין: היא התרימה אנשים כדי לשלוח אמהות קשות יום לסוף שבוע ועוד כמה ימים למלון באילת, כדי לשחרר אותן מהעול היום יומי.

זאב בנימין בגין: אני אומר אמהות, כי אני מפרש גם בימינו אלה, אני חושב פירוש נכון, את הפסוק שלא נכון תמיד, אבל נכון עדיין לעתים קרובות – בן חכם ישמח אב.

זאב בנימין בגין: בן כסיל, תוגת אימו.

זאב בנימין בגין: כסיל זה לא טיפש.

זאב בנימין בגין: או לא רק.

זאב בנימין בגין: כסיל - - - קשיים.

זאב בנימין בגין: האוזן בלילה היא בדרך כלל של האמא, זאת שאומרת קודם אבל הוא עוד לא זוחל, והבעל אומר תעזבי, תעזבי, גם אצל השכנים לקח זמן ולכן האמהות הן באמת הציר של העניין.

זאב בנימין בגין: אולי זה לא יפה לומר בזמננו החדשים, לא תקין, אבל זה מייצג כמובן את המציאות.

זאב בנימין בגין: הדבר השני שלימדה אותי אימי מורתי, שצריך להעניק פתרון שלם.

זאב בנימין בגין: זאת אומרת היה מקרה של ילד בת 12, אני זוכר, עשרות שנים, היא איבדה את כל שיניה, לא יכולה לחייך בכיתה.

זאב בנימין בגין: אז הטיפול היה צריך לעלות 20,000 לירות.

זאב בנימין בגין: אז בדרך כלל מחזרים על פתחים.

זאב בנימין בגין: אני אתן לך 3,000, אני אתן לך 6,000 אם תשיג את השאר.

זאב בנימין בגין: היא לא נהגה כך וחתרה תמיד לפתרון שלם.

זאב בנימין בגין: נפתור את הבעיה הזאת, אחר כך נראה בעיה אחרת.

זאב בנימין בגין: לא נסובב אנשים בין מוסדות ובין תורמים.

זאב בנימין בגין: אני רואה פה ביטוי לשני הכללים האלה – בטיפול הכולל בצורכי הילד והראייה הכוללת של המשפחה ובעיקר האימהות.

זאב בנימין בגין: אז אני מאד שמח לראות את הדברים האלה.

זאב בנימין בגין: אנחנו לא רחוקים מזה.

זאב בנימין בגין: אחותי שנים רבות באגודה של נשות האסירים.

זאב בנימין בגין: אשתי, שהייתה כאן מאד התפעלה.

זאב בנימין בגין: היא עובדת סוציאלית איזה 50 שנה, עדיין עובדת.

זאב בנימין בגין: מטפלת בנכי צה"ל קשים מאד.

זאב בנימין בגין: בתנו רופאת ילדים, התמחתה בהתפתחות הילד בטורנטו במשך שניים, עכשיו היא מנהלת את המכון להתפתחות הילד בקופת חולים לאומית במחוז ירושלים.

זאב בנימין בגין: אנחנו כולנו יחד לא רחוקים מהדברים האלה.

זאב בנימין בגין: והנה נפקחו עינינו.

זאב בנימין בגין: אין מקום, איך אומרים הנכדים, מדאים, לא ב-ה'.

זאב בנימין בגין: מדאים.

זאב בנימין בגין: בכלל סימסתי לילדה והוא עוד מספר זאת בסוף השבוע.

זאב בנימין בגין: אני חושב וכך חשבתי, שהפרוזדורים שהם גם רחבים והם גם מוארי ובמקומות אחרים רק משמשים לטרנזיט, רק לעבור, רק לגמור את הפרוזדור ולהגיע ויש בהם אור, שכמובן מציין את האור הפנימי שמלווה את כל הפרויקט הזה ורוחבם, שימו לב לרוחב הדעת, לרוחב היריעה ולרוחב הלב של העושים במלאכה ושל התורמים.

זאב בנימין בגין: היום כשאני עוסק כבר שנים רבות בבניין, בבנייה של בניין אחר עם קשיים פונקציונאליים, בניין המכון הגיאולוגי, אנחנו מעבירים אותו משנלר כדי לתת לעוד כמה אנשים מקומות לדירות לחיות בהם - - - קמפוס.

זאב בנימין בגין: אני מאד ער לקושי במעבר בין התכנון המעולה לבין הביצוע.

זאב בנימין בגין: בסוף יש שקע שעוד צריך להעביר וצינור שלא במקום, אבל מה שנראה לנו, זה מושלם.

דוד אמסלם: שנייה, אני יוצא שנייה אחת לדבר עם רשת ב'.

דוד אמסלם: תמשיכו לדבר.

זאב בנימין בגין: כן, אני בטוח שלא חסרות לך מילים ברשת ב'.

זאב בנימין בגין: תמיד לא חסרות לך, אבל בעניין הזה אתה מדבר - - -

דוד אמסלם: בני, תמשיך לנהל את הישיבה ותן למשה לדבר.

דוד אמסלם: (היו"ר זאב בנימין בגין)

זאב בנימין בגין: שוב, אני מצטרף כמובן להתפעלות ולכן גם לברכות.

זאב בנימין בגין: אני רואה קושי גדול לאורך שנים לגייס תמיכה כזאת על בסיס שנתי.

זאב בנימין בגין: אם זה כ-60 מיליון שקלים בשנה - - -

<קלמן סמואלס: 37 מיליון תקציב ושליש מהרשויות, מהרווחה.

זאב בנימין בגין: 37 מיליון.

<קלמן סמואלס: 37 מיליון שקלים זה התקציב השנתי.

<קלמן סמואלס: שליש מגיע מהרשויות ומהרווחה.

זאב בנימין בגין: שליש?

<קלמן סמואלס: כן.

<קלמן סמואלס: אז מדובר בכספים רציניים, אבל לא בסדר גודל הזה.

זאב בנימין בגין: לא, אבל בכל זאת כשני שלישים מהם, זאת אומרת יותר מ-20 מיליון שצריך לגייס על בסיס קבוע.

זאב בנימין בגין: כי אם אין קרן צמיתה, כשאני מסתכל 8 שנים, 10, 12 שנים קדימה, זה נושא למחשבה יותר עמוקה גם באיזון בין התשלום של המדינה, כמו שציין אברהם.

<קלמן סמואלס: נשמח על כל עזרה.

זאב בנימין בגין: בסדר.

זאב בנימין בגין: - - -משה.

זאב בנימין בגין: אנחנו נפגשים יותר בכנסת, אבל לא מפליא שאתה עומד על זכותך לנושא גם כאן.

<משה בר: קודם כל צהריים טובים לכולם.

<משה בר: אני מאד מודה למר דודו אמסלם שהזמין אותי לפה ולכל החברה של הוועדה.

<משה בר: אני התרשמתי היום כפי שלא התרשמתי במשך 67 שנים, ממה שראיתי פה היום.

<משה בר: זה פתח לי פתח רציני ביותר המקום.

<משה בר: אני מודה לרב על העבודה הקשה שעשה על המקום הזה ולכל הצוות היקר, שפועל פה במקום.

<משה בר: בלעדיו המקום לא היה קיים ולכל אלה שתומכים ועוזרים להם.

<משה בר: אני היום מצהיר על זה שאני אחד התומכים ואחד העוזרים למקום, כי ראיתי דבר שהזיל דמעות מעיני, כאשר ילדים נהנים פה וזה הדבר הכי חשוב לנו.

<משה בר: זה דור העתיד של הנכים.

<משה בר: אני מקווה שמפה יצאו ילדים הרבה יותר טובים מאנשים שהיו פעם, שלא נתנו להם את כל הכלים האלה ואני מאד מרוצה.

<משה בר: אני גם רוצה לברך את כל הנציגים שהגיעו מכל חלקי הארץ ליום הזה, לתרום את תרומתם.

<משה בר: יש פה מספר עמותות.

<משה בר: אני רוצה לומר דבר אחד.

<משה בר: אני היום גם דיברתי פה וצריכים לזמן את כל ראשי העיר במדינה להגיע לפה ולראות את המקום ואולי להעתיק מקומות כאלה למקומות נוספים.

<משה בר: עם כל הכבוד, אנחנו מעריכים את ירושלים ואנחנו בעד ירושלים, אבל יש בעוד הרבה מקומות בארץ ילדים נכים שזקוקים למקומות כאלה.

<משה בר: אני עובר בהרבה מקומות, עושה להם ימי כייף, עושה להם דברים, אבל המקומות לא מגיעים לאחוז אחד מהמקום הזה.

<משה בר: יישר כוח לכל אלה שתורמים וימשיכו לכולם.

<משה בר: מודה לכולם.

<משה בר: תודה.

<קלמן סמואלס: נשמח לעזור בכל מה שתרצה.

<משה בר: תודה רבה.

זאב בנימין בגין: עכשיו נציבות שוויון הזדמנויות לאנשים עם מוגבלות.

זאב בנימין בגין: אתה יכול לקצר את זה.

<שמואל חיימוביץ': בינתיים לא הצלחנו.

<אביה כהן קושר: האמת שצריך.

<שמואל חיימוביץ': למרות שאנחנו קיימים 19 שנה, אנחנו כל הזמן שואפים להגיע באמת לביטוי יותר קצר.

<שמואל חיימוביץ': בינתיים לא הצלחנו.

<שמואל חיימוביץ': אני שמואל חיימוביץ מנציבות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות במשרד המשפטים.

<שמואל חיימוביץ': בשנת 2001 הצטרפתי עם הקמת הנציבות אשר הוקמה בשנת 2000 לצוות ההקמה.

<שמואל חיימוביץ': התחלנו חמישה, היום אנחנו כבר בסביבות 40 אנשים ולזכות הכנסת והמחוקק הישראלי אפשר רק להצדיע ולומר, אנחנו נמצאים במקום טוב מבחינת החקיקה הקיימת כדי להנגיש את המרחב הציבורי.

<שמואל חיימוביץ': קודם כל אני מצטרף לכל הברכות ולכל מה שאמרו פה בקשר לתחום הזה.

<שמואל חיימוביץ': כאן הדברים הם בפנים, בתוך הבנייה, גם באמצעות יועצת הנגישות וגם באמצעות האדריכל, לזכותם ייאמר, לכל הדרישות ולכל התקנות כפי שהם מוצעים לאורך השנים.

<שמואל חיימוביץ': יש לנו סדרה של חוקים, תקנות ותקנים והיום אפשר לעבוד סוף סוף בצורה מסוימת עם מה שצריך לעשות.

<שמואל חיימוביץ': לא פעם במקומות מיוחדים גם צריך התאמות מיוחדות וגם לזה נתנו פה את תשומת הלב.

<שמואל חיימוביץ': חשוב לי להדגיש ולומר, אחרי שהכנסת ייסדה את כל מערכת החקיקה הזאת, צריך ליישם אותה וצריך גם להביא לכך שכל מי שחייב לעשות, גם יעשה.

<שמואל חיימוביץ': אז במישור אחד יש לנו את הממשלה.

<שמואל חיימוביץ': במישור שני יש לנו את הרשויות המקומיות.

<שמואל חיימוביץ': הרי כולנו חיים בסופו של דבר באיזו שהיא רשות מקומית ורשות מקומית יש לה מחויבויות בכמה אינסטנציות.

<שמואל חיימוביץ': אחת זה להפיק היתרי בנייה.

<שמואל חיימוביץ': כל בנייה חדשה כפופה להיתרים.

<שמואל חיימוביץ': כיוון אחר זה רישוי עסקים.

<שמואל חיימוביץ': יש אפשרות לעשות בקרה באמצעות רישוי עסקים, האם הם עושים את מה שנדרש גם בהטבה למקומות קיימים ולא רק במקומות חדשים.

<שמואל חיימוביץ': דבר נוסף, - - - של כל מיני מבנים ו - - - דברים שקורים ברשויות המקומיות וחבל לי מאד.

<שמואל חיימוביץ': אני לא רוצה להגיד על מישהו שנמצא בשלטון המקומי או ברשויות המקומיות - - -.

<שמואל חיימוביץ': חשוב לנו האימפוט שלהם בתחום היישום.

<שמואל חיימוביץ': אנחנו יודעים שהמטלה היא לא פשוטה, היא גדולה והיא מורכבת ויש מקום לסיים להם ככל שרק אפשר במסגרת ההירתמות של המדינה.

<שמואל חיימוביץ': אמנם יש לנו גם גוף אכיפה, מפקחים שלנו שבאים לראות מקומות, נותנים חוות דעת בעקבות - - -, מוציאים התראות כשצריך.

<שמואל חיימוביץ': אפילו יש לנו גם סמכויות להוציא צווים ומי שלא מקיים את הצווים האלה צפוי גם לתביעה פלילית או אזרחית ויש לנו הסמכויות ויש לנו את התובעים שלנו.

<שמואל חיימוביץ': אנחנו לא רוצים להגיע למקומות האלה.

<שמואל חיימוביץ': אנחנו רוצים ושואפים להגיע לכך שכל גוף חייב, אם זה הגורם הפרטי, אם זה הגורם הציבורי, אם זה הרשויות המקומיות, אם זה הממשלה, יעמדו בדרישות ובתקנות החוק כדי לפתוח את המרחב הציבורי לכולם, לרבות אנשים עם מוגבלות כזו או אחרת.

<שמואל חיימוביץ': ובאמת, אנשים עם מוגבלויות זה מגוון גדול מאד.

<שמואל חיימוביץ': זה לא סתם אומרים שיש מעל 1.5 מיליון אנשים עם מוגבלות במדינת ישראל, כי בתוך זה יש את תסמונת דאון ויש אנשים עם מוגבלות שכלית ועם מוגבלות נפשית ועם מוגבלות פיזית ועם מוגבלות ראייה ומוגבלות ראייה, מכל המגוון למעשה.

<שמואל חיימוביץ': ברמה כזו או אחרת זה משיק לכל אחד מהמשפחות בעצם שיש להם או בן משפחה שיש לו מוגבלות או הורים עם מוגבלות, כי ברוך השם הרפורמה צריכה ל - - - חיים, אבל מטבע הדברים, מה לעשות, חלק מהאנשים המבוגרים גם סובלים ממגבלות כזו או אחרת.

<שמואל חיימוביץ': ולכן פתיחה של המרחב הציבורי, הנגשה, ביצוע התאמות לנגישות בכל מקום שקהל מגיע אליו, זה מאפשר להמשיך גם איכות חיים ולא רק אריכות חיים.

<שמואל חיימוביץ': אמרו קודם אנשים חסרי ישע.

<שמואל חיימוביץ': לא בדיוק.

<שמואל חיימוביץ': יש אנשים שמסוגלים, רק צריך לתת להם את האפשרות.

<שמואל חיימוביץ': ולתת את האפשרות זה שתהיה להם הנמכת מדרכה לעבור את הצומת, שישמעו תקתוק שמאפשר להם לחצות את הצומת בבטחה, מתי אדום, מתי ירוק.

<שמואל חיימוביץ': שיהיה איפה להחנות את הרכב.

<שמואל חיימוביץ': אנחנו כבר נוהגים אפילו עם ג'ויסטיקים אם אין לנו אפשרות או ברירה אחרת למי ששולט רק בידיים שלו.

<שמואל חיימוביץ': אבל אם כבר יש טכנולוגיה מסייעת, שמאפשרת למעשה לאנשים עם מוגבלות לממש את הרצון שלהם ולהתגבר על הנכות שלהם, אז לאפשר להם גם לבוא לבית הקולנוע, להיכנס לקולנוע ולראות את זה ממקום שהצפייה היא איכותית ומספקת.

<שמואל חיימוביץ': לכן אני חושב שטוב תעשה הוועדה עם תקרא לכולם, גם לגורמים ממסדיים, גם לממשלה, גם לרשויות המקומיות, לפעול כולם יחד, לתת שכם לקידום הנגשת המרחב הציבורי, כפי שהמחוקק דרש בחקיקה הישראלית.

<שמואל חיימוביץ': כמובן שזה מצטרף לכל הכוונות הטובות שיש מאחורי אמנת האו"ם שישראל אשררה והצטרפה אליה בשנים האחרונות ואני חושב שהעתיד רק ילך וישתפר במובן הזה.

<שמואל חיימוביץ': גם כשאנחנו מסתכלים אחורה אנחנו רואים את ההתקדמות.

<שמואל חיימוביץ': רואים את השינויים.

<שמואל חיימוביץ': לגבי הקצב, יש מה לעשות ולשפר.

<שמואל חיימוביץ': תודה רבה.

זאב בנימין בגין: תודה.

זאב בנימין בגין: נציגי השלטון המקומי.

זאב בנימין בגין: כן, אדוני.

זאב בנימין בגין: - - - לאתגר שעכשיו נשלח כלפיכם מכאן.

זאב בנימין בגין: השלטון המקומי ואחר כך-.

זאב בנימין בגין: (היו"ר דוד אמסלם)

דוד אמסלם: יוסי, אני אחדד את השאלה.

דוד אמסלם: אני רוצה לכוון אותך לאן אני רוצה שתיקח את התשובה ולמה תתייחס.

דוד אמסלם: תראה, בזמנו החוק חוקק, חוק ההנגשה.

דוד אמסלם: מדינת ישראל חוקקה את החוק בלי להעמיד כלים לרשויות.

דוד אמסלם: דרך אגב, לא מדובר ב-200-300 מיליארד שקלים.

דוד אמסלם: אני מדבר על מיליארדי שקלים, עשרות מיליארדי שקלים להנגיש את כל המרחב הציבורי.

דוד אמסלם: זה מתחלק לשני חלקים – גם המרחב הציבורי וגם המבנים הציבוריים, בתי ספר וכו', מוסדות ציבור.

דוד אמסלם: אז הייתי רוצה לדעת אלף אם אתם עשיתם איזו שהיא עבודת מטה לגבי מה המשמעות של כל הנושא הזה במדינת ישראל והאם באתם בדין ודברים עם הממשלה.

דוד אמסלם: איך אני תמיד אומר – לא יכול להיות שהכנסת מחוקקת חוקים והרשויות צריכות לשלם את זה.

דוד אמסלם: זה לא עובד ככה.

<יוסי אוחנה: ברשותך אדוני יושב הראש, קודם כל אני רוצה לברך את בעל האכסניה.

<יוסי אוחנה: נעתקו המילים מפי.

<יוסי אוחנה: אין מילים.

<יוסי אוחנה: איך דרך אחרת להגיד את זה.

<יוסי אוחנה: בנוגע לרעיון הכללי, אדוני יושב הראש, אתה בהחלט אמרת.

<יוסי אוחנה: אתה מכיר את ההיבט המוניציפאלי לפני ולפנים, שהשלטון המרכזי מחוקק חוק, מבקש לחוקק חוקים כדי להתאים למשימות והשלטון נאלץ לבצע אותם מהתקציבים שלו, בלי שיש לו איזה שיפוי או - - -.

<יוסי אוחנה: כלל הרשויות המקומיות פועלות במרץ לקדם את חוק השוויון, חוק הנגישות יחד עם הנציבות בהכשרה של נגישות ומבני ציבור שהם בבעלות הרשות במוסדות חינוך, בגני ילדים, בגני משחקים וגם במסגרת האכיפה, במסגרת רישוי עסקים מול גופים פרטים.

<יוסי אוחנה: עושים ועושים הרבה, אבל לא מספיק.

<יוסי אוחנה: תמיד יש מקום לשיפור.

<יוסי אוחנה: אבל הרצון הטוב והיכולת לצערנו לא מספקים לנו מקור תקציבי ומי כמוך יודע שללא המקור התקציבי אנחנו לא יכולים לפתור.

<יוסי אוחנה: ואתה בתור יושב ראש הוועדה, השלטון המקומי רואה בך שותף נאמן או מוביל אפילו של הדרך הזאת, שאנחנו רוצים ללכת בה.

<יוסי אוחנה: ובדרך שאדם מבקש ללכת מוליכים אותו, אבל אנחנו סמוכים ובטוחים שביחד איתך או מאוחר, נוכל לקדם את הנושא גבוה מהמקום שאנחנו נמצאים בו.

<יוסי אוחנה: בקשר לעבודת מטה, למספרים, אין לי אותם פה ברשותי כרגע, אז אני לא רוצה סתם להתבטא.

דוד אמסלם: יוסי, תשמע, אני מבקש לדבר עם חיים.

דוד אמסלם: אני רוצה שתיקחו חודש, חודשיים, תחילת המושב הבא, אני רוצה שתכינו עבודת מטה מסודרת לגבי הנושא של עלויות ההנגשה, גם בבתי ספר, גם במוסדות רווחה.

דוד אמסלם: כל המוסדות של המדינה בוודאי; ובוודאי ובוודאי מהמרחב הציבורי.

דוד אמסלם: אפשר לעשות אומדנים, צריך להנגיש את כל הצמתים, תחנות אוטובוס וכו'.

דוד אמסלם: אני הייתי רוצה לדעת מה העלויות ברמת המקרו של המדינה ואז אני אעשה פגישה עם יושב ראש השלטון המקומי, שר האוצר, בגלל שאני באמת חושב שבסוף צריך לעלות פה לאיזו שהיא שותפות.

דוד אמסלם: זה לא יכול להיות שאוטוטו, מתי זה, לדעתי עד 2020 או משהו כזה.

דוד אמסלם: מתי החוק אומר?

<שמואל חיימוביץ': 2021.

דוד אמסלם: כן.

דוד אמסלם: זאת אומרת עוד שלוש שנים, כאילו מישהו חושב שיש הוקוס פוקוס והכל מונגש, ואז עושים אתכם עבריינים גם.

דוד אמסלם: אז אני מבקש, אני אקיים פגישה כזאת בתחילת המושב.

דוד אמסלם: עד אז תזינו אותי בנתונים.

דוד אמסלם: בבקשה, חבר הכנסת בגין.

זאב בנימין בגין: אני מבקש לשאול לגבי ההבדלה בין בנייה חדשה ובניינים ישנים יותר.

זאב בנימין בגין: האם מתקיים החוק קודם כל לגבי בנייה חדשה, כי שם זה יותר קל, שם יש מודעות, אבל האם לפחות שם זו ידיעתנו, שבבנייה חדשה המהנדס, הארכיטקט או הקבלן עושים את המוטל עליהם.

<יוסי אוחנה: בהחלט כן.

<יוסי אוחנה: תכניות שמוגשות לבנייה, שהוגשו לאחר חקיקת החוק, מכילות את ההוראות שקשורות לנושא.

<יוסי אוחנה: זה מחד.

<יוסי אוחנה: מאידך, הרשויות המקומיות, במסגרת ההיתרים שהן נותנות בהיתרי הבנייה, עומדות על כך שהדברים יבוצעו גם בשטח.

<יוסי אוחנה: לכן בבנייה החדשה או בבנייה המתקדמת יותר, נוח יותר לעבוד.

<יוסי אוחנה: כמובן שיש גם את הבנייה הישנה יותר, מקדמת דנן, שלא תמיד המצב האובייקטיבי, הפיזי, מאפשר את השינויים הנדרשים.

<יוסי אוחנה: איפה שאפשר לבצע את השינויים הנדרשים, הרשויות מודעות לעניין ופועלות.

<יוסי אוחנה: אני אתן לכם דוגמא.

<יוסי אוחנה: לרבות אפילו גישה ל - - - בשכונות מתחדשות, בשכונות של פיתוח עירוני וכדומה, ובהתאם - - - רחב יותר.

<יוסי אוחנה: איפה שאפשר מבחינה אובייקטיבית לעמוד בסטנדרטים הנדרשים, אז הרשויות דואגות שיעמדו בהם.

זאב בנימין בגין: יש לכם אומדן של היקף הבעיות שנותרו?

דוד אמסלם: זה בדיוק מה שביקשתי עכשיו, שיעשו עבודה בעניין.

דוד אמסלם: זה מה שביקשתי ממנו, לעשות עבודת מטה בנושא הזה.

דוד אמסלם: משה רצה לשאול שאלה, בבקשה.

<משה בר: אני רציתי לדעת לגבי מקומות שמשפצים את הרחובות, את המדרכות וזה, לא מנגישים את זה כמו שצריך לנכים.

<משה בר: אני פניתי לעשרות ראשי עיר לבוא כנציג בחינם.

<משה בר: לא צריכה להיות תמורה של אגורה כדי להדריך אותם.

<משה בר: במקומות שאני עמדתי והתעקשתי, המדרכות היו לאפס.

<משה בר: במקומות שלא התעקשתי עשו את זה שניים-שלושה סנטימטר, נכה על כיסא גלגלים אינו יכול לעלות.

<משה בר: נוסף לזה, אני יודע שרשויות קיבלו תקציבים ולא ניצלו את התקציבים האלה לפיתוח העיר שלהם.

<משה בר: אנחנו היינו בבג"ץ, הגשנו משפט נגד זה וזכינו, עם עורכי דין שגם קיימים פה בחדר.

<משה בר: זה לא יכול להיות שמכל דבר נצדיק.

<משה בר: אני מנסה עם יושב הראש שלכם כבר שנה וחצי שנתיים, ויושב ראש הוועדה דודי אמסלם אפילו יודע מזה, להיפגש עם חיים.

<משה בר: הוא כל הזמן אומר לי מחר, היום, מחר, היום ולא נפגשים.

<משה בר: אפשר גם לעשות רבה דברים ללא תקציבים, רק צריכים לשמוע את הנכים.

דוד אמסלם: תודה.

דוד אמסלם: לא צריך לענות.

דוד אמסלם: איתן, בבקשה, תציג את עצמך גם לפרוטוקול וגם לנוכחים.

<איתן עמרם: שלום לכולם.

<איתן עמרם: שמי עורך דין איתן עמרם, אני יושב ראש הוועדה לקידום זכויות אנשים עם מוגבלויות בלשכת עורכי הדין.

<איתן עמרם: נמצאת איתי גם חברתי לוועדה עורכת הדין טליה דוד.

<איתן עמרם: אנחנו גם רוצים להצטרף למברכים וגם אני נפעם ממה שאני רואה כאן.

<איתן עמרם: הייתי בהרבה מוסדות וראיתי, אבל המוסד הזה ממש – אני רוצה לומר לך יישר כוח מעל ומעבר.

<איתן עמרם: הייתי רוצה לומר עוד דבר.

<איתן עמרם: תראו, אנחנו בשנת 2017 היום ועדיין אנחנו נמצאים במצב שאנחנו תמיד רודפים אחרי הזנב של - - -.

<איתן עמרם: אין ספק יש תקנות, יש חוקים, ואנחנו נמצאים בכנסת ובאמת רואים את העבודה שנעשתה ויישר כוח לנציגי הנציבות, שבאמת פועלים ומקדמים.

<איתן עמרם: גם אנחנו במסגרת לשכת עורכי הדין וגם במסגרות אחרות שאנחנו פועלים, אנחנו מסייעים לקדם את הדבר הזה.

<איתן עמרם: נכון, יש אמנם חוקים, צריך שאכן תהיה אכיפה ואנחנו גם נמצאים במקומות שנסייע באכיפה וכמו שחברינו אמר, אנחנו נמצאים גם - - - בית משפט במקומות שהמדינה צריכה אותנו כדי לקדם את הדבר.

<איתן עמרם: אבל נספר לכם דבר מאד טריוויאלי.

<איתן עמרם: לכם נראה להנגיש מדרכה או להנגיש דלפק או להנגיש דוכן, דבר של מה בכך.

<איתן עמרם: אני רוצה לומר לכם שעד לפני שנתיים אני לא הייתי יכול להוציא כסף בכספומט.

<איתן עמרם: זה נראה לכם תמוה, אבל הכספומטים בעיר שבה אני גר היו מוגבהים ואני עם - - - שלי או ידידתי טליה, או מי שנעזר בזה לא היה מסוגל להשתמש ולהוציא כסף הכספומט.

<איתן עמרם: איפה נשמע דבר כזה?

<איתן עמרם: אני מגיע למוסדות, גם ממשלתיים, ואני לא מצליח לעשות את העבודה שלי בתור עורך דין.

<איתן עמרם: אחרי שלמדתי והשתלמתי, עכשיו מונעים ממני לעשות את העבודה שלי.

<איתן עמרם: מדוע?

<איתן עמרם: הדלפקים גבוהים.

<איתן עמרם: כי כשאני מגיע לדואר או כשאני מגיע למקום אחר, או כשאני מגיע אפילו לבית המשפט, הדלפק נמצא בגובה של מטר וחצי.

<איתן עמרם: הוא מתאים לאדם מהיישוב ואני צריך לקחת את הטפסים ולנפנף להם, כדי שאותה פקידה או פקיד יראו אותי ויתייחסו אלי.

<איתן עמרם: זה לא הגיוני.

<איתן עמרם: אז מעבר לחוסר המודעות שבנו את זה - - - אבל יש תקנות.

<איתן עמרם: יש חוקים.

<איתן עמרם: מדוע צריך לשים מכונת צילום בגובה של מטר וחצי?

<איתן עמרם: אלה דברים שקיימים.

<איתן עמרם: ולכן אני בא ואומר תקשיבו, אתם ראיתם פה את הילדים, אתם ראיתם את העבודה שנעשתה.

<איתן עמרם: אנחנו רק צריכים לסייע עוד שלב כדי שכאן יעשו את העבודה ואנחנו בחוץ נוכל לתת להם את ההנגשה.

<איתן עמרם: נמצאת איתי חברתי עורכת הדין טליה דוד, תובעת בעיריית ירושלים ואני - - - בלשכת עורכי דין.

<איתן עמרם: שנינו סיימנו תואר ראשון ותואר שני במשפטים ועוד כמה תארים.

<איתן עמרם: להגיד לכם שהיה לנו קל במוסדות להשכלה, גם תיכונית וגם רגילה לגמרי?

<איתן עמרם: לא.

<איתן עמרם: לא היה לנו קל.

<איתן עמרם: אז אני אומר למה להמשיך ולשמר את זה.

<איתן עמרם: אין שום סיבה שלא יתנו לנו את ההזדמנות הנורמאלית, זה הכל.

<איתן עמרם: אנחנו - - - לפרוץ.

<איתן עמרם: לא צריכים טובות, לא צריכים הנחות, לא צריכים כלום.

<איתן עמרם: אנחנו רק צריכים את הכניסה.

<איתן עמרם: את סף הכניסה.

<איתן עמרם: ברגע שיאפשרו לנו גם פיזית את סף הכניסה, משם כבר נמשיך.

דוד אמסלם: תודה איתן, תודה.

דוד אמסלם: טליה, בבקשה.

<איתן עמרם: דודי, אני אומר לך, זאת המשמרת שלך.

<איתן עמרם: זה חייב וזה צריך לעמוד בסדר גודל של לקיים את זה.

<איתן עמרם: אסור לנו לפספס את ההזדמנות.

<איתן עמרם: יש מודעות.

<איתן עמרם: היום אתה רואה את כל מה שקורה עם הנכים.

<איתן עמרם: צר לנו, אבל אתם צריכים להבין שנכות היא נרכשת, היא לא מולדת.

דוד אמסלם: איתן, אני אעשה את זה יותר קצר.

דוד אמסלם: אני מבקש שאתה תפנה אלי בנושאים מאד ספציפיים.

דוד אמסלם: אני פשוט לא יודע בדיוק איפה הבעיות הספציפיות.

דוד אמסלם: אז אמרת כספומטים, אמרת מכונות צילום, איפה?

דוד אמסלם: תגיד לי.

דוד אמסלם: אני רוצה להתעסק מול מוסד-מוסד.

דוד אמסלם: הרי אם אני אצא בקריאה לא יקרה כלום.

דוד אמסלם: אז לכן אם יש בעיה בכספומטים, נקרא לממונה על הבנים.

<איתן עמרם: לקיים את מה שכתוב בתקנון.

דוד אמסלם: אז אמרתי, לקיים את מה שכתוב בתקנון זה כנראה לא יעזור לנו.

<איתן עמרם: למה, זה כן עוזר.

דוד אמסלם: אז אני אקרא לקיים את כל מה שכתוב בתקנון.

דוד אמסלם: אני מניח שאם הייתי קורא אנשים אחרים לא היו חושבים שצריך לקיים את כל מה שכתוב בתקנון.

דוד אמסלם: אותם אנשים יודעים את התקנון ולא מקיימים אותו.

דוד אמסלם: אז לכן אני אומר תפנה אלי בנקודות יותר ספציפיות.

דוד אמסלם: יותר קל לי להתמקד במשהו ספציפי.

דוד אמסלם: נגיד אתה אומר לי תשמע דודי, כספומטים, למשל מכונות צילום בבתי משפט, אז אני יודע לפנות לאנשים הספציפיים, להביא אותם, להגיד להם רבותי, למה הכספומט ככה?

דוד אמסלם: למה הדוכן ככה?

דוד אמסלם: אז יותר קל לי להתעסק איתם מאשר באופן כללי להגיד חברה, יש תקנות, תעשו את התקנות.

דוד אמסלם: בוודאי בבתי המשפט הם מכירים את התקנות, למה הם לא עושים אותן?

<שמואל חיימוביץ': למה בבית משפט יש עמדה מונמכת והיא לא מאוישת לעומת האחרות?

<שמואל חיימוביץ': יש כבר.

דוד אמסלם: אז אתה אומר לי להגיד להם לתקן את התקנות?

דוד אמסלם: יש לי קרחת רק מהדברים האלה.

דוד אמסלם: שמואל, בוא אני אלמד אותך.

דוד אמסלם: כשהיינו בצבא היו יושבים כל הפלוגה.

דוד אמסלם: היינו אומרים לפלוגה תקשיבו, אנחנו מבקשים שמישהו ייקח את פח האשפה.

דוד אמסלם: 50 חיילים יושבים, אתה מסתכל, בסוף אף אחד לא לקח את פח האשפה.

דוד אמסלם: אתה אומר משה, קח אתה את פח האשפה, הפח אשפה זז.

דוד אמסלם: אז לכן אני רוצה לכל ה-משה הזה, להגיד לו תשמע, אתה צריך את הכספומט.

דוד אמסלם: חיים, אתה תסדר את הדלפק, אז אתה תראה שהדלפק יסודר.

דוד אמסלם: בבקשה, טליה.

<איתן עמרם: אני רוצה - - -

דוד אמסלם: תכתוב לי, אני אטפל בזה.

<איתן עמרם: אני אכתוב לך, אבל - - -

דוד אמסלם: ולא 200.

דוד אמסלם: בואו נתחיל בשניים שלושה, נתקן אותם, נעבור.

<איתן עמרם: עוד דבר אחד.

<איתן עמרם: אני אומר לגבי הנגשה של בתי המשפט, הם אכן צריכים להיות מונגשים בצורה מלאה עד אוקטובר 2018.

<איתן עמרם: זה אומר גם על ה - - - ואני מתכוון לקיים כנס בנושא מוכנות הרשות השופטת, שזה הבית שלנו, לדאוג להנגשה לכל האזרחים.

דוד אמסלם: תודה.

זאב בנימין בגין: האם יש, נתחיל בעירי, ירושלים, גם נולדתי בה וגם ילדי.

זאב בנימין בגין: האם יש פקיד בעירייה שתפקידו לערוך יום יום סקירה, בדיקה, ביקור, קצין ביקורים, ולבדוק מוסד מוסד, מקום מקום, להגיש דו"ח ואנחנו מצלצלים ל-106.

זאב בנימין בגין: בדרך כלל השירות הוא טוב פה בעירייה.

דוד אמסלם: אני אתן לך את התשובה.

דוד אמסלם: קודם כל יושבת איתנו פה רותי.

דוד אמסלם: בעיריית ירושלים, מהרגע שחוקק החוק, הוקמה יחידה.

דוד אמסלם: יש מישהו שנקרא ממונה על ההנגשה, ברמת ממונה.

דוד אמסלם: דרך אגב, כשאני אומר ממונה - - -

<רות חטבי: הוא רק מנהל, לא ממונה.

דוד אמסלם: מנהל.

דוד אמסלם: אבל בכל אופן, העירייה נתנה לזה חשיבות מאד גדולה.

דוד אמסלם: אבל אותו אחד לא בא לבדוק את בית המשפט.

דוד אמסלם: בית המשפט בודק את עצמו.

דוד אמסלם: הוא בית המשפט.

דוד אמסלם: והוא לא בא לבדוק את הכנסת.

דוד אמסלם: והוא גם לא בא לבדוק את הביטוח הלאומי.

דוד אמסלם: הוא בעיקר בא לבדוק את המוסדות האחרים שהם לא ממשלתיים.

דוד אמסלם: קודם כל הוא בא לבדוק את המרחב הציבורי, את המבנים הציבוריים.

דוד אמסלם: יש בנקים.

דוד אמסלם: בנקים זה מוסד ציבורי, אבל הוא פרטי לכאורה.

דוד אמסלם: בתי קולנוע וכו'.

דוד אמסלם: תאמין לי, זה בן אדם אחד.

דוד אמסלם: איך פעם הבוס שלי אמר לי – אנחנו חמור צולע ואתם מוסיפים עליו.

דוד אמסלם: שהמדינה תדאג לשלה.

דוד אמסלם: היא חוקקה את החוק, קודם כל שהיא.

דוד אמסלם: הוא לא צריך לבדוק את זה.

דוד אמסלם: המדינה אולי צריכה לבדוק את העיריות, לא הפוך.

דוד אמסלם: קודם כל טליה, בבקשה, אחרי זה רותי.

דוד אמסלם: בבקשה, טליה.

<טליה דוד: קודם כל אני רציתי להביע ברמה האישית השתהות ענקית על המקום הזה, בהיבט שהמקום הזה מבקש שוויון בלי להגיד שוויון.

<טליה דוד: אני בת 55 ואני זוכרת, לא הייתי מעולם במוסדות, אבל יצא לי לבקר פעם באיזה שהוא מוסד כאורחת ואני זוכרת שמאז ומתמיד המדינה עשתה את המוסדות וזה היה נוראי.

<טליה דוד: זאת אומרת ההדרה, המיטה שם, על כל צעד ושעל, המיקום של המוסד, איך שהוא נראה, שעות הקבלה, השירותים שם, זה זעק אפליה, אפליה, אפליה, אפליה ברשות המדינה.

<טליה דוד: המקום הזה, אני הייתי פה לפחות 4-5 פעמים, בכל הזדמנות שיש לי, עם כל ארגון, עם העירייה ועם מקומות רבים ועם מקומות ציבוריים, אני גאה להיות במקום הזה ואני גאה להרגיש שלפחות המצב השישי עשה כברת דרך בתפיסה, כברת דרך משמעותית, שהמדינה לצערי, לפחות לפי תפיסתי, עדיין לא שם.

<טליה דוד: מבחינתי שוויון זה התפיסה ו - - -מתגבר על הפרקטיקה.

<טליה דוד: שאפו על התפיסה הזאת ועל השילוב של אנשים ללא מוגבלות שלפחות נראית, או על פי המושג - - -, כי אני חושבת שכולנו אנשים מוגבלים, בין אם - - - ובין אם לא.

<טליה דוד: על התפיסה הזאת אתה ראוי להערכה והלוואי שמוסדות אחרים ילמדו ובעיקר את המדינה, שזה השוויון.

<טליה דוד: דבר שני שאני רוצה להגיד לך דודי, ביקשת דוגמא אישית, ספציפית.

<טליה דוד: אתמול הלכנו שלושה חברים בכיסאות גלגלים ואדם, אני לא אוהבת להגיד רגיל, אבל אדם שהולך, לקולנוע.

<טליה דוד: לכאורה קולנוע, מקום רגיל, לא צריך להודיע שמגיעים לשם אנשים בצבע עור כהה או אנשים נמוכים או אנשים בכיסא גלגלים.

<טליה דוד: הגענו חדורי מוטיבציה לראות סרט והתברר לנו שהאולם-.

<טליה דוד: בוא נגיד את זה אחרת, באולמות יש בין כיסא אחד עד שניים, לעתים שלושה, אם מפרקים תוך כדי פעולה, מקום לכיסא גלגלים.

<טליה דוד: אנחנו הגענו שלושה אנשים בכיסאות גלגלים ולא יכולנו להיכנס לסרט.

<טליה דוד: אני אפילו לא יכולה לצטט את הרגשות שעלו לי באותו רגע.

<טליה דוד: זה לא נתפס לי.

<טליה דוד: פנינו למנהל המשמרת, שבעבר עזר לנו בעניין הזה, כי היה נניח עוד כיסא אחד פנוי, וניסיתי להסביר לו, להבין למה אי אפשר כשהמדינה נניח קובעת תקנות כלשהן.

<טליה דוד: זה לא העניין לממש או ליישם את החוק או את התקנה היבשה.

<טליה דוד: המהות צריכה להיאכף.

<טליה דוד: זאת אומרת אם הם משאירים שניים שלושה מקומות לאנשים עם מוגבלות, תלכו צעד אחד קדימה.

<טליה דוד: זה גם לא קדימה, בעיני זה אותו צעד.

<טליה דוד: תצרו שורה שלמה שכולה כיסאות ריקים.

<טליה דוד: ואם אני אבוא עם בן זוג יהיה לי מקום בלי שאני אודיע מראש.

<טליה דוד: ואם אני אבוא עם ארבעה חברה, יהיה לי מקום.

<טליה דוד: כמו שאתם באים עם המשפחה או עם החברים שלכם או עם הילדים, ואתם לא מעלים בדעתכם להודיע מראש.

<טליה דוד: גם אם היינו מודיעים מראש, באולם הזה אין.

<טליה דוד: יש מקסימום באולם אחד – שניים או שלושה מקומות.

<טליה דוד: אז אתה דודי מבקש דוגמא.

<טליה דוד: בתי הקולנוע, בשורה שהם מנגישים כיסא לאדם עם מוגבלות, שיש חלל, שישאירו שורה שלמה.

<טליה דוד: זאת אומרת לא שישאירו אותה ריקה לגמרי ולא ירוויחו כסף, אלא שכל השורה תהיה כיסאות ריקים, שאנחנו נוכל לבוא, ככל האדם.

<טליה דוד: כיסאות ריקים.

דוד אמסלם: הבנתי.

<טליה דוד: אפילו ברכבת ישראל היינו במצב שהיינו צריכים להודיע 48 שעות לפני שאנחנו מגיעים, כי לא הייתה לנו את הזכות הזאת להחליט מהיום למחר וצמצמו את זה ל-24 שעות.

<טליה דוד: אני רוצה להגיד לך שאני נסעתי ברכבת לפני שבוע.

<טליה דוד: אפשר להגיע גם בלי להודיע מראש והשירות הוא נפלא.

<טליה דוד: אז העניין הוא להטמיע את השוויוניות בתפיסה כאדם רגיל ולא כאדם נכה ולא כאדם עם מוגבלות.

דוד אמסלם: תודה טליה.

דוד אמסלם: רותי.

<טליה דוד: אני אשמח שתטפל בזה, אולי באיזו שהיא דרך בבתי הקולנוע.

<טליה דוד: תודה אדוני.

דוד אמסלם: טוב.

דוד אמסלם: תפני אלי באופן מסודר, בסדר?

דוד אמסלם: תכתבי לי את זה.

<טליה דוד: בסדר.

דוד אמסלם: איזה קולנוע זה היה, איפה.

דוד אמסלם: תני לי יותר פרטים.

<טליה דוד: סינימה סיטי.

דוד אמסלם: לא חשוב.

דוד אמסלם: תני לי, אני אטפל בזה מול העירייה.

דוד אמסלם: בבקשה, הנה, העירייה גם לידך.

דוד אמסלם: אם גם עובדת עירייה.

דוד אמסלם: הם לא יודעים.

<טליה דוד: מי, אני?

דוד אמסלם: כן.

דוד אמסלם: בבקשה.

<רות חטבי: טוב, אני רותי, אני מנהלת מחלקת נגישות בעיריית ירושלים בארבעה חודשים האחרונים, אז אני מראש מתנצלת.

<רות חטבי: אני כבר יכולה להגיד שעיריית ירושלים עסקה בהנגשת תחנות אוטובוס והשקיעה בזה המון המון כספית.

<רות חטבי: תחנות האוטובוס, לא כולן, נגישות.

<רות חטבי: כ-90% מהן נגישות.

<רות חטבי: מבני הציבור, כלומר בתי הספר, יש ממונה על נגישות שמתעסקת רק עם נגישות בבתי הספר וההנגשה שנעשית היום היא הנגשה פרטנית, על פי הודעות מראש של ילדים ששולחים ללמוד בבית ספר ספציפי.

<רות חטבי: אנחנו מנגישים מעברים ציבוריים.

<רות חטבי: אנחנו מנגישים אירועים.

<רות חטבי: אנחנו משתדלים.

<רות חטבי: אנחנו בעד.

<רות חטבי: אנחנו נמצאים בשלב של לימוד הנגשת האירועים.

<רות חטבי: אנחנו יודעים שהתקנות בתוקף, אנחנו עושים כמיטב יכולתנו להנגיש את האירועים בבעלות העירייה או במקום שמתבצע בהתנהלות העירייה.

<רות חטבי: 15% של מבנים נגישים במנה ראשונה מבחינתנו נגישים.

<רות חטבי: הגשנו לנציבות את המנה השנייה, שאמורה להיות נגישה עד שנת 2018.

<רות חטבי: כל מקום שאנחנו מפרקים, במרחב הציבורי, כל העבודות שנעשות על ידי חברות הבת או על ידי עיריית ירושלים, אנחנו עושים את העבודות כבר נגישות לחלוטין.

<רות חטבי: אפשר לראות את זה בדוגמאות בולטות ברחוב ינאי, ברחוב שלומציון.

<רות חטבי: אלה עבודות שנעשו עם המון המון השקעה כספית.

<רות חטבי: אלה הדוגמאות כמובן.

<רות חטבי: אנחנו מחלקת נגישות.

<רות חטבי: זאת אומרת פניות של ציבור.

<רות חטבי: בגלל שהמודעות של הציבור נעשתה מאד מאד גדולה במהלך השנים, אנחנו עונים על תלונות או על פניות, יותר נכון, של אנשים עם מוגבלות, אם זה דרך מוקד 106.

<רות חטבי: לשכת ראש העיר הקימה צוות מיוחד שמטפל בכל פניות הציבור, כאשר לנו מפנים את כל הפניות בנושא נגישות.

<רות חטבי: אנחנו מסמנים מקומות חנייה לאנשים עם מוגבלות גם בביתם, בהתאם.

<רות חטבי: אני יודעת ש - - - על פי חוק, אבל אנחנו היום כן מבקשים מסמכים, לראות שהבן אדם הוא אכן נכה.

דוד אמסלם: אגב, פה שאפו לעיריית ירושלים, באמת בנושא של הקצאה למקומות חנייה לנכים.

דוד אמסלם: הם לא חיכו לחוק.

דוד אמסלם: שנים, נכה, בדרך כלל נכה בגפיים, שאהיה פונה לעירייה, העירייה הייתה באה ומתקינה לו ובאמת שאפו גדול לעירייה.

<רות חטבי: - - - יש לנו רחובות שלמים שיש שם המון המון נכים וכבר אין מקום לסמן, כמו ברחוב הורקניה.

<רות חטבי: יש לנו פניות גם בגלל שהאוכלוסייה מתבגרת וגם בגלל כנראה שאנשים - - -, אבל יש מקומות שכבר אי אפשר לבצע.

<רות חטבי: יש לנו באמת המון המון פניות להנמכת אבני שפה.

<רות חטבי: בכל הצמתים אנחנו משתדלים לעשות הנמכת אבני שפה.

<רות חטבי: לפעמים הביצוע לא נעשה טוב, אבל כשפונים אלינו אנשים עם מוגבלות אני משתדלת באופן אישי להיפגש איתם, לראות בדיוק מה הבעיה ולתת הנחיות להחזקה אצלנו לבצע את התיקונים, את ההתאמות, הסרת תמרורים בדרך שהיא לא נגישה.

<רות חטבי: לפעמים אתה רואה תמרור של לא יודעת מה, עצור או משהו שנמצא באמצע הדרך הנגישה, שזה מפריע לאנשים - - - וכל שכן למי שמתנייד בכיסא גלגלים.

<רות חטבי: אשמח לענות על שאלות.

<משה בר: דודי, אפשר לשאול שאלה.

דוד אמסלם: בבקשה.

<משה בר: רציתי לשאול שאלה.

<משה בר: בגן הורדים יש שירותים ומסומן שם שירותים לנכים.

<משה בר: אני הייתי שם, אין שירותים לנכים.

<משה בר: יש שירותים עם שלוש מדרגות.

<משה בר: אני במקרה יש לי אישור קבוע לכנסת, אז יכולתי עוד להיכנס לכנסת לעשות את צרכי, מה עם נכה שאין לו?

<משה בר: אני מגיע מבת ים והיה שלט והשירותים לא קיימים.

<רות חטבי: קודם כל אני אבדוק את זה, את השירותים בגן הורדים.

<רות חטבי: מעבר לזה, אנחנו עושים עכשיו סקר אצלנו, סקר של נגישות של מבני השירותים בירושלים.

<רות חטבי: אנחנו מחכים לתוצאות.

דוד אמסלם: תודה רותי.

<שמואל חיימוביץ': מה לגבי חניות על מדרכה, שמפריעים לתנועת עיוורים?

<רות חטבי: זה מקרה כואב מאד מאד.

<רות חטבי: מהנדס העיר, שהוא בעצם הבוס הישיר שלי, מקיים שולחן עגול פעם בחודש בנושא נגישות.

<רות חטבי: השבוע, ביום שלישי הקרוב, הנושא שיעלה לשולחן העגול זה אכיפת החנייה בגלל מכוניות שחונות על המדרכות.

<רות חטבי: זה נושא שהוא חם מאד אצלנו גם, כי אני מקבלת המון תלונות וגם כי הוגשה נגד עיריית ירושלים תביעה בבית המשפט בנושא הזה.

<רות חטבי: דרך אגב, לפי מה שהתרשמתי, הבעיה קיימת בכל הרשויות המקומיות ולאו דווקא רק בירושלים.

<רות חטבי: לא שזה בסדר.

<שמואל חיימוביץ': צריך לפתור את זה בכל הארץ.

<משה בר: סליחה, אני יכול לשאול שאלה?

<רות חטבי: אני חושבת שכשפוגעים ב - - -

דוד אמסלם: אני רוצה להתקדם.

<משה בר: לא, רק לשאול אותה אם בשולחן העגול יש גם נכים?

<רות חטבי: השולחן העגול זה שולחן, וקודם כל אם אתה רוצה אתה מוזמן.

<משה בר: חשוב מאד שיהיה נציג של נכים.

<רות חטבי: זה שולחן עגול שמתקיים באופן קבוע פעם בחודש, עם האנשים שעובדים עם העירייה וכל המחלקות - - - כאשר לכל אירוע אני מזמינה אנשים ספציפיים.

<רות חטבי: למשל בשבוע הזה אני מזמינה את יוסי סעדון, שהוא יושב ראש קהילתי של גוננים בירושלים, שהוא בעצם מתעסק בנושא הזה של חנייה על מדרכות.

<רות חטבי: זהו.

<משה בר: אני אשמח להגיע.

דוד אמסלם: תודה.

דוד אמסלם: שמואל, רצית להגיד משהו?

<שמואל חיימוביץ': כן.

<שמואל חיימוביץ': אני אמרתי משהו כשלא היית פה, אז אני מציע לקרוא אחר כך מהפרוטוקול.

דוד אמסלם: טוב, תודה.

דוד אמסלם: כן, בבקשה.

<ורוניקה מילר: אני ורוניקה מילר, מנהלת מהנדס ראשי של משרד הרווחה.

<ורוניקה מילר: קודם כל אנחנו גם מייצגים את משרדי הממשלה, שיש כאן כמה נציגים.

<ורוניקה מילר: - - - יותר מחמש שנים מייצגת במשרד, בפרויקט - - - כשדיור ממשלתי מבצע הנגשה, אז כל ה - - -.

<ורוניקה מילר: אז זה לשאלה למי לפנות במקרים שמדובר על נכסי מדינה.

<ורוניקה מילר: כמובן שיש תלונות ו - - - משרדי ממשלה על תקציבים שחסרים.

<ורוניקה מילר: אין מה לעשות.

<ורוניקה מילר: זה תקציב מדינה ואנחנו פועלים במסגרת התקציב שלנו.

<ורוניקה מילר: אני רוצה קודם כל לומר שזו פעם שנייה שאני פה.

<ורוניקה מילר: הפעם הראשונה הייתה בחדר הזה, ב - - - .

<ורוניקה מילר: לא זכיתי לראות ואני מבטיחה שאני אבוא לפה עם הצוות שלנו, הצוות ההנדסי, כדי ללמוד מהמקום הזה.

<ורוניקה מילר: מקום מדהים.

<ורוניקה מילר: אני חושבת שבאמת ו - - - על זה שהכנה טבעית ותחזוקה טבעית של המבנה אלה העלויות הגדולות ואנחנו יודעים את זה כמהנדסים.

<ורוניקה מילר: אנחנו יודעים שלא מספיק לבנות ולהנגיש מקום על ידי זה שצריך לתחזק אותו ולזה התקציבים החסרים היום גם ב - - -

דוד אמסלם: ורוניקה, יש לי שאלה.

דוד אמסלם: תראי, אני לא עבודה ורווחה, אבל בעיקרון, מי אמור לטפל בילדים מהסוג הזה.

דוד אמסלם: המדינה?

דוד אמסלם: נניח שהוא לא נמצא.

<ורוניקה מילר: קודם כל כן.

דוד אמסלם: אני שואל.

<ורוניקה מילר: לפי דעתי כן.

דוד אמסלם: מי, המדינה?

<ורוניקה מילר: המדינה, אם לא היו - - -

דוד אמסלם: שאלתי.

<ורוניקה מילר: בסדר.

דוד אמסלם: רק שנייה, אני רוצה להבין את העיקרון.

דוד אמסלם: אנחנו עשינו וגם עשיתי סיור בשק"ל, בעמותה שמטפלת בילדים אחרים.

דוד אמסלם: גם הובלנו חוק לגבי הנושא שבכלל, עוד הם משלמים ארנונה על הבתים של הנכים.

דוד אמסלם: אבל היום ברוך השם סידרנו את זה כבר גם בחוק וכו'.

דוד אמסלם: אני שואל שאלה אחרת, גם שם.

דוד אמסלם: איך יכול להיות שבשוטף הוא אמור להביא 70% מעלויות ההפעלה.

דוד אמסלם: זאת אומרת מה?

דוד אמסלם: המדינה מה?

דוד אמסלם: מה, היא מרוויחה כסף על זה שהוא מפעיל?

דוד אמסלם: קודם כל שהיא תשלם כמה שזה עולה.

דוד אמסלם: עזבו את הבניין.

דוד אמסלם: אם זה עולה 100 שקלים, שתשלם.

דוד אמסלם: אלא אם כן המדינה לא נותנת כמעט כלום והיא אומרת שהיא עושה.

<ורוניקה מילר: היא לא אומרת, היא אומרת את מה שיש לה תקציבית.

<ורוניקה מילר: אם אתם בכנסת תתנו תקציבים לתחום הרווחה, אנחנו רק נשמח.

דוד אמסלם: תראי, אני לא שר הרווחה, את יודעת.

דוד אמסלם: אני יושב ראש ועדת הפנים.

דוד אמסלם: אני רוצה להבין אם הסל הזה, בעצם שהמדינה מתקצבת אותו, זה 30% מהסל שהוא מפעיל, אז מה המדינה מתקצבת?

דוד אמסלם: שהילד מגיע לכאן ומה הוא אמור לעשות?

דוד אמסלם: לשבת שלוש דקות וללכת הביתה?

דוד אמסלם: אני שואל.

דוד אמסלם: זה ה-30%.

<ורוניקה מילר: שה - - - יגיע לוועדת כספים דרכך, זה מה ש - - -.

<ורוניקה מילר: אני דווקא מסתכלת על - - -

<טלי אלון: אני רק אוסיף.

<טלי אלון: אני טלי, גם כן ממשרד הרווחה, אני מתחום המוגבלויות.

<טלי אלון: המדינה, המשרד בעצם מתקצב את התכנית, את עלות הפעלת התכנית במקום.

<טלי אלון: אנחנו ראינו בשלוה את התכניות היפות שקיימות - - - יום שירות ארוך, הנופשונים.

<טלי אלון: כל אלה בעצם באים בהורדות שמשרד הרווחה מתקצב עבור כל ילד שנמצא בתכנית.

<טלי אלון: נכון שהמשרד, כמו שציינו פה, לא יכול, לא מתקצב את כל העלויות של המבנה, אבל המשרד בהחלט מתקצב את הפעלת התכניות שקיימות פה ושנותנות מענה ל - - -

דוד אמסלם: בואי נניח - - -

<טלי אלון: לא את ההחזקה, את הפעלת התכנית.

דוד אמסלם: אני רוצה להבין.

דוד אמסלם: נניח שהמבנה לא קיים.

דוד אמסלם: נניח קלמן לא קיים.

דוד אמסלם: הילד הזה, מה הוא אמור?

דוד אמסלם: מה זאת אומרת, הוא אמור להביא את הכיתה מהבית ולהגיד חברה, יש רק תכנית.

דוד אמסלם: אני רוצה להבין.

דוד אמסלם: אני שואל, הרי אני נמצא בשק"ל והם אומרים לי אותו דבר, תשמע דודי, אנחנו אמורים להביא 40% מהתקציב.

דוד אמסלם: אני לפעמים שואל את עצמי - - -

<טלי אלון: כי - - -

דוד אמסלם: לא הבנתי.

דוד אמסלם: נניח שהאנשים האלה לא היו, אז מה זאת אומרת?

דוד אמסלם: בגלל שהם נמצאים, בעצם המדינה זורקת עליו את העול ויוצאת החוצה?

<ורוניקה מילר: לא, אז באמת השאלה מי צריך להביא את התקציבים האלה.

<ורוניקה מילר: זה לא שמשרד הרווחה לא רוצה לתת תקציבים.

<ורוניקה מילר: התקציבים האלה צריכים להיות מתוכננים.

דוד אמסלם: ורוניקה, אני אגיד כזה דבר, אני רק מציף את השאלות ואני לא מצפה מכם לתת את התשובות, בגלל שזה לא אתם.

דוד אמסלם: אבל לפעמים אתם צריכים להבין מה תחושת התסכול שלי בעניין הזה.

דוד אמסלם: אם המדינה לא רוצה, שתבוא, תשים על השולחן ותגיד אני לא רוצה ואז הציבור יבחר.

דוד אמסלם: יכול להיות שהוא לא יבחר את הממשלה הזאת.

דוד אמסלם: יגיד רבותי, אתם אנשים רעים, אם אתם לא דואגים לאנשים המסכנים, אל תהיו בממשלה.

דוד אמסלם: אבל לא יכול להיות שאנשים בעצם מקיימים את זה בכוחות עצמם והמדינה באה ונסמכת עליהם, כאילו הם האחראים.

דוד אמסלם: ואני אומר לכם, כמעט כל מוסד שאני הולך אליו, שהוא עמותה, כל מוסד ואני מבקר, תיקחו בחשבון, אני מבקר פעם בשלושה שבועות, חודש, במוסד.

דוד אמסלם: ובכל מוסד שאני הולך אליו, זה או שהמוסד מביא 80% או שהוא בעצם מביא 40%.

דוד אמסלם: כמעט לא ראיתי מוסד שאומר אתה יודע מה, דודי, אנחנו מביאים רק איזה 10% מלמעלה.

דוד אמסלם: באמת המדינה, כל הכבוד לה, מתקצבת אותנו, אנחנו מביאים את הצ'ופרים קצת, אתה יודע, את הסוכריות טיפה, שיהיה להם קצת יותר נחמד.

דוד אמסלם: זה בדיוק הפוך.

דוד אמסלם: בדרך כלל האנשים מביאים את הרוב והמדינה נותנת קצת ואומרת גם אני שותפה.

דוד אמסלם: לפעמים אני שואל את עצמי, זה הזוי.

דוד אמסלם: המדינה, הרי זה עסק שלה.

דוד אמסלם: מה?

<טלי אלון: ה-א'-ב' לפי התקצוב - - -

דוד אמסלם: אמרתי, אתם לא הכתובת.

<ורוניקה מילר: כן חשוב לי לסיים את התשובה.

<ורוניקה מילר: אני חושבת וקודם כל ראינו כאן הרבה יוזמות ויזמות עסקית אפילו, - - - תקציבים - - - ואני חושבת המקום הזה כבר יכול להיות כמרכז למידה הן בתחום פעילות ותכניות וגם בתחום הנדסי, לכל הארץ.

<ורוניקה מילר: חבל שאין כאן נציגי רשויות חוץ מהשלטון המקומי.

<ורוניקה מילר: אני שמחתי שאתם פה, כי גם - - -

דוד אמסלם: אני אסכם את זה.

<ורוניקה מילר: ו - - - ירושלים.

<ורוניקה מילר: באמת יש, - - - רעיון - - -

דוד אמסלם: כן, בבקשה אברהם.

אברהם נגוסה: אמרת שאת מפקחת במשרד הרווחה.

אברהם נגוסה: מדינת ישראל היא מדינת רווחה.

אברהם נגוסה: היא אמורה לדאוג לאנשים שזקוקים לרווחה.

אברהם נגוסה: את יכולה לעדכן אותנו כמה מוסדות כאלה קיימים, שהוקמו ומנוהלים על ידי משרד הרווחה?

<טלי אלון: הממשלתיים?

אברהם נגוסה: ממשלתיים.

<טלי אלון: ורוניקה יודעת.

<ורוניקה מילר: - - -מדינה יש 29, מתוכם 17-18 פלוס מינוס מופעלים גם על ידי צוות ממשלתי, חלק בעמותות ציבוריות, אבל אחרים זה הפעלה פרטית, בגלל שבאיזו שהוא שלב המדינה הרגישה ש - - -

אברהם נגוסה: לא, אבל ביוזמה של המדינה הוקמו למשל - - -

<ורוניקה מילר: זה מה שאני אומרת.

<ורוניקה מילר: אצלנו במשרד הרווחה אנחנו מדברים.

<ורוניקה מילר: בסביבות 19.

דוד אמסלם: זה לא דיון בוועדת הרווחה, אבל בגדול אני רק אומר לך, ככלל, כמעט בכל סוגיות הרווחה, כשהמדינה הייתה עם קום המדינה מה שנקרא, היא הייתה מדינה מאד ענייה, דאגה למוסדות האלה.

דוד אמסלם: ככל שהיא התעשרה היא נטשה אותם.

דוד אמסלם: ואם אתה תרצה לבדוק, גם מה שהם בעצם מחזיקים זה מוסדות מאד ישנים שאני מניח קמו אי שם, הוקמו בשנות ה-50 וה-60.

דוד אמסלם: אם היינו צריכים להקים את המדינה היום, אני מניח שאף מוסד כזה לא היה קם.

דוד אמסלם: תודה רבה ורוניקה.

דוד אמסלם: אני רוצה לפנות למשרד הפנים.

דוד אמסלם: הם פה?

דוד אמסלם: טוב, הוא כנראה התעייף מהסיור והלך.

דוד אמסלם: כן, ראיתי אותו.

דוד אמסלם: רבותי, עוד מישהו רוצה לומר משהו לפני שאני מסכם ברשותכם?

דוד אמסלם: קודם כל לפני שאני שוב פעם מודה לאכסניה, אז אלף אני מבקש ממך יוסי.

דוד אמסלם: קודם כל אני מציע שתבקש מיושב ראש השלטון המקומי, אני מציע לו לעשות סיור או אפילו ישיבה פה, של השלטון המקומי במקום הזה, לנשמה.

דוד אמסלם: מעבר לזה, אני עכשיו רוצה לתרגם את זה למהלכים יותר פרקטיים.

דוד אמסלם: אני חושב שהאכסניה פה היא אכסניה שאפשר להשתמש בה.

דוד אמסלם: יש פה אולם אירועים, יש פה חדרי הרצאות.

דוד אמסלם: המקום הזה גם מבחינתי צריך לדאוג למשאבים למקום, זה גם הזדמנות באמת מה שנקרא באירועים כולם נהנים ובאמת אני מבקש מכם שתגידו את זה לחיים, בקשה אישית שלי, שיתאם עם קלמן.

דוד אמסלם: אני מניח שהם מאד מאד ישמחו לארח כאן את כל ראשי הערים בארץ.

דוד אמסלם: בכלל, את עובדי השלטון המקומי, לאיזה שהוא יום שתעשו כאן איזה שהוא דיון של השלטון המקומי.

דוד אמסלם: לגבי הנושא שאמרתי לגבי השלטון המקומי, זה כמובן תופס גם לגבי משרד הרווחה שיישב כאן.

דוד אמסלם: הייתי מביא את כל משרדי הממשלה, אבל הם לא פה.

דוד אמסלם: אז כמובן גם אתם תשדלו לעשות כאן.

דוד אמסלם: יש פה אולמות וכו'.

דוד אמסלם: אנחנו מדי פעם רוצים לעשות כנס כזה, כנס אחר, לדבר עם עובדים, אז באמת זו הזדמנות.

דוד אמסלם: לגבי הנושא של הדיון עצמו, הנושא של ההנגשה.

דוד אמסלם: אז באמת איתן, אתה תרשום לי שלוש נקודות, לא יותר.

דוד אמסלם: אנחנו נתקדם בקצב של שלוש נקודות.

דוד אמסלם: אחרת אם תביא לי 20, אני אגמור את זה בעוד 30 שנה.

דוד אמסלם: אז אנחנו נתקדם צעד צעד, בסדר?

דוד אמסלם: תכתוב לי שלוש נקודות שהכי מפריעות לכם ואני אעשה על כל נקודה מפגש בפני עצמו ואנחנו ננסה לקדם את זה צעד אחר צעד.

דוד אמסלם: חיים, מבחינתי גולת הכותרת זה שלכם.

דוד אמסלם: אני רוצה לקבל את המסמך הזה.

דוד אמסלם: אני רואה אותו כנושא אסטרטגי, בגלל שכפי שאמרתי קודם, זה לא הגיוני וזה גם לא מעשי.

דוד אמסלם: אתה יודע, היינו כאן בקומה שבעצם הייתה קומה שלישית כאן כמדומני, שהיא ייצגה את עולם החלומות.

דוד אמסלם: אגדות.

דוד אמסלם: קומה רביעית זה קומת האגדות, אז כנראה הממשלה בקומת האגדות, או הכנסת, שהיא מחוקקת חוק שהעלות שלו עשרות מיליארדי שקלים והיא מצפה שהארנונה תממן את זה.

דוד אמסלם: זה משהו אבסורדי.

זאב בנימין בגין: יש לך עוד שני דיונים על ארנונה בקרוב.

דוד אמסלם: כן, כן.

דוד אמסלם: אני מקווה שלא, אתה יודע, טוב שלא העמיסו גם את ה-F35 גם על הארנונה.

דוד אמסלם: לפעמים אני שואל את עצמי כמה ארנונה כבר גובים שהם מעמיסים עליה את הכל?

דוד אמסלם: אז לכן מבחינתי אני חיכיתי לדיון הזה כבר הרבה זמן, בגלל שאני חושב שזה הסיפור.

דוד אמסלם: אני חושב שצריך להכניס את הממשלה לתוך האירוע הזה בשותפות כזאת או אחרת.

דוד אמסלם: זו תכנית רב שנתית.

דוד אמסלם: אי אפשר גם שהחוק ייכנס לתוקף, מה זאת אומרת שראשי ערים עוד שנתיים יתחילו להיות עבריינים.

דוד אמסלם: הרי זה כבר כמעט אחריות פלילית שעוד מעט ישימו.

דוד אמסלם: אולי יכניסו אותם לבית סוהר על זה.

דוד אמסלם: אז זה דבר שאני באמת רוצה והכי חשוב לי לקדם את זה, גם את הסיפור של החקיקה.

דוד אמסלם: כנראה שנצטרך איזו שהיא דחייה, אבל בעיקר ובעיקר להכין תכנית עבודה מסודרת עם משאבים מגובים, אחרת אנחנו סתם מדברים.

דוד אמסלם: כשהממשלה היא חלוץ מרכזי בסיפור הזה.

דוד אמסלם: בוודאי.

דוד אמסלם: זה לא קשור.

דוד אמסלם: הממשלה מכרה את הקרקע בזמנו.

דוד אמסלם: הרי מדובר, לשאלתך - האזורים החדשים הם מסודרים.

דוד אמסלם: הם לא הבעיה.

דוד אמסלם: אבל מה לעשות, ברוב המדינה זה לא אזורים חדשים.

דוד אמסלם: בזמנו המדינה הרי מכרה את הקרקע, לקחה את הכסף, עשתה איתו מה שעשתה והיא שותפה לעניין הזה גם היום.

דוד אמסלם: אז לכן אני רואה אותה, כחלק מהאחריות שלה הכמעט ישירה, היא של הממשלה.

דוד אמסלם: היא כבר נכנסה לתוך המציאות הזאת, ולא יכול להיות שאתה פתאום משאיר את הבעיה בתוך העיר ואתה מתקדם.

דוד אמסלם: זה לא הגיוני.

דוד אמסלם: לכן זה מבחינתי הנושא הכי מרכזי, הכי חשוב בדיון הזה.

דוד אמסלם: בגלל זה גם אני עשיתי אותו.

דוד אמסלם: אני רוצה להתחיל להתניע מהלך בעניין הזה.

דוד אמסלם: לסיום, אני שוב פעם רוצה לסגור את הדיון עם קלמן.

דוד אמסלם: באמת קלמן, אני מודה לך בשם עם ישראל.

דוד אמסלם: באמת.

דוד אמסלם: אם אני יכול לייצג, אני לפחות נציג ציבור.

דוד אמסלם: אתה איש מיוחד.

דוד אמסלם: אתה בן אדם מיוחד.

דוד אמסלם: דרך אגב, רק אנשים מיוחדים יכולים לעשות את הדברים האלה, לטעמי.

<קלמן סמואלס: אני אשמח להיות שותף בכל דבר שנוכל לעזור.

<קלמן סמואלס: אנחנו עושים את זה כל היום בחינם.

<קלמן סמואלס: רק רוצים לעזור.

<קלמן סמואלס: לא כל אחד יבנה מרכז כזה - - - לקחת קצת צבע וקצת משהו איפה שהם יהיו.

<קלמן סמואלס: אנחנו פה לעזור.

דוד אמסלם: וכאן אני רוצה להודות לך על כל מה שאתה עושה, כפי שאמרתי, בשם עם ישראל.

דוד אמסלם: אתה באמת מטפל במלאכים שהמדינה השאירה אותם אי שם מאוחר ואתה שם אותם בפרונט ואתה שם אותם בחזית בעקבות המקרה הפרטי שקרה לך וכאן גם תודה ליוסי.

דוד אמסלם: זכויות יסוד בעניין הזה, בגלל, בוודאי עדיף שזה לא היה קורה, אבל מאחר שזה קרה, אז הוא גרם לכל התהליך וכל המצווה הענקית הזאת, המצוות הענקיות שאתם עושים כאן.

דוד אמסלם: אז באמת אני אומר לך, זה אולי אחד המפעלים הכי מרגשים שהכרתי בחיים שלי.

<קלמן סמואלס: אני רק אסיים עם מה שקורה עם יוסי.

<קלמן סמואלס: כשאתם יוצאים מהמקום ונכנסים, אתם תראו פסל של יד שבשפת הסימנים הבינלאומית זה – ILU – I LOVE YOU.

<קלמן סמואלס: היד זו היד של יוסי.

<קלמן סמואלס: זה הפסל של יוסי.

<קלמן סמואלס: אף אחד לא יודע, אבל הוא הסיבה למסיבה.

דוד אמסלם: נכון.

<קלמן סמואלס: בעיית התקשורת שלו, זה מה שגרם לנו להבין ולעשות.

<קלמן סמואלס: אז אנחנו לא מפרסמים את זה, אבל היד היא בעצם היד שלו.

דוד אמסלם: הוא לא יודע, אבל יש לי את היד הזאת כבר 10 שנים בבית, תלויה במטבח.

דוד אמסלם: אז אלף אני באמת מודה כמובן לחברי הכנסת שהגיעו לסיור.

דוד אמסלם: באמת אני רוצה לומר ואני פתחתי ואמרתי, זה לא - - - .

דוד אמסלם: רוב חברי הכנסת לא מגיעים לסיורים האלה שלי.

דוד אמסלם: אני לא יודע למה.

דוד אמסלם: אני אולי אכתוב על זה איזה שהוא פרק פעם, כשאני אעזוב את הכנסת, אבל האנשים – גם אברהם וגם עבדאללה, כמעט בכל סיור שקשור לילדים או לאנשים שבוא נגיד הייתי קורא לזה יותר סיורים לנשמה, אז הם משתדלים לבוא ובאמת שאפו לכם ותודה רבה.

דוד אמסלם: כמובן לכל מי שהשתתף כאן, משרדי הממשלה, השלטון המקומי, באמת תודה רבה לכם.

דוד אמסלם: רק צריך לקחת את זה קצת קדימה.

דוד אמסלם: זאת אומרת גם אנחנו בממשלה, לאן אני מכוון, בסוף למה היה חשוב לי לבוא?

דוד אמסלם: יכולתי הרי לעשות את הדיון הזה בכנסת.

דוד אמסלם: דרך אגב, יכול להיות שהיו באים יותר חברי כנסת בגלל שבכנסת אם הם באים יש להם חנייה.

דוד אמסלם: הם לא ידעו שגם פה יש להם חנייה.

דוד אמסלם: היה לי חשוב שהפקידים והממשלה יבינו את הסטנדרט, לאן צריך למשוך.

דוד אמסלם: לא צריך לבנות מוסד בקומה ראשונה.

דוד אמסלם: אנחנו כבר בקומה ה-20.

דוד אמסלם: יש לנו בניינים, יש לנו כבר סטנדרטים אחרים.

דוד אמסלם: לא צריך את המינימום של ה-100 שקלים ולהסתפק בזה בגלל שאין תקציב.

דוד אמסלם: יש תקציבי מדינה.

דוד אמסלם: אני תמיד אומר את זה, למדינת ישראל יש הרים של כסף.

דוד אמסלם: תאמינו לי.

דוד אמסלם: יש הרים של כסף.

דוד אמסלם: ובסוף צריך לתת לילדים האלה ברמה הכי גבוהה, יותר מאשר מגיע לילדים הרגילים.

דוד אמסלם: לכן אני אומר שהיה לי חשוב שתראו לאן אנחנו צריכים לשאוף בדברים האלה.

דוד אמסלם: אם נשאף לשלוה, אז אולי נקבל 80% משלוה.

דוד אמסלם: אבל אם נשאף למשהו יותר נמוך, אז נקבל כמעט בתחתית.

דוד אמסלם: לכן אני אומר שזה תלוי בכם.

דוד אמסלם: הפקיד בסוף קובע הכל.

דוד אמסלם: אם אתם תתעקשו שזה לא יהיה בסטנדרטים, אז זה לא יהיה.

דוד אמסלם: ובסוף אם תתעקשו שהשר, זה הכסף שאנחנו רוצים, בסוף הוא יביא את זה, בגלל שאין לו ברירה.

דוד אמסלם: וזה מתחיל כאן.

דוד אמסלם: אצלכם.

דוד אמסלם: אתם קובעים את הילדים הבאים שלא נמצאים בשלוה.

דוד אמסלם: המקום פה מוגבל ל-1,100 ילדים, 1,200 ילדים.

דוד אמסלם: תבואו לפה אחרי הצהריים, תראו מה קורה כאן.

דוד אמסלם: רוב הפעילות במאסות הגדולות היא מהשעה אחת.

דוד אמסלם: אנחנו צריכים למשוך לשם, לסטנדרט הזה.

דוד אמסלם: זה תלוי בכם ואנחנו רוצים להביא את זה לשם, בוודאי במוסדות של הילדים בעלי הצרכים המיוחדים.

דוד אמסלם: שוב פעם אני מודה לכולם על הסיור המדהים הזה.

דוד אמסלם: כל פעם שאני נכנס לפה זה עושה לי - - - עוד.

דוד אמסלם: באמת.

דוד אמסלם: למרות שהייתי פה כבר הרבה פעמים, אבל כל פעם זה עושה לי עוד יותר טוב.

דוד אמסלם: אז גם הפעם.

דוד אמסלם: אז קלמן, אני אוהב אותך.

דוד אמסלם: אתה בשבילי בן אדם שאני מעריץ ובאמת אני לרשותך בכל דבר ועניין, 24/7 בכל נושא.

דוד אמסלם: תודה רבה לכולם.

דוד אמסלם: שבוע טוב שיהיה.