ועדת הפנים והגנת הסביבה, כנסת 20, פרוטוקול מספר 426, 2017-06-15 10:00

דוד אמסלם: רבותיי, אני אגיד כמה מילים ואחרי זה אני אעביר, כי זו ישיבה רשמית של הוועדה.

דוד אמסלם: ועדת הפנים יוצאת מדי פעם בפעם, לא הרבה, אין לנו הרבה זמן לזה, לסיורים בארץ, וכאן באמת נעניתי לבקשתו של מוטי, שאני מכיר אותו גם ברמה האישית ומאוד מעריך אותו, וקבענו סיור לוועדה כאן.

דוד אמסלם: לכן אני גם מתכבד לפתוח את ועדת הפנים והגנת הסביבה היום פה במועצה האזורית הגליל התחתון.

דוד אמסלם: מכאן אני מעביר אליכם את רשות הדיבור וההובלה של כל היום הזה.

דוד אמסלם: בגדול אנחנו כאן גם לשמוע, גם להתרשם וגם לבדוק מה אנחנו יכולים לסייע, אז זה בסדר לבקש מאיתנו, בגלל שזה התפקיד שלנו, מוטי, בשביל זה אנחנו גם באים.

דוד אמסלם: אם יש בעיה כזו או אחרת זה הזמן.

<מוטי דותן: אני תמיד, הפחד שלי שלא יפריעו לי.

דוד אמסלם: לא, אין בעיה.

דוד אמסלם: זה נכון, אבל מדי פעם צריך גם לסייע, יש דברים ברגולציה שמפריעים, לא רק לך, מפריעים.

דוד אמסלם: אתה יכול להיות כדוגמה למה קורה בכלל בנושא הזה בארץ, אז בשביל זה אנחנו מגיעים, מתרשמים ובסך הכול אני מאוד שמח להיות כאן בגלל שאני מאוד אוהב את מוטי.

<מוטי דותן: תודה.

דוד אמסלם: בבקשה, מעכשיו זכות הדיבור שלכם.

<מוטי דותן: אני אגיד, אל"ף, ועדת הפנים ואיכות הסביבה היא ועדה שנוגעת באמת בחיים השוטפים של כל אזרח במדינת ישראל.

<מוטי דותן: לצערי לא אפשרו לי מספיק זמן, אני רציתי לצאת לשטח, קצת חם, אבל אני מקווה שמהטעימה הקטנה יהיה לכם חשק לעשות פה עוד פעם את הוועדה אצלנו, אנחנו נשמח.

<מוטי דותן: לפני שאני מציג אני אשתדל להיצמד לסדר היום, אני אתחיל בהצגת המועצה, מפה נצא לכפר הנוער כדורי, לא נעשה סיור בכפר, בגלל חוסר זמן, אבל אני כן רוצה שתראו בית ספר לאוטיסטים שהמועצה הקימה לפני שלוש שנים.

<מוטי דותן: זה בא בעקבות כתבה שהייתה בטלוויזיה, שבהרצליה התושבים זעמו שרצו לפתוח שם, אמרתי 'לא בבית ספרי', פניתי למשרד החינוך, כי אני יודע שיש חוסר וכל השאר היסטוריה.

<מוטי דותן: בנינו בית ספר לתפארת, יש שם ילדה אחת מגליל תחתון, כל השאר מכל הגליל, מבית שאן עד רמת ישי, כשגם השגנו לשם תרומה מאוד גדולה ממשפחה מארצות הברית.

<מוטי דותן: אתם תראו את הפסיליטיז, מכל אירופה באים לראות את בית הספר הזה.

<מוטי דותן: אנחנו משם נמשיך לעוד מקום שנקרא כפר נופש לילדים חולים במחלות מסכנות חיים.

<מוטי דותן: אתם מכירים את זה ודאי דרך חיים טופול.

<מוטי דותן: בדרך נדבר, אני אספר לכם על ההרחבות, כי אנחנו לא נספיק לראות הכול, ומשם נגיע למקום מדהים, שזו פנימייה לנוער חרדי נושר, מוסד שמשנה את המציאות של החברה החרדית אצלנו.

<מוטי דותן: אתם תראו מקום מרגש מאוד, נדבר על זה, הוא כבר עובד מעל שמונה שנים, לא מדברים על זה כל כך כי יש רבנים שעדיין, אתם מכירים את זה, החבר'ה שם זה משפחות חרדיות, שמתגייסים לצבא, אבל מתחילה להיות פתיחות.

<מוטי דותן: אם יהיה זמן ויהיה לכם חשק נלך גם לקבר יתרו, שזה גם בתחום המועצה.

<מוטי דותן: בלי לפגוע בעפיף, יתרו בכלל הוא יהודי, הדרוזים גנבו לנו אותו.

<עפיף עמר: לפחות דבר אחד גנבנו.

<מוטי דותן: זה המקום המקודש ביותר לדרוזים ואני תמיד אומר שאני מתקנא, הלוואי שאנחנו היינו יודעים לשמור על מקומות קדושים כמוהם.

<מוטי דותן: אז יש לכם מסכי טלוויזיה ואנחנו נציג את המועצה.

<מוטי דותן: כמו שאתם יודעים, מועצות אזוריות בארץ נבנו בתחילת שנות ה-50 על פי מפתח פוליטי, לא על פי שום מפתח הגיוני.

<מוטי דותן: אתם תראו את המועצה המשוגעת, למה אנחנו מועצה מושבית, אמרו מושבים, אז לקחו, אין שום היגיון.

<מוטי דותן: זה בערך כמו הגבול שלנו עם מצרים, מי שמכיר, אם היו מסיטים את הגבול עוד קילומטר דרומה יש לנו גבול טבעי, ואדי טיראן, אבל בגלל אגו הגבול נקבע איפה שהוא נקבע.

<מוטי דותן: הגבול עם מצרים מאוד קשה לשמירה ולהגנה ואני אומר לכם, אם היו מסיטים אותו קילומטר היה צריך פחות שתי חטיבות ופחות גדר, אבל ככה זה עובד.

<מוטי דותן: ככה גם המועצה.

<מוטי דותן: תחום השיפוט, אחרי שגזלו לנו כמה דונמים, זה תחום השיפוט של המועצה.

<מוטי דותן: אני אדבר הרבה, כי אני גם קצת מתפרנס מלדבר, אבל אם אתם רוצים לעצור אותי, להפסיק, אני אשמח.

<מוטי דותן: יישובי המועצה הם בעיקר מושבים, קיבוצים, יש לנו שלושה יישובים קהילתיים, כפר נוער, אבל יש התפלגות מעניינת בגלל ההרחבות.

<מוטי דותן: יש לנו גם במרחב הכפרי, שתדעו, דודי, עושים הרבה ילדים.

<מוטי דותן: המועצה אצלנו מעל 50% דתיים, ציונים לאומיים, אבל גם החילוניים עושים ילדים.

<מוטי דותן: בתי הבכורה, שתהיה בריאה, היא לא דתייה ולא מוסלמית ויש לה 5 ילדים, ואם זה היה תלוי בה היו לה גם 8, אבל בעלה מאיים.

<מוטי דותן: אם אנחנו מסתכלים פה, כמו שאמרתי לכם, בקעת בית נטופה, על הרכס למעלה זה מין מובלעת כזאת שיש להם שם יישוב שנקרא בית רימון, בצד השני מצפה נטופה, שמשני הצדדים זה יישובים לא יהודיים, צומת כפר כנא למטה.

<מוטי דותן: באירועי 2000 חסמו את הצומת ואז בכדי להסיע את הילדים לבית הספר יצרנו דרך מילוט, או מין כביש בורמה, שהיום הוא דרך נוף למטיילים, דרך מדהימה, אנחנו נזמין אתכם לנסוע שם.

<מוטי דותן: צומת גולני, רק למקם את האנשים, זה צומת מחלף גולני, בעיגולים, בתוך השטח הגיאוגרפי של גליל תחתון יש שני יישובים מוניציפליים, כפר כמא, היישוב הצ'רקסי, וכפר תבור.

<מוטי דותן: אם אתם רואים את כפר קיש, יישוב קצה שלנו, שממש צמוד אליו יש שני קיבוצים, אלדור וגזית, שהם בכלל של מועצה אזורית יזרעאל, יש את כפר מיסר, של בוסתן אל מרג'.

<מוטי דותן: כמו שאמרתי לכם, רק להבין איך קבעו את הגבולות המוניציפליים.

<מוטי דותן: למה זה לא השתנה?

<מוטי דותן: כי אין לאף אחד, לא אומץ ולא כוח פוליטי לשנות את זה.

<מוטי דותן: אשתי אומרת שאני מאוד מגלומן, אז היום אני דבר קצת עם אגו.

<מוטי דותן: אני הגעתי למועצה לפני כ-15 שנים, הגיל הממוצע היה פה 56 - - -

<יוסי יצחקי: כמעט 60.

<מוטי דותן: קרוב ל-60, היום הגיל הממוצע הוא 33, מהפכה אמיתית.

<מוטי דותן: מגיעים אלינו גם משפרי דיור מהערים הסמוכות, בעיקר טבריה, אבל מכל הארץ מגיעים.

<מוטי דותן: הייתה תקופה, היום המועצה גדלה, לפני 15 שנים היא הייתה 6,000 תושבים, היום היא יותר מהכפילה את עצמה.

<מוטי דותן: יש ועדות קבלה.

<מוטי דותן: הייתה תקופה שכל משפחה, הייתי פוגש אותה ושואל 'מה הביא אתכם?' הרבה מיש"ע באו, הרבה מתל אביב, מכל מיני מקומות, אז בעיקר מערכת החינוך.

<מוטי דותן: מערכת החינוך היא גאוותנו.

<מוטי דותן: זה מצחיק אותי, אני אומר 15% מעל גיל 66 כשלפני 15 שנים גני הילדים היו סגורים פה והייתה בעיקר אוכלוסייה מבוגרת.

<מוטי דותן: יש בעיה בקליטה מסיבית כמו שלנו, יש לנו חוסר אמיתי, דודי, במבני ציבור.

<מוטי דותן: אין מי שיתקצב את זה, אין מי שמתקצב תשתיות כמו כבישים, בעיה קשה מאוד.

דוד אמסלם: כשאתה אומר מבני ציבור, מה הכוונה?

<מוטי דותן: גני ילדים, מועדוני נוער.

<יוסי יצחקי: היום בערב יש בטלוויזיה תכנית על עפולה, על רובע יזרעאל, ששם הייתה בנייה מסיבית ממש, בלי מבני ציבור לגמרי.

<מוטי דותן: בעיה קשה.

<מוטי דותן: האזור שלנו מאופיין בהרבה היסטוריה.

<מוטי דותן: אתם צריכים לדעת שהאזור שלנו חשוב לארבע דתות, למוסלמים, כי פה נערך הקרב החשוב בין סלאח א-דין והצלבנים, ב-1138, קרב שלצערי סלאח א-דין ניצח, אבל יש לי התחייבות שזו פעם אחרונה שהאיסלם כדת מנצח דת אחרת.

<מוטי דותן: אבל הוא מאוד חשוב, אנחנו כל קיץ, לא אנחנו, יש איזה עמותה שעושה את שחזור הקרב.

<מוטי דותן: הדרוזים, המקום המקודש ביותר לדרוזים, קבר יתרו, אצלנו, יש להם פטור מארנונה.

<מוטי דותן: למה הוא חשוב כל כך?

<מוטי דותן: כי בקרב הגדול ב-1138 סלאח א-דין חלם בלילה שהוא מנצח את הצלבנים ואז הוא נדר שהוא יבנה אחוזת קבר ליתרו, כנראה, על פי המסורת היה שם קבר של יתרו והוא באמת בנה את המבנה ההיסטורי שקיים עד היום ומאז זה המקום המקודש ביותר לדרוזים.

<מוטי דותן: לנצרות, ישו הלך מהר הקפיצה בנצרת לכנרת, לכפר נחום.

<מוטי דותן: שני שליש מהדרך עוברים אצלנו, יש כאלה שקוראים לזה דרך הבשורה, Jesus Trail, זה מסומן, משרד התיירות סימן יחד איתנו ועם קרן קיימת, עוברים שם כ-300,000 איש, בעיקר משפחות, כל שנה.

<מוטי דותן: תיירות לא עשירה, אבל היא משאירה פה - - - והיהדות, הייתה פה התיישבות יהודית מפוארת בתקופת המשנה.

<מוטי דותן: כתוב במשנה, וההלך העולה בציפורי לטבריה וראה גדי שחוט, יכול לאכלו.

<מוטי דותן: עכשיו את אומרת, רגע, משרד הבריאות לא פיקח על זה, הבדואים אז לא גנבו, אז מה זה?

<מוטי דותן: הייתה התיישבות מפוארת יהודית, שגם אם מישהו ראה גדי זרוק, שחוט, זה כשר.

<מוטי דותן: לא של הרב אוירבך, אבל זה כשר.

<מוטי דותן: זאת אומרת האזור חשוב לארבע הדתות.

<מוטי דותן: החינוך.

<מוטי דותן: חינוך זה הדבר שעליו גאוותנו.

<מוטי דותן: נכון שאתם תראו היום יותר חינוך בדגש על צרכים מיוחדים, כי אנחנו עשינו פה מהפכה, אנחנו מאמינים שחברה חזקה היא חברה שבראש ובראשונה מטפלת בחוליות החלשות.

<מוטי דותן: כשאני הגעתי לפה הייתה כיתה אחת של חינוך מיוחד, תיכף תראו מה יש.

<מוטי דותן: כמובן אם תשאלו את הגזבר אז הוא יגיד לכם שאני ראש מועצה רע כי אני עושה לו הוצאות, התקציב קפץ לשמים, בעיניי זאת גאווה גדולה.

<מוטי דותן: מעונות יום, גני ילדים.

<מוטי דותן: לפני 15 שנה היו פה 13 גני ילדים.

<מוטי דותן: יש לנו ארבעה בתי ספר, עלי גבעה בתוך היישוב הקהילתי, ממלכתי דתי - - - בית ספר יסודי, בית הספר האזורי כדורי הוא יסודי, שמזינים אותו כמה יישובים.

<מוטי דותן: אני לא מדבר על התיכון פה.

<מוטי דותן: בית ספר חדש שנפתח לפני שנה, עוד בית ספר לציבור הדתי, שגם יוצר תחרות, אבל נותן מענה לציבור שהולך וגדל.

<מוטי דותן: בתי הספר התיכוניים שלנו, יש לנו את כפר הנוער כדורי, שנבקר שם.

<מוטי דותן: הוא לא של המועצה, הוא בית ספר של המינהל לחינוך התיישבותי, שמזינים אותו ארבע רשויות מקומיות, ובפנימייה אתם תמצאו מוסלמים, דתיים, נוצרים וגם ילדים ששלפו אותם ממתקן חולות, אריתריאים.

<מוטי דותן: לומדים ביחד, אין שם שום בעיות, לא של לאומנות ולא של גזענות, בתנאי פנימייה.

<מוטי דותן: זאת החברה האמיתית שלנו.

<מוטי דותן: לצערי כשהם גדולים הם נהיים כמו ההורים שלהם, אבל זה סיפור אחר.

<מוטי דותן: יש לנו ישיבה סביבתית, אורות הזורעים.

<מוטי דותן: מושב הזורעים זה המושב שהגזבר גר בו, מושב לא מעניין.

<מוטי דותן: כשאני הכרתי את המושב חצי היו מרוקאים, אבל מה זה 'שלוחים', חבל על הזמן, החצי השני, אשכנזים גלותיים, כמו הסבתא שלי שנרצחה בשואה, אבל מתפללים באותו מניין.

<מוטי דותן: זאת אהבת חינם.

<מוטי דותן: היישוב הזה, בתקופה ההיא היו 30 בתים ריקים, הילדים עזבו, ואז חשבנו איך עושים, איך ממנפים, דרך מיזם חינוכי.

<מוטי דותן: הקמנו מיזם, יש עוד שניים כאלה בארץ, במצפה רמון, לא כל כך מצליח, אבל בדרום הר חברון, בסוסיא, הצלחה בלתי רגילה.

<מוטי דותן: אני באתי לשם, ראיתי, התלהבתי, הקמנו את הישיבה, היום אין מטר פנוי במושב, הרחבה שכולה תפוסה.

<מוטי דותן: רק מה שמלמד שמוסד חינוכי, לא משנה איזה, ממנף יישוב וממנף אזור.

<מוטי דותן: ישיבת אורות הזורעים, אנחנו נבקר שם, אז לא נדבר עליה עכשיו.

<מוטי דותן: יש לנו עוד שלושה כפרי נוער עם סמל מוסד, שזה הודיות, כדורי, שנהיה שם, ונהר הירדן שאנחנו נבקר שם.

<מוטי דותן: למרות שאתם יודעים שלראש הרשות אין שום קשר לאחוז זכאי הבגרות, אבל אני מנכס את זה לעצמי, אז כמו שאתם רואים, הנתונים מאוד מרשימים.

<מוטי דותן: כל שנה מנכ"ל המועצה יושב עם קצין חינוך של צה"ל, בודק ילד ילד, אם יש ילד שלא התגייס, אנחנו רוצים לדעת למה, אם צריך לעזור לו אנחנו עוזרים.

<מוטי דותן: הרבה חבר'ה, אצלנו, 38% הולכים לשנת שירות ולמכינות קדם צבאיות.

<מוטי דותן: זאת הגאווה שלנו.

<מוטי דותן: זכאות לבגרות פחות מעניין, יותר מעניין הערכיות.

<מוטי דותן: פה, אמרתי לכם על החינוך המיוחד.

<מוטי דותן: אם ב-2007 היו שתי כיתות, ב-2016 כבר 16, עוד 15 כיתות PDD.

<מוטי דותן: בקיצור, תראו את ההבדלים, מה קרה.

<מוטי דותן: זה לא שנהיו יותר ילדים עם צרכים מיוחדים, הם היו כל הזמן, אבל לא טיפלו בהם.

<מוטי דותן: היום אני מקווה שאנחנו מטפלים בהם בצורה נאותה, בטוח שיש עוד הרבה מה לעשות.

<מוטי דותן: יש לנו מגוון של חוגים.

<מוטי דותן: מאיפה שאתם רוצים להתחיל, יש לנו שתי תנועות נוער שפועלות פה, בני המושבים ובני עקיבא, אנחנו מעודדים שנת יציאה לחו"ל.

<מוטי דותן: יש פה קורסים, חוגים של הכנה לצה"ל.

<מוטי דותן: זה פשוט מדהים לראות את החבר'ה הצעירים, אנחנו משתדלים לתת מענה לחיילים, בקשר איתם וגם אחרי זה.

<מוטי דותן: השכלה גבוהה.

<מוטי דותן: את המחלקה הזאת הקמנו בתוך אגף החינוך כי לפני כמה שנים ראיתי שיש פער בין אלה שזכאי בגרות ושהולכים ללימודים אקדמאים.

<מוטי דותן: אמרתי, זה לא יכול להיות, ואז הקמנו את המחלקה הזאת ולאט לאט הפערים הולכים ומצטמצמים.

<מוטי דותן: מה לעשות, היום בחברה שלנו, אני בקושי סיימתי כיתה ח', אני לא בטוח שאני יודע לכתוב את השם שלי, אבל היום זה לא עובד.

<מוטי דותן: היום ילד צריך לקבל כישורים, כי אחרת יהיה לו קשה מאוד.

<מוטי דותן: אז המחלקה הזאת עושה דברים מדהימים.

<מוטי דותן: במקביל אליה הקמנו מרכז צעירים.

<מוטי דותן: אנחנו מאמינים בשיתופי פעולה אזוריים, לא חיכינו לאשכול שעפיף עכשיו מקים, לפני זה אנחנו בנינו אשכולות מקומיים, בעיקר שיתוף הפעולה שלנו עם כפר תבור, עם טורעאן, עם שבלי, אום אל גנם, עם כפר קמא הצ'רקסי כמובן וקצת עם דבורייה, כשאוכלוסיית היעד, ראיתם.

<מוטי דותן: מחלקת הספורט, לא בכדי שאתם רואים את טניס השולחן.

<מוטי דותן: החבר'ה האלה לקחו את אליפות הארץ כמה פעמים, הם בדרך לאליפות אירופה.

<מוטי דותן: למה טניס שולחן ולא כדורגל?

<מוטי דותן: כי בשנים 2001 ו-2002, בזמן המשבר הגדול חיפשנו מה לתת בספורט ואז גילינו שהכי זול זה טניס שולחן, קונים כמה שולחנות, מאז גליל תחתון, מועדון טניס השולחן, הפך לשם דבר.

<מוטי דותן: יש שם אולי 1,000 ילדים, מגיל גן משחקים וכמובן מגיל יסודי ועדיין זה זול, נכון, שמוליק?

<מוטי דותן: כמובן ליד זה יש לנו עוד.

<מוטי דותן: על הפנימייה בכפר זיתים נדבר שם, על נהר הירדן גם נדבר שם.

<מוטי דותן: יש לנו פארק תעשיות, אזור מדהים שהמנהלת משותפת לטבריה ולטורעאן, אנחנו יזמנו יחד עם המועצה המקומית בועיינה נוג'ידאת, למרות שאני לא רוצה שהם יתרחצו בבריכות השחייה, רציתי להגיד לזוהיר, הוא לא פה, אבל יש המון שיתופי פעולה.

<מוטי דותן: אזור תעשייה משותף עם בועיינה נוג'ידאת, על אדמות פרטיות שלהם, וכרגע יחד עם משרד הכלכלה אנחנו יוזמים אזור תעשייה לשבלי אום אל גנם, כפר קמא וכפר תבור.

<מוטי דותן: אני רוצה גם עם יבנאל, אבל אני מחכה שיתחלף ראש המועצה.

<מוטי דותן: תיירות.

<מוטי דותן: אנחנו אזור יפה, אבל לא הצלחנו לגרום שתיירים יעצרו אצלנו.

<מוטי דותן: הם עוברים פה, בדרך לגליל עליון, לכנרת, לגולן, אבל האזור הוא יפהפה.

<מוטי דותן: חלק גדול מהחקלאים מתפרנסים גם מתיירות, זה לא פשוט, זה קשה, למרות היופי של האזור.

<מוטי דותן: כל התמונות היפות האלה זה שתעודדי את יושב ראש הוועדה לבוא לפה בחורף עוד פעם.

<מוטי דותן: פארק אולימפי.

<מוטי דותן: כרגע מנסים לגייס כסף, תכנית שיש לה תוקף, אין דבר כזה בארץ.

<מוטי דותן: אתם יודעים שיש בארץ מעל 300 חוות סוסים שרק אולי שש מהן מוסדרות בהיתרים, כל השאר לא מוסדרות.

<מוטי דותן: עושים תחרויות, אבל זה לא בדיוק תקין.

<מוטי דותן: יזמות חקלאית.

<מוטי דותן: אנחנו מועצה חקלאית.

<מוטי דותן: למרות שרק קרוב ל-20% מתפרנסים מחקלאות אנחנו מועצה חקלאית, אנחנו יודעים לשמור על המרחבים הפתוחים ומי שעושה חקלאות עושה חקלאות טובה.

<מוטי דותן: זו דוגמה, חברת הייטק שיודעת לייצר זרעים של עגבנייה בצבע שאתם רוצים, בגודל ובטעם וזה באחד המושבים.

<מוטי דותן: הם אפילו היום עושים מחקר עבור ממשלת סין, שייתן תפוקה לדונם ב-25% יותר.

<מוטי דותן: פה אני אתן ליפת.

<מוטי דותן: יפת, בוא.

<מוטי דותן: יש לנו מפעל השבה, אבל אני אגיד כמה מילים על המים.

<מוטי דותן: אנחנו החזרנו למדינת ישראל מיליוני קוב של מים שפירים, לא חיכינו לוועדה, למהפכה שדודי עשה עם תיקון 27, אנחנו הרבה לפני זה הבנו שאם לא יהיו לנו מים מושבים לא תהיה חקלאות.

<מוטי דותן: ובאמת עם אגודת מים מדהימה עשינו פה דברים.

<מוטי דותן: התכנית הייתה לצאת לראות את המאגרים, אבל אנחנו נראה את זה ותדמיינו והיום 75% מהחקלאות שלנו זה על מים מושבים.

<מוטי דותן: כמובן, אתם יודעים, על כל קוב מים מושבים אנחנו מחזירים למדינה, עדיין חסרים לנו מים מושבים, ויפת יעלה את זה, ובזה אנחנו נשמח אם תסייעו לנו.

<מוטי דותן: שמוליק, אני אשמח שתדבר, אבל בלי להתבכיין.

<מוטי דותן: אז לפני המים ניתן לגזבר שיגיד משהו - - -

<שמואל אייזנברג: לא להגיד, מדברים על הנושא של הפנים, לא?

<שמואל אייזנברג: זה ועדת פנים, בבקשה.

<מוטי דותן: כן, אבל זה לא משרד הפנים.

<מוטי דותן: יש לך פה נציג של משרד הפנים.

<מוטי דותן: שמוליק, השבוע קיבלת תוספת למענק.

<שמואל אייזנברג: זה בדיוק מה שאני רוצה, לברך את ועדת הפנים.

<שמואל אייזנברג: קודם כל ברוכים הבאים.

<שמואל אייזנברג: מוטי הסביר, אמר ודיבר באופן כללי על מה שקורה במערכת ולא בשביל לבכות, אלא בגלל שאתם ועדת הפנים ואיכות הסביבה, אני חושב שאם אתם כבר נמצאים אצלנו כדאי שגם תשמעו את הדברים שקשורים לפנים, מעבר לנושא של המים, שזה כשלעצמו חשוב מאוד.

<שמואל אייזנברג: אל"ף, ראיתי אותך בטלוויזיה, כל כך נהניתי, באיזה שהוא ראיון שהיה איתך, וראיתי באמת איש מבין, מבין את עם ישראל, מבין איפה הוא גר, היה פשוט נעים לראות ולשמוע.

<שמואל אייזנברג: לגבי ההתנהלות במועצה, אז מוטי דיבר פה הרבה מאוד, 'הגזבר חושב שאני חרא', אז הגזבר לא חושב שהוא חרא, אני חייב לתקן את זה - - -

<מוטי דותן: שמוליק, הכול מוקלט, רק לי מותר להגיד מילים כאלה.

<שמואל אייזנברג: ולכן אני חושב שמתפקידי זה לשמור מכל משמר שהמערכת הזו תמשיך לעבוד בצורה מסודרת, מאוזנת, ללא חריגות, מכיוון שהיה לי ראש מועצה לפני הרבה מאוד שנים שתמיד היה אומר לי שמה שלצ'יץ' מותר בתל אביב מותר גם לגליל תחתון.

<שמואל אייזנברג: ההתנהלות הזאת לשמחתי לאט לאט הולכת ודועכת והתנהלות כזו כמו שזה היה נהוג ברשויות, עם כל מיני אייקונים כאלה שחשבו שהם יכולים להוציא כל שקל ללא שום קשר אחר כך מאיפה מביאים אותו ולעשות להם תספורות שכל עם ישראל אחר כך צריך להילחם על זה, אני חושב שהדבר הזה נגמר וטוב שהוא נגמר.

<שמואל אייזנברג: לכן במערכת הזו, מערכת הפנים שלנו, שאנחנו צריכים פה לנהל את כל מה שמוטי דיבר עליו, זה דורש בהחלט, אל"ף, להיות קוסם, בנתונים שיש לנו, ובי"ת, גם לשמור מכל משמר שיום אחד לא תוריד את הראש ותמצא את עצמך עם כל הגירעונות שאנחנו רואים פה ממה שקורה בסביבה.

<שמואל אייזנברג: לא שאני רוצה לטפוח על השכם, אבל אני חושב שזה התפקיד שלנו.

<שמואל אייזנברג: אנחנו נמצאים במצב כזה שהמערכת התקציבית היא מאוד מאוד מתוחה ומתוחה מכמה סיבות, מעבר לסיבות האובייקטיביות.

<שמואל אייזנברג: אנחנו נמצאים באזור שהולך ומתרחב בצורה פנטסטית, לפי דעתי, אבל ההתרחבות היא אצלנו פה בפנים והיא לא כל כך אולי נוגעת למשרדי ממשלה, אבל אם אנחנו הולכים לבנות גן ילדים אנחנו צריכים על כל גן ילדים להוסיף סדר גודל של 400,000 שקל, מה שנקרא מצ'ינג, אין מאיפה לגייס את הכספים האלה.

<שמואל אייזנברג: כל דבר כזה בהחלט דורש מאיתנו התנהלות כזו שכשאתה בונה את הגן בגלל שאין לך ברירה ובסוף אתה בונה אותו ומסיים אותו עם הגירעון ואין לך מקורות כספיים וזו בהחלט בעיה.

<שמואל אייזנברג: יש לנו היום אישור לחמישה מעונות יום, לבנייה של חמישה מעונות יום כתוצאה מהרחבה.

<שמואל אייזנברג: תוספת לכל מעון יום, בין מה שהמשרד מאשר לבין מה שאתה הולך להוציא, זה סדר גודל של מצ'ינג של מיליון שקל.

<שמואל אייזנברג: אני רוצה לראות מי הגיבור הגדול שיודע להביא היום מיליון שקל או 5 מיליון שקל במהלך שנה שאתה בונה את המעונות האלה ונותן פתרון לדבר הזה.

<שמואל אייזנברג: אז הדברים הם בהחלט לא פשוטים.

<שמואל אייזנברג: מענק משרד הפנים.

<שמואל אייזנברג: אני לא רוצה להישמע מתלונן, מכיוון שאתם ועדת הפנים, הייתי רוצה שתהיו שותפים, ובאתם הרי לשטח כדי להיות שותפים מלאים למה שאנחנו מרגישים.

<שמואל אייזנברג: ומה שאנחנו מרגישים, שאם - - -

דוד אמסלם: שמוליק, לגבי המצ'ינג, זה בגלל שאתם מבקשים לפתח את זה ברמה יותר גבוהה?

<שמואל אייזנברג: לא.

<מוטי דותן: לפי המפרט שלהם.

<שמואל אייזנברג: דודי, הנושא של מענק משרד הפנים.

<שמואל אייזנברג: אנחנו נמצאים היום באמצע שנת 2017, לאחרונה קיבלנו תוספת מענק ואני אסביר את עצמי.

<מוטי דותן: שמוליק, רק קצר.

<שמואל אייזנברג: אני מדבר ארוך?

דוד אמסלם: לא, בסדר.

<מוטי דותן: לא, אתה לא מדבר ארוך, אני דיברתי ארוך, אבל - - -

<שמואל אייזנברג: בגלל זה אמרתי שאת המים אני מעדיף שיהיה אחר כך, שהמים יהיה קצר, הבעיות שלנו הן חשובות גם.

<שמואל אייזנברג: מענק משרד הפנים.

<שמואל אייזנברג: מענק משרד הפנים הוא מענק, אנחנו היינו בסוציואקונומי 6, עלינו ל-7, משרד הפנים הוריד לנו מהר מאוד 5 מיליון שקל.

<שמואל אייזנברג: מהר מאוד, עוד לפני שהספקנו להזיז את הראש.

<שמואל אייזנברג: כשירדנו עכשיו מ-7 ל-6 אז בתחילת השנה לקחתי בחשבון שאם אתה יורד בחזרה, אז אם הורידו לך 5 מיליון שקל, תקבל תוספת.

<שמואל אייזנברג: אז לא הלכתי ורציתי להיות חזיר, הראיתי להם את ה-200 מ-2016 ל-2017.

<שמואל אייזנברג: אחרי שהודיעו לנו שירדנו בסוציואקונומי חזרנו למצב האמיתי שלנו, זו האמת שלנו ולכן הוספתי 400,000 שקל, הודיע לי המחוז 'אנחנו מצטערים מאוד, אנחנו לא מאשרים את ה-400,000 שקל תוספת', אמרתי 'אבל ירדנו בסוציו', 'לא מכירים, תגיש תקציב מאוזן'.

<שמואל אייזנברג: וזה בסדר, אבל זה אומר שאתה צריך להתנהל עם כספים שאין לך במערכת, עם 5 מיליון שקל פחות, כשכל המערכת הולכת וגדלה, תוספת של אוכלוסייה, תוספת של ילדים - - -

דוד אמסלם: לא הבנתי.

דוד אמסלם: אתה אומר שכשעליתם לסוציו 7 הורידו 5 מיליון, כשירדתם ל-6 - - -

<מוטי דותן: זה לא סימטרי.

דוד אמסלם: אז לא החזירו לכם?

<שמואל אייזנברג: לא החזירו.

דוד אמסלם: למה?

<שמואל אייזנברג: אה, למה?

<שמואל אייזנברג: זו בדיוק הבעיה.

<שמואל אייזנברג: הנה, יש פה המחוז, בוא נשאל למה.

<שמואל אייזנברג: למה, עפיף?

<שמואל אייזנברג: או שזה רק חד כיווני?

<עפיף עמר: לא, אני צריך לבדוק את זה באמת.

<עפיף עמר: נתון כזה אי אפשר - - - צריך לבדוק במערכת שלנו.

דוד אמסלם: פעם ראשונה שאתה שומע על זה?

<עפיף עמר: על הדבר הזה כן, פעם ראשונה, אבל לא אישרו את התקציב כי הוא לא מאוזן.

<מוטי דותן: לא, אצלנו מאוזן.

<שמואל אייזנברג: עפיף, אז אני בקשר, יש לנו שם את - - - והוא יודע, תאמין לי, כל פרט ופרט ו - - - הם יודעים את כל הפרטים, אנשים שעוזרים בכל הכוח כדי באמת - - -

דוד אמסלם: שנייה, דקה, עפיף, תרשום לך.

דוד אמסלם: תבדוק לי את העניין.

<עפיף עמר: אני בודק, יש לי את התקציבים, מענקי האיזון, מופיע 6.660 מיליון.

<שמואל אייזנברג: זה בדיוק מה שהלכתי להגיד.

<שמואל אייזנברג: אז אנחנו בתחילת השנה, כשהגשנו את התקציב היינו מהירים, הוספנו 400,000 שקל מכיוון שלקחנו בהנחה שנקבל את זה בחזרה, אמרו לי 'לא, לא מאשרים את זה'.

<שמואל אייזנברג: הייתי צריך להגיש תקציב מאוזן בלי התוספת הזו.

<שמואל אייזנברג: אתמול קיבלנו הודעה דרך המרכב"ה שיש לנו תוספת של מיליון שקל ל-2017.

<שמואל אייזנברג: אז אל"ף, תודה רבה - - -

דוד אמסלם: זאת אומרת שהורידו לכם 5 והחזירו לכם 1.7 מיליון?

<שמואל אייזנברג: מיליון.

<שמואל אייזנברג: אוקיי, אתה יודע מה?

<שמואל אייזנברג: על זה תודה רבה, אני רק אומר - - -

דוד אמסלם: רק שנייה, תבדוק, עפיף, האם שינו את הקריטריונים במהלך השנה הזו או שיש פה איזה שהיא בעייתיות?

דוד אמסלם: בסופו של דבר בדרך כלל משני הצדדים אתה צריך לראות את אותה תנועה.

<מוטי דותן: בנושא מענקי איזון, אני מגדיר את זה רשע וטוב לו, צדיק ורע לו.

<מוטי דותן: אתה עולה במענק האיזון מיד אתה חוטף.

דוד אמסלם: אני רק רוצה לומר לגבי זה, בקצרה, אני יושב מול משרד הפנים גם לגבי הנושא של הנוסחה, הם צריכים לארגן לנו משהו חדש בגלל שהיום היא אנכרוניסטית, היא גם לא הגיונית.

דוד אמסלם: אני אתן רק דוגמה קטנה, כדי להתקדם, כדי שתבינו.

דוד אמסלם: דרך אגב, בכלל כדי להבין את הנוסחה, אף אחד ממשרד הפנים לא מבין את הנוסחה חוץ מבן אדם אחד.

דוד אמסלם: עשיתי דיון ארבע שעות, הם לא הבינו - - -

<שמואל אייזנברג: ששי דקל.

דוד אמסלם: עכשיו, למשל פרמטר, יש לך מה שנקרא הכנסה לגולגולת, זה כדי שתהיה מוטיבציה שתגבה ארנונה.

דוד אמסלם: הייתי באיזה יישוב, דווקא חרדי, אומר לי ראש המועצה, 'תראה, כל ילד שנולד פה, אני קודם כל יורד במאזן, בגלל שהילד לא עובד, מה לעשות, הוא תינוק, עוד לא עובד ואני גם צריך לתת לו', אתה מבין מה האבסורד כאן?

דוד אמסלם: בקיצור אנחנו עובדים על הנוסחה.

<שמואל אייזנברג: אוקיי, רק חשוב מאוד שישמעו פה כל הנוכחים, הבעיות הן קשות מאוד, אמיתיות מאוד והשערות הלבנות על הראש בין השאר הן גם מהדברים האלה.

<מוטי דותן: זה מאשתך, עזוב.

<מוטי דותן: אל תפיל עלינו.

<שמואל אייזנברג: זה מאשתי, נכון, אמרתי בין השאר.

דוד אמסלם: אני אגיד לך, אני אתקן אותו, אתה צודק, אבל באיזה שהוא גיל זה באמת הביולוגיה.

דוד אמסלם: אנחנו שם.

<שמואל אייזנברג: לגבי החינוך המיוחד, גם פה יש בעיה.

<שמואל אייזנברג: עוד פעם, כשבאים אליך בנושא חינוך מיוחד אתה כולך - - -

<מוטי דותן: של נעליך.

<שמואל אייזנברג: אי אפשר לסרב לדברים האלה, אבל מה שקורה, החינוך המיוחד מתנהל בצורה כזו שאתה מממן ואם ירצה ה' תקבל את הכסף בעוד שנה.

<שמואל אייזנברג: מדובר פה במאות ובמיליוני שקלים שאתה מוציא מהמערכת שאין לך כדי לממן את המערכת הזו.

<שמואל אייזנברג: אנשים לא מבינים מה המשמעות, שאתה צריך אחר כך ללכת לאותן רשויות ששולחים לפה את הילדים, עושים לך טובה בכלל שמדברים איתך, מה שנקרא ילדי חוץ.

<שמואל אייזנברג: זה דבר אחד.

<שמואל אייזנברג: דבר שני, אתה מסיע, משרד החינוך, עד שהוא מכיר בהסעות האלה לוקח לו שנה, עד שהמפקחת מאשרת את זה.

<שמואל אייזנברג: בקיצור על כל תוספת ילד כזה אתה לוקח על עצמך, על המעט שיש לך וצריך להזיז את זה.

<שמואל אייזנברג: אז אני סיימתי ותסלחו לי אם זה היה נשמע קצת בקשה, אבל - - -

<מוטי דותן: שמוליק, אתה לא תצליח לקלקל לנו את חדוות החיים.

דוד אמסלם: אני אגיד שני דברים.

דוד אמסלם: אחת, בשנה שעברה סגרתי עם משרד האוצר שהסעה שלישית של הילדים בחינוך המיוחד, קרי מהבית לבית הספר ומבית הספר - - - בדרך כלל זה למוסד ומהמוסד הביתה, אז יש שיפוי מלא, רק שתדע, להסעה שלישית.

<שמואל אייזנברג: הסעה שלישית בחינוך המיוחד.

דוד אמסלם: כן, בגלל שמשרד החינוך טען שזה לא הוא.

<שמואל אייזנברג: זה נכנס מ-2017?

דוד אמסלם: לא, בשנה שעברה, באופן מיידי.

דוד אמסלם: הרי המסלול של הילדים האלה, שהם הולכים מהבית לבית הספר, מסיימים בסביבות שעה אחת, משם מקפיצים אותם לאיזה מוסד, בדרך כלל זה אנשים טובים באמצע הדרך, כאלה שהקימו איזה שהיא עמותה ומשם הביתה.

דוד אמסלם: אז הסיפור היה של ההסעה השלישית, כאילו משרד החינוך אמר 'אני מתקצב שתי נסיעות, לא את השלישית', אבל רק שתדע שסגרנו את זה עם האוצר, אם תהיה בעיה תגיד לי.

דוד אמסלם: לגבי הנושא של למה אני כאן.

דוד אמסלם: תראו, את מוטי אני מאוד אוהב, באמת, אני חושב שהוא איש מיוחד, אבל לא בגלל זה באתי.

דוד אמסלם: אני הגעתי לכאן בגלל סיפור אחד שהוא סיפר לי, הוא אמר לי 'תשמע, דודי, תעשה לי טובה, תבוא, אני רוצה להראות לך מוסד שבנינו לילדים אוטיסטים'.

דוד אמסלם: שמע, אני באמת לא אומר שבחו של אדם בפניו, כשאני מתחבר לנושא הזה אני מתרגש כולי.

דוד אמסלם: אני, דרך אגב, מגויס למשימות האלה בכל רמ"ח איבריי ואני רואה את זה כזכות גדולה.

דוד אמסלם: אני לא נתקלתי בבן אדם שככה - - - איך הוא אמר עכשיו?

דוד אמסלם: של נעליך מעל רגליך.

דוד אמסלם: זה דברים שלא קורים לנו בהרבה רשויות.

דוד אמסלם: אני יכול להגיד לכם באמת, באחריות מלאה, חלק גדול מאוד מהרשויות בכלל לא רוצות לטפל בזה, זה החצר האחורית.

דוד אמסלם: בא ראש המועצה, שם את זה בפרונט ולא רק ילדים שלו, ועל זה אני אומר לכם אני מתרגש, כשאני מדבר על זה באמת אני נחנק כמעט, בגלל שאני לא מכיר עוד אנשים כאלה.

<קריאה: בעיקר לא שלו, דרך אגב.

דוד אמסלם: אמרתי, שהוא לא שם חשבון והוא עושה את זה - - - איך אמר לי פעם?

דוד אמסלם: אני עושה ועדת פנים, לדעתי קבענו בשלווה בעוד שבועיים-שלושה, מוסד לילדים אוטיסטים שעכשיו בירושלים בנו משהו מדהים.

דוד אמסלם: מנהל המוסד, בסופו של דבר תמיד מוסדות כאלה מתחילים כשמישהו פתאום נתקל בבעיה פרטית, פתאום נולד לו בן כזה והוא לא יודע מה לעשות, וככה בעצם הוא עוזב את החיים שלו, מתחיל לטפל בזה והוא קורא להם, הוא אומר לי תמיד 'דודי, אלה המלאכים'.

דוד אמסלם: ובאמת הילדים האלה מלאכים.

דוד אמסלם: ואני אומר לך, אני מצדיע למוטי, כמה שהוא נראה מחוספס, כמה שהוא ככה גם מצחיק וכו', אבל בסוף יש לו נשמה גבוהה, רגישה מאוד ואני לא מכיר הרבה ראשי מועצה וראשי עיר ששמים את זה כמשימת חייהם כמעט.

דוד אמסלם: ועל זה שאפו גדול, באמת.

<מוטי דותן: אני רואה שגם עליך הבלוף עבד.

דוד אמסלם: איך אני תמיד אומר?

דוד אמסלם: אתמול עשינו דיון, העברנו את חוק הנכים, קמו ראשי רשויות - - -

<קריאה: כמה בסוף, 3,500 או 4,200?

דוד אמסלם: לא הקצבה, לגבי החניות.

דוד אמסלם: קמו השלטון המקומי והתחילו להתנגד לחניות.

דוד אמסלם: הייתי בשוק, אז אמרתי 'חבר'ה, אתם רוצים להתחלף?

דוד אמסלם: בבקשה'.

דוד אמסלם: אמרתי, מה, הבן אדם הזה, גם ככה קשה להם בחיים, יש כאלה שמאוד מאוד קשה להם, החיים באופן כללי, אז במקום שנסייע להם אתם דווקא עושים את ההיפך?

דוד אמסלם: המשפחות האלה זה משפחה שאתה מציל אותה, זה לא הילד רק, זה כל המשפחה סביב, כל המשפחה שם.

דוד אמסלם: ברגע שאתה מציל משפחה כזאת, מרים אותה מעל המים, הם בדרך כלל בדיכאון, הם לא יודעים מה לעשות, כשנולד להם ילד כזה הם לא יודעים לאן ללכת, ההורים במצוקה עצומה וכשבסופו של דבר מישהו בא ומוביל אותה ובאהבה גדולה ובחום ומוביל אותה בנתיב, אני חושב שזה, באמת אין מצווה גדולה מזו, לפחות לפי תפיסתי.

דוד אמסלם: באמת, מוטי, מה שנקרא, יש לך מקום רציני מאוד בגן עדן, בשמים, לדעתי.

<מוטי דותן: תודה, דודי.

<מוטי דותן: אני ציני, כי זה מביך אותי.

<מוטי דותן: מנכ"ל המועצה.

<יוסי יצחקי: אני רוצה להעלות שני נושאים עקרוניים שלאו דווקא קשורים למועצה שלנו, אבל אני חושב שבטח אתם מכירים אותם, אבל אני אעלה אותם על השולחן, אחד זה הנושא של האוטיסטים בעיקר, אבל יש הבדל גדול בין מה שמשרד החינוך רואה כתקן של עובד לבין הסכמי השכר שמשרד הפנים רואה.

<יוסי יצחקי: אנחנו עובדים על פי כללים של משרד הפנים, משרד החינוך מתקצב אותם על פי כללים שלו ויש הבדלים משמעותיים מאוד וההבדלים עוד יותר משמעותיים במועצות אזוריות שהמרחקים הם הרבה יותר גדולים מאשר בעיר.

<יוסי יצחקי: כדי להגיע למקום עבודה בעיר אתה עולה על האוטובוס ואתה מגיע לכל פינה ובמועצה אזורית, כשהמרחקים בין יישוב ליישוב זה יכול להיות 40-50 קילומטר מישהו צריך לתת על זה את הדעת.

<יוסי יצחקי: הדבר השני, לגבי הנושא של ה - - - או נקרא לזה חוק הנגישות.

<יוסי יצחקי: מדינת ישראל רוצה להיות מאוד מתקדמת בעניין והמחוקק העביר חוקים בנושא ומישהו צריך לממן את העלויות של העניין.

דוד אמסלם: אני אגיד לך משהו על זה.

דוד אמסלם: אני מתכוון לעשות דיון בנושא הזה.

דוד אמסלם: זה דיון דרמטי, מדובר בעשרות מיליארדים, זה לא כסף קטן.

דוד אמסלם: אני מתכוון לעשות את זה, זה משהו ארצי, אני מתכוון להיכנס לאירוע.

<יוסי יצחקי: אבל לא יכול להיות שמצד אחד מטילים עלינו את האחריות, אחריות פלילית על בעלי תפקידים, ומצד שני לא נותנים לי את האפשרות לבצע את זה.

דוד אמסלם: יוסי, תעבור לנקודה הבאה, בגלל שאני מסכים איתך, אתה מתפרץ לדלת פתוחה.

דוד אמסלם: אני מתכוון לעשות על זה - - -

<מוטי דותן: יוסי, אני מציע לך, אם הוועדה תצטרך חומר אתה יכול לבוא להופיע בפניהם.

דוד אמסלם: דרך אגב, אפרופו ילדים מיוחדים, יושב פה גם שניר, חבר שלנו טוב, הוא גם מצטרף אלינו, הוא גם מגויס תמיד לעניין הזה, גם ברמה של התרומות האישיות וכו'.

דוד אמסלם: באמת, שניר, שאפו על כל מה שאתה עושה.

<מוטי דותן: אבל לי הוא לא תרם כלום.

דוד אמסלם: דרך אגב, הבן אדם, בין הנדיבים שאני מכיר לנושאים האלה.

דוד אמסלם: אף פעם הוא לא אומר לא כשניגשים אליו ומבקשים ממנו סיוע לילדים מיוחדים.

<יוסי יצחקי: ומילה אחרונה לגבי כל החוקים וכל הניסיונות שכרגע מנסים להעביר, על הקייטנות, על הצהרונים ועל הכול.

<יוסי יצחקי: מה שאנחנו מבקשים ברשויות, אל תפקירו אותנו מול התושב, זאת אומרת אל תחוקקו כל מיני חוקים ותקנות שהמחירים יהיו איקס ואנחנו נצטרך לגבות את המחירים האלה.

<יוסי יצחקי: אנחנו לא יכולים לעמוד במכשולים האלה.

דוד אמסלם: יוסי, אני אומר לך באופן חד משמעי, המחירים האלה הם מחירים ריאליים.

דוד אמסלם: אנחנו עשינו כמעט שנתיים דיונים בנושא הזה.

דוד אמסלם: אני אומר לך באופן חד משמעי, אני יכול לשלוח לך את התמחורים שבדקנו ועשינו, לא יכול להיות שראשי מועצה עושים מרכז רווח מקייטנה, לא יעלה על הדעת.

<מוטי דותן: לא, זה לא המצב אצלנו.

דוד אמסלם: אמרתי, לא קשור, אני לא יודע מה אצלכם, אני אומר בארץ, אני אראה לך שחור על גבי עיתון.

<מוטי דותן: אנחנו במקרה סביב המחירים ש - - - אני חושב שאנחנו סביב - - -

דוד אמסלם: אז אין בעיה, אבל לא יכול להיות שמישהו גובה 1,700, 2,000, 2,500 שקלים.

<יוסי יצחקי: אנחנו גובים 940.

דוד אמסלם: 940 זה המחיר שחשבנו.

דוד אמסלם: 900, 940.

<יוסי יצחקי: כן, אבל לפי כל הפרסומים מה שאנחנו נגבה מההורים זה מעט יותר ואנחנו נזדקק לקבל את המתנה, במרכאות, מהממשלה, שהיא אף פעם לא מגיעה בזמן ומראש אנחנו - - -

דוד אמסלם: לא, יוסי, אני אעשה לך סדר בעניין, אני רוצה להתקדם.

דוד אמסלם: הסיפור של הקייטנות, יש פה מה שנקרא בית ספר של קיץ, משרד החינוך מתקצב את זה ב-824 שקלים.

דוד אמסלם: הוא מסבסד את זה.

דוד אמסלם: זה המחיר הריאלי, מכאן אתה יכול לסבסד.

דוד אמסלם: אני אגיד לך, 'תשמע, מוטי, אתה תן להם את זה ב-400 שקל, אני נותן לך', אבל זה המחיר של העלות.

דוד אמסלם: אני חושב שקייטנה ברמה הזאת - - -

<מוטי דותן: לא, בבית הספר של הקיץ אין לנו בעיה.

דוד אמסלם: אמרתי, באחריות, הקייטנות האלה לא צריכות לעלות, הן צריכות לעלות בין 850 ל-900 עד 1,000 שקל, לא יותר, ברמת הקייטנה.

דוד אמסלם: אני מודיע לך שיש ערים שגובים 2,400 שקלים.

דוד אמסלם: צא וחשב שלושה ילדים, 2,500 שקל, ההורה נפרד מ-7,500 שקל, על מה ולמה?

<יוסי יצחקי: אתם מוציאים את דיבתנו רעה.

<שמואל אייזנברג: דודי, מאיפה הנתון הזה?

<מוטי דותן: סליחה.

<שמואל אייזנברג: מוטי, תן לי.

<מוטי דותן: לא, שמוליק, לא.

<שמואל אייזנברג: אלה לא נתונים נכונים.

<מוטי דותן: למה אתה אומר לא נכונים?

<מוטי דותן: יש ערים - - -

דוד אמסלם: אתה רואה שאני אראה לך איזה ערים?

<שמואל אייזנברג: אני מדבר על גני ילדים.

דוד אמסלם: לא, אני מדבר על קייטנות.

דוד אמסלם: קייטנות, באופן כללי.

<שמואל אייזנברג: קייטנה בגני ילדים, העלות לילד היא 1,300 שקל, שקל לא אחד פחות.

<מוטי דותן: סליחה, אבל הוא צודק, יש רשויות שגובות 2,500, לא 1,300.

<נמרוד אלירן: יש קייטנה עכשיו בהוד השרון, שהמחיר שלה התפרסם אתמול, 2,450 שקלים, 22 יום משמונה עד ארבע.

דוד אמסלם: של העירייה, בבקשה.

<מוטי דותן: חברים, אני רוצה להשתדל לעמוד בלוחות הזמנים ולתת אפשרות לכל אחד לדבר.

<מוטי דותן: יפת.

<עפיף עמר: ברשותך, מוטי, רק תן לי דקה להתייחסות.

<עפיף עמר: זה מענק האיזון של משרד הפנים.

<עפיף עמר: אכן בשנה שעברה המועצה קיבלה 5.400 מיליון.

<עפיף עמר: השנה, לפי מענק המודל, זה משהו מדהים, אני בודק את זה, 17 מיליון, זה מענק המודל שלהם.

<עפיף עמר: בודקים לי את זה, מה הפער הזה.

<עפיף עמר: השנה הם יקבלו ב-17' 6.660 מיליון, כלומר 1.260 מיליון תוספת על שנה שעברה.

<עפיף עמר: זה נכון מה שאני אומר?

<שמואל אייזנברג: כן.

<עפיף עמר: זו המציאות, אנחנו רק בודקים למה במענק המודל מופיע 17 מיליון ורק 6.5 מיליון.

<עפיף עמר: את זה אני בודק, יכול להיות שיש טעות, בודקים לי את זה עכשיו, ייתנו לך תשובה תוך כדי הסיור.

דוד אמסלם: אחלה.

דוד אמסלם: בבקשה.

<יפת דוד: אני עכשיו צריך להכניס את כל הסקירה שרציתי לדבר, חצי שעה, להכניס אותה בתוך חמש דקות, אז אני אשתדל לתמצת.

<יפת דוד: מפעל ההשבה, התחלנו את הקמתו ב-2001, סיימנו את השלב הראשון שלו, השלב השני התחלנו ב-2005 עד 2007 ושלב שלישי מ-2008 עד 2012.

<יפת דוד: השלבים האלה נעשו, כשניגשנו לכל הנושא הזה של מפעל ההשבה מצאנו מציאות מאוד עגומה שבה התחילה מגמה של יישוב ועקירת מטעים וייבוש שטחי חקלאות.

<יפת דוד: צריכת המים השפירים ירדה בכמעט 50%, גם בגלל מחירים, גם בגלל מכסות, ואז ניגשנו לנושא הזה של מפעל השבה והתחלנו את השלב הראשון שלו, תוך פחות משנה סיימנו אותו, בנובמבר 2011 סיימנו את השלב הראשון וזה נתן אפשרות לנצל קולחין רק במאגר שדה אילן שהוא מאגר מוגבל ל-2 מיליון קוב.

<יפת דוד: הודענו שאנחנו לא נמשיך את הרכיבים הנוספים של המפעל ההשבה אם לא יהיו לנו מקורות מים.

<יפת דוד: לרשות המים, שאולי פה המקום לדבר גם בשבחה, כי כל הנושא של מפעל ההשבה זה בזכות התקציבים שקיבלנו מרשות המים, הבינה שהמקום הזה שהוא נקרא הנגב של הגליל וסובל ממחסור ממים, צריך להשלים את המחסור הזה על ידי הזרמת מים מאזורים שכנים ובצורה זו ועל הרקע הזה הוסכם שאנחנו נניח צנרת מעמק יזרעאל לכיוון גליל תחתון וחיברנו את המים - - -

<מוטי דותן: יש לנו את הקישון שאנחנו - - -

<יפת דוד: צומת הקישון, זה היה השלב הבא, אבל השלב הראשון התחיל מדוברת וזה אפשר לנו לקבל 2 מיליון קוב וכמו שאמר מוטי, לאחר מכן גם חיברנו את הקו הזה, הקו הראשי, חיברנו אותו גם לקישון ויש לנו מקור מים לכמות של כ-4 מיליון קוב.

<יפת דוד: וגם הקודם.

<יפת דוד: הדבר הזה לא הספיק כי היה לנו פה מה שנקרא הצלחה אדירה בעקבות הנחת הקווים הללו.

<יפת דוד: יושב פה איתן, שהוא אמון על הנושא החקלאי, הוא יודע שהחקלאים מאתגרים אותנו בגידולים, בנטיעות הרבות, אלפי דונם מטעים ניטעו בעקבות מפעל ההשבה והיינו צריכים מקורות מים נוספים.

<יפת דוד: כדי לתמצת את הדברים שלי כי אני באמת מדלג על הרבה דברים, הנושא המרכזי שלנו היום זה המחסור במים.

<יפת דוד: חיברנו את עצמנו לאזור - - - עשינו מערכת בין אזורית, חיברנו את עצמנו לעמק הירדן, אנחנו מקבלים שם מים מהכנרת ולמרות הכול ההיקף שאנחנו מגיעים אליו הוא 10 מיליון קוב ועדיין חסרים לנו מים לכל שנה.

<יפת דוד: בשלוש השנים האחרונות באוגוסט ידינו רועדות שאולי באמצע מסיק הזיתים לא יהיו מים ואנחנו נהיה בקטסטרופה.

<יפת דוד: לכן הכנו כבר ב-2010 הקמת מאגר נוסף - - -

<מוטי דותן: סליחה, יש לנו הרבה מאגרים, תיכף תראה, המאגרים זה המחסניות של המים, כי מביאים מים מכל מיני אזורים ו - - -

דוד אמסלם: רק של הקולחין או גם - - -

<יפת דוד: רק של הקולחין.

דוד אמסלם: אתם לא אוגרים מי גשמים?

<יפת דוד: לא, זה לא מאגר שיטפונות.

<יפת דוד: במאגרי שיטפונות - - -

<מוטי דותן: זה המאגרים בדרך.

<יפת דוד: אנחנו צריכים מאגר דחוף, מאגר נוסף.

דוד אמסלם: הבעיה שלכם זה מאגר או שאתם לא מצליחים - - -

<יפת דוד: לא, הקמנו שני - - - אנחנו מקבלים מים לאחר טיהור, מים מטוהרים, קולחין.

דוד אמסלם: מאיפה אתם מקבלים אותם?

<יפת דוד: מעמק יזרעאל אלה מים מטוהרים של - - -

דוד אמסלם: אתם מקבלים אותם חינם?

<יפת דוד: מה פתאום?

<יפת דוד: אני אדבר על המחירים.

<יפת דוד: אנחנו מקבלים בערך מאיזה שישה מקורות מים - - -

דוד אמסלם: באיזה מחיר אתם קונים אותם?

<יפת דוד: המחירים שונים, אני אדבר איתך עכשיו על איפה הבעיה הגדולה שלנו.

<יפת דוד: המחירים של עמק יזרעאל הם בסביבות ה-60 אגורות.

דוד אמסלם: זה זול.

<יפת דוד: זה זול, הבעיה שלנו זה עם המים מעמק הירדן, שהמחיר שלהם מגיע ל-2 שקלים.

דוד אמסלם: אתה מדבר על קולחין?

<יפת דוד: מים מכנרת, השלמה.

<יפת דוד: אלה מים שפירים.

<יפת דוד: יש להם מחיר מיוחד.

<יפת דוד: המחיר רק על פי עלויות של אגודת המים עמק הירדן, יש תחשיב שהם עושים - - -

דוד אמסלם: אנחנו כבר דיברנו על זה גם בוועדה, אני לא רוצה ל - - -

<יפת דוד: לא, אם מדברים על עזרה או התערבות שלך, פה יכולה להיות התערבות שלך בזה שעכשיו תיקון חוק 27 יטיל עלינו עוד 26 אגורות במיידי על המים האלה.

<יפת דוד: לא על הקולחין, על המים מעמק הירדן.

<מוטי דותן: רגע, תסביר למה אתה צריך מים שפירים מעמק הירדן.

<יפת דוד: כי חסרים מים, זו ההשלמה של המים החסרים לנו.

<יפת דוד: המים האלה, שהם 3%, מהווים כ-30% מכמות המים שאנחנו מקבלים, יתווסף עליהם עכשיו מיוני 26 אגורות.

דוד אמסלם: למה?

<יפת דוד: כי על המים האלה חלים - - - אני אומר, בהתערבות שלך אפשר יהיה לתקן את זה.

דוד אמסלם: אז רק שנייה, אני אעשה סדר.

דוד אמסלם: הרי המים השפירים היו אמורים לעלות ל-3 שקלים.

דוד אמסלם: כשאנחנו עשינו את תיקון 27 קרו שתי פעולות, פעם אחת באותה תקופה המים, לפי הסכם, היו אמורים לעלות מ-2.5 ל-3 שקלים.

<יפת דוד: נכון.

דוד אמסלם: אז מה שקרה זה שבעצם אנחנו סיכמנו שאל"ף, לא מעלים, אנחנו עכשיו יורדים ל-1.98 שקל, שלב ראשון, ותוך שנה יורדים ל-1.81 שקל, זה עוד 17 אגורות כמעט.

דוד אמסלם: אלה בעצם המחירים של המים השפירים.

דוד אמסלם: אז אם אתה משלם 2 שקלים היום איך העלו אותך?

<יפת דוד: אני אסביר.

<איתן בינגר: הוא לא קונה מים שפירים, הוא קונה מהירמוך, אלה מים שמפיקים.

דוד אמסלם: אני מדבר על המים השפירים של מקורות.

דוד אמסלם: המפיקים הפרטיים, דרך אגב, הם צריכים למכור פחות אפילו.

<יפת דוד: אני אסביר.

<יפת דוד: המים שאני מקבל מעמק הירדן - - -

<מוטי דותן: אני יכול להציע משהו?

<מוטי דותן: תכתבו מכתב.

<יפת דוד: לא, חשובה הנקודה.

<יפת דוד: קודם כל מה שאני אומר זה רק בקיץ, בחורף המים האלה הם יותר נמוך, כי זה תלוי בתעוז, שפל, גבע ופסגה, אז בחורף אנחנו לוקחים - - - משפל ואז המחיר מגיע ל-1.35 שקל.

<יפת דוד: אבל בקיץ, ממרץ אפריל התעריף יכול להגיע ל-2 ואפילו יותר, כי הצרכנים של עמק הירדן לוקחים את המים בשפל ומשאירים לנו את הפסגה ולכן זה 2 שקלים ויחול עליהם גם ה-26 אגורות.

דוד אמסלם: מה זה ה-26 אגורות?

<איתן בינגר: הוא קונה מהאגודה של עמק הירדן, לא ממים שפירים.

<יפת דוד: תיקון חוק 27 חל גם על המים האלה, אפשר להימנע מזה על ידי הכנסת סעיף בכללים של רשות המים, שבימים אלה היא עובדת על הכללים האלה, להכניס את זה, שמים שמגיעים כדי להשלים מחסור במי קולחין, לא יחול עליהם ה - - -

דוד אמסלם: אז אני אסביר איך זה עובד.

<יפת דוד: אני יודע.

דוד אמסלם: אם אתה יודע אז אני לא אסביר.

<יפת דוד: לא, מה שאני יודע וכבר יש לי נייר מעמק הירדן ורשות המים אישרו את זה, שה-26 אגורות יחולו על המים האלה.

דוד אמסלם: אני לא נכנס לפרט הקטן שאתה מדבר עליו, אני אומר באופן כללי מה קרה פה.

דוד אמסלם: הרי מה הסיפור של תיקון 27 ברמת הבסיס, שיש מפיקי מים, כמו שאתה אומר, שמפיקים מים ב-40-50 אגורות, מוכרים את זה לעצמם ולאחרים הם מוכרים ב-2.20, 2.5 וכו'.

דוד אמסלם: עכשיו, המים של מקורות, גם מקורות הם בעצם - - - זאת אומרת מה הבנץ' מארק שלך?

דוד אמסלם: זה מקורות, שאתה קונה מהם, ומקורות מכרו את זה ב-2.5 בערך.

דוד אמסלם: עכשיו מה עשינו בגדול בתיקון?

דוד אמסלם: לקחנו את כל המים מהמפיקים הפרטיים והם כולם מוכרים עכשיו באותו מחיר לכולם בארץ.

דוד אמסלם: זאת אומרת מטילים עליהם את ההיטל כדי שהם ימכרו לך את זה ב-1.81 שקל.

<יפת דוד: זה נכון מה שאתה אומר, אבל התוצאה היא עוד 26 אגורות לעומת מה שהיה, תוספת של 26 אגורות.

<יפת דוד: הם לא מכרו את זה ב-2.5, הם לא מכרו את זה כמים שפירים, כבר הייתה לנו הקלה - - -

דוד אמסלם: אז בוא נסכם, אני עכשיו מתחבר למה שמוטי אומר.

דוד אמסלם: לא הצלחתי להבין את האירוע מבחינתך, כתוב לי מכתב, תן לי את הנתונים.

דוד אמסלם: רק השבוע ישבתי עם נציבות שירות המים לגבי נושא אחר של מחיר ההפקה, אני לא אלאה אתכם.

דוד אמסלם: זה מעניין?

<מוטי דותן: בטח.

דוד אמסלם: הרי מה הסיפור?

דוד אמסלם: הרי כדי למכור את זה ב-1.81 שקל, זה מחיר המכירה, באנו למפיקים הפרטיים ואמרנו להם 'רבותיי, זה לא מים שלכם, אם אתה שם משאבה בכנרת ושואב, זה לא שלך, אתה תשלם כמו כולם'.

דוד אמסלם: לכל אחד יש מחיר הפקה אחר, יש אחד שיש לו קידוח, לכן הולכים לעשות עכשיו דיון על כל אחד ואחד כמה זה עולה לו, זאת אומרת כמה עולה לו הפקה, נותנים לו רווח סביר ובדלתא זה בעצם ההיטל שמטילים עליו כדי להעביר את זה לאלה שהיום היו משלמים למקורות וקונים ממקורות ב-2.5.

<יפת דוד: נחזור למחסור במאגר.

<יפת דוד: המאגר, שהוא ממש סם חיים שלנו, מוטי שלח מכתב לפני שנה וחצי לשר החקלאות בנושא הצורך שלנו במאגר דחוף ולא לחכות עוד, אבל אני אגיד לך מה הבעיה, הם מחכים לנושא הזה של ספק מרחבי.

<יפת דוד: הנושא של ספק מרחבי יכול להימשך זמן, זה תלוי באגודות מים שכנות ולהגיע להסכמה.

<יפת דוד: מכיוון שזה אצלנו ממש זועק לשמים, אמרתי שאולי אפשר לעשות לזה מסלול עוקף.

דוד אמסלם: אני אגיד לך מה לדעתי הכיוון.

<יפת דוד: אני אולי אתן לך מכתב - - -

דוד אמסלם: אין בעיה, אתה יכול לפנות לרשות המים, לגרזי, תגיד לו שאתה דיברת איתי, שהייתי כאן, אנחנו סיכמנו עם הממשלה שכל שנה יושקעו במשך שבע שנים כ-200 ומשהו מיליון שקל, לדעתי 250 מיליון שקל כל שנה, בנושא של המים המושבים, בתשתיות, זה אומר בקווים, מאגרים וכו'.

דוד אמסלם: אז לדעתי זה סיכום שלי עם הממשלה.

<יפת דוד: בלי התוויות?

<יפת דוד: זו הנקודה.

דוד אמסלם: אתה יכול להגיד להם, 'רבותיי, היה פה יושב ראש ועדת הפנים, אמר לנו שסוכם', אני אומר לך שסוכם, זה מיליארד וחצי שקל בשבע השנים הקרובות.

דוד אמסלם: אתה אומר 'רבותיי, אני רוצה מאגר, אני מבקש לבוא איתי' - - - אני מניח שזה מצ'ינג כזה, אני לא יודע בדיוק מה העסקה.

<קריאה: כמו שהייתה.

דוד אמסלם: תגיד לו, אם תהיה בעיה, תרים אליי טלפון.

<יפת דוד: טוב, אני אסיים את הדברים שלי בריכוזים רק, בשורה התחתונה.

<יפת דוד: סך הכול המפעל הזה מורכב מ-135 קילומטר של צנרת מים, כמו שאתם רואים זה מכפר קיש עד לבקעת ארבל - - -

דוד אמסלם: אתם עצמכם לא מטהרים?

<יפת דוד: לא אנחנו מקבלים מים מטוהרים.

<יפת דוד: הטיהור נעשה על ידי הרשויות, אגודות המים לא מתעסקות בטיהור.

<מוטי דותן: אנחנו מטהרים, לא הוא.

<מוטי דותן: אנחנו מטהרים ומעבירים אליו.

<יפת דוד: כן.

<יפת דוד: מאגרים, הקמנו שלושה מאגרים.

דוד אמסלם: עכשיו, הוא לא אחראי גם על הנושא של הטיהור.

<מוטי דותן: לא, הוא אגודת מים.

<מוטי דותן: המט"ש זה רשויות.

<יפת דוד: אנחנו פתרון הקצה של הטיהור.

דוד אמסלם: יש לכם גם קידוחים?

<יפת דוד: לא, אנחנו לא כמו אגודות מים שמפיקים מים.

<יפת דוד: אמרתי, אנחנו הנגב של הגליל, במים שפירים מקבלים - - -

דוד אמסלם: אז מה שאתם עושים, אתם מקבלים מים ומוכרים מים?

<יפת דוד: זה המים השפירים, אבל היום יש לנו מים משלנו, המים של המפעל להשבה.

<יפת דוד: המפעל להשבה זה מים - - -

דוד אמסלם: אבל אתה מקבל אותם.

<יפת דוד: אני מקבל אותם, לא מפיק מים.

דוד אמסלם: בבסיס אתה מקבל מים ומוכר.

<יפת דוד: כן.

<יפת דוד: אני מוביל אותם.

דוד אמסלם: ברור - - - אתה מקבל אותם במחיר אפס.

<יפת דוד: לא, אמרתי שלא, אמרתי מ-60 אגורות עד 2 שקלים.

<יפת דוד: הממוצע שלנו - - - מעניין אותך ממוצע?

דוד אמסלם: למי אתה משלם את זה, למקורות?

<יפת דוד: לא, למפיקים עצמם.

<יפת דוד: בעמק יזרעאל יש מקורות ויש פלגי מים, יש אגודת המים עמק הירדן, יש לבנים.

דוד אמסלם: הבנתי.

דוד אמסלם: דרך אגב, אצלם הם חייבים לטהר את המים, אתה מטהר את המים - - -

<מוטי דותן: במחיר אפס.

דוד אמסלם: נו, אז למי אתה נותן את זה?

דוד אמסלם: אתה מוכר לו את זה?

<יפת דוד: לא, במאגר שדה אילן אני מקבל אותו במחיר אפס, זה המקור היחידי שאני מקבל מחיר אפס.

דוד אמסלם: אבל למה הם מוכרים לך את זה?

<יפת דוד: כי יש לנו הוצאות אנרגיה.

<מוטי דותן: הם לא מרוויחים, הם רק את ההוצאות.

דוד אמסלם: הם נותנים לך את זה בקצה של המפעל או באיזה שהיא נקודה אחרת?

<יפת דוד: לא, הם מוליכים את זה גם בתוך המפעל שלהם, גם להם יש איזה שהוא מפעל פנימי.

דוד אמסלם: לא חשוב.

דוד אמסלם: יפת, הוא צריך להביא את זה לקצה במחיר אפס, אם הוא נותן לך את זה בקצת יותר מרחק מהקצה, אז הוא באמת מחשב לך את העלות.

<יפת דוד: אין לנו טענות, הטענה היחידה שיש לנו, הבעיה היחידה שיש לנו זה לגבי אגודת המים עמק הירדן שאנחנו מקבלים מים שם במחיר מאוד גבוה, מים שפירים.

<יפת דוד: זה לא במחיר מים שפירים, זה במחיר - - -

דוד אמסלם: מי זה ראש המועצה?

<מוטי דותן: עידן גרינבאום.

דוד אמסלם: הוא מפיק?

<יפת דוד: לא, זה אגודת המים, זה לא הוא.

<יפת דוד: זה עמק הירדן, אגודת המים.

דוד אמסלם: הם מפיקים?

<יפת דוד: כן, הם מפיקים מים, מפיקים גדולים, הם מדינה בפני עצמה.

דוד אמסלם: מאיפה?

דוד אמסלם: מהכנרת?

<יפת דוד: לא - - -

דוד אמסלם: הסיפור הזה הולך להסתיים.

דוד אמסלם: בחודשים הקרובים נגמר האירוע.

<יפת דוד: הם מתנהגים בצורה הזאת.

<מוטי דותן: חבר'ה, הילדים האוטיסטים מחכים לנו.

<יפת דוד: אוקיי, לסיכום, אם מהסיור הזה, מהביקור שלך תוכל לעזור לנו לפתור את הבעיה של המחסור במים, זה הדבר המרכזי היום שעומד מולנו.

<יפת דוד: אנחנו יודעים לעשות דברים, יודעים להקים מאגרים, להקים תחנות שאיבה וקווי הולכה, יודעים לעשות את זה בצורה יעילה.

דוד אמסלם: יפת, אתה תכתוב לי מכתב מסודר לגבי הנושא של המחירים ואני - - -

<יפת דוד: בסדר.

<מוטי דותן: חברים, אנחנו עוד לא הולכים, יושב ראש הוועדה יוצא רגע להגיד דבר תורה ברדיו וכשאתה מסיים אנחנו זזים.

דוד אמסלם: בסדר.

דוד אמסלם: (בסיור בבי"ס לאוטיסטים ע"ש בנימין רוטמן)

<בשמת מעוז: זה בית ספר לאוטיסטים, בית ספר שנותן מענה לכל תלמידי מחוז צפון, מגיעים אלינו מ-22 יישובים.

<בשמת מעוז: אנחנו מקבלים תלמידים מגיל 12 עד גיל 21.

<בשמת מעוז: יש לנו חריגות של תלמידים שמגיעים כבר מגיל 11, כדי לא לעשות להם שני מעברים.

<בשמת מעוז: אנחנו בית ספר שתוכנן באופן מיוחד עבור האוכלוסייה הזאת גם ברמה האדריכלית, אתם תראו את הייחודיות של בית הספר ואני חושבת שכבר בכניסה תראו שזה בית ספר יחיד ומיוחד.

<בשמת מעוז: אנחנו עובדים בשיתוף פעולה מלא עם המועצה האזורית גליל תחתון.

<בשמת מעוז: מבחינתנו לי יש שני אבות - - -

<מוטי דותן: את קצת מתבלבלת, המועצה זה הבעלים של בית הספר.

<בשמת מעוז: למה התבלבלתי?

<בשמת מעוז: אמרתי שיש לי שני אבות, האבא הראשון זה המועצה, האבא השני זה הכפר, כי אנחנו נמצאים גם בתוך כפר הנוער כדורי ולכן אנחנו גם משתייכים לחינוך ההתיישבותי ולא למחוז צפון.

<בשמת מעוז: מבחינתנו אנחנו שמורים ובטוחים ומוגנים.

<בשמת מעוז: ואנחנו כאן עובדים, כרגע יש לנו 42 תלמידים, היום התקבל תלמיד חדש שהגיע באופן מיוחד ממוסקבה, עלייה מלפני חודש.

<קריאה: שמעו עלייך גם במוסקבה.

<בשמת מעוז: הייתי במוסקבה ועכשיו מתכננים להגיע משלחת גדולה ממוסקבה.

<בשמת מעוז: מסתבר שהם חיכו שם חמש שנים כדי להיקלט בבית הספר ולילד לא הייתה מסגרת.

<בשמת מעוז: יש שם בעיה רצינית.

<בשמת מעוז: כך שיש לנו במה להתגאות, למדינת ישראל יש הרבה במה להתגאות.

<בשמת מעוז: אז אנחנו נהיה 43 תלמידים, בשנה הבאה אנחנו גדלים ל-56 תלמידים.

<בשמת מעוז: אנחנו פה בגבול שלנו זה עד 70, אנחנו לא יכולים לקלוט יותר.

<בשמת מעוז: יש לנו כאן קרוב ל-60 אנשי צוות, אנחנו עובדים כל יום מרבע לשמונה עד רבע לחמש, עד ה-15 באוגוסט, אז יש לנו שבוע להתארגן, לעשות שיפוצי קיץ, ואז שבוע להיערך כבר לשנה הבאה.

<בשמת מעוז: אנחנו עובדים, אני בקשר ישיר עם יצחק, מנהל מחלקת חינוך, אנחנו מתחילים את השנה הרביעית.

<בשמת מעוז: מסתבר שיש לי עוד הרבה מה ללמוד ואני שמחה שיש לי הרבה מורים טובים באמצע הדרך.

<בשמת מעוז: אנחנו נעשה סיור ממש ממש קצר, כי אתם לא יכולים, אנחנו צריכים לפחות 45 דקות כדי לראות את כל בית הספר, אז אנחנו נלך לראות רק את החדרים הייחודיים.

<יצחק אשחר: אני אולי אוסיף משפט אחד בהתחלה.

<יצחק אשחר: בית הספר כאן זה חלק ממערך של תפיסת עולם של חינוך מיוחד, החל מגני ילדים וכלה כרגע בבית לחיים שאנחנו מקימים כאן למעשה בתים בתוך הקהילות לקלוט את בוגרי מערכות החינוך.

<יצחק אשחר: מספר הילדים שיש פה בבית הספר, 3 ילדים, בשנה הבאה יהיו 2 ילדים.

<יצחק אשחר: בית הספר לא משרת רק אותנו, רק מאוד חשוב לנו בית הספר כאן, חלק מהחשיבות היא לקיים בית ספר כחלק ממערך הרבה שנים.

<יצחק אשחר: כלומר הילד פה הוא חשוב מאוד, אבל לא רק, חשוב לנו שהילדים האלה למעשה יחיו בתוך עולם של בית ספר, של ימים נורמטיביים, כדי שכולם ילמדו מכולם.

<יצחק אשחר: זה קיים גם בבתי הספר היסודיים, כך גם בגני הילדים, כך גם בתיכון, כתפיסה קהילתית רחבה.

<מוטי דותן: גם גני הילדים המיוחדים הם בתוך בתי הספר.

<מוטי דותן: הכיתות של ה-PDD הן בתוך בתי הספר.

<בשמת מעוז: אז אנחנו נכנסים, תוכלו להיכנס בקבוצות קטנות.

<בשמת מעוז: זה חדר מאוד מאוד מיוחד.

<מוטי דותן: זה גם חדר מועתק ממש, זה לא משרד החינוך.

<בשמת מעוז: אבל זה כדורי.

<מוטי דותן: אבל זה תרומה.

<בשמת מעוז: זה חדר שהוא עם מאוד הטיה לכל הנושא של הוויסות התחושתי, יש לנו תלמידים על הספקטרום והרבה מאוד ילדים שכל הרעשים של העולם מאוד מקשים על התפקוד שלהם, פה הם הילדים הכי מאושרים.

<בשמת מעוז: זו עבודה של אחד על אחד, מטפל וילד, ונכנסים פעמיים בשבוע ל-20 דקות והשאיפה שלנו שתהיה לזה השפעה גם מה שנקרא במרחב הציבורי.

<מוטי דותן: כל הרעיון של בשמת זה לנסות להכין אותם לחיים האמיתיים, כמה שאפשר, לא עם כולם אפשר.

<בשמת מעוז: אנחנו נראה את זה מבחוץ, זה החדר השחור, זה חדר הוויסות.

<בשמת מעוז: לכאן אתם יכולים להיכנס אם אתם רוצים לחוות את החוויה.

<בשמת מעוז: אני אסגור אתכם בפנים, כך תרגישו את הקלסטרופוביה, אבל בשביל החבר'ה שלנו זה לא קלסטרופובי, זה צורך.

<בשמת מעוז: זה החדר לוויסות חזותי.

<בשמת מעוז: כאן עובדים על חוש הראייה, חוש המימוש, חוש השמיעה, יש כאן מזרון מים, כל הנושא של הרחה, מסז'ים, כדורים, יציבות.

<בשמת מעוז: החדר הזה הוא חדר לבן, כדי שהוא ייתן תחושה של מקום שהוא סגור, מכיל, מרגיע.

<בשמת מעוז: אנחנו לא מדליקים את הכול כמובן, זה מציק, יש פה הצפה של גירויים וזה מקום מאוד מאוד טוב לכל יצירת התקשורת.

<בשמת מעוז: יש לנו למעלה מ-60% מהתלמידים שלא מדברים בכלל, הם לא ורבליים, הם נמצאים באמצעי תקשורת חזותיים.

<בשמת מעוז: 90% מהתלמידים הם נוטלי תרופות, יש להם מה שנקרא תחלואה כפולה, בעיקר תרופות פסיכיאטריות, להרגעה, להפחתת חרדה, דיכאונות ואימפולסיביות.

<מוטי דותן: רק אני אוסיף, שלא תחשבו שזה משרד החינוך, זה הכול החלומות של בשמת.

<מוטי דותן: את כל הפנטזיות שלה בחיים היא הגשימה פה.

<בשמת מעוז: כן, לגמרי.

<מוטי דותן: וצריך להגיד עוד דבר, שכשאני נחמד אחת לחודש אני פה גם בא להירגע קצת.

<בשמת מעוז: אז באמת מי שמווסת לא צריך את זה, זה גורם לו דווקא לעוררות, ומי שצריך ויסות אז זה מאוד מרגיע.

<יצחק אשחר: עוד התערבות אחת חשובה שלכם כוועדה.

<יצחק אשחר: החבר'ה האלה מסיימים את הלימודים שלהם באמצע אוגוסט, בין אמצע אוגוסט לתחילת ספטמבר הם בבית.

<יצחק אשחר: ילדים כאלה בבית, הם מטפסים על הקירות וההורים שלהם מטפסים על קירות.

<יצחק אשחר: המערכת לא מצאה פתרון מה עושים בשבועיים האלה, הציפייה שלי, שהמדינה, משרד החינוך, יבואו ויגידו, 'רק רגע, בואו נשחרר קצת את ההורים ונאפשר'.

<יצחק אשחר: המדינה לא עושה את זה, לצערי, והחלטנו שאנחנו כמועצה - - -

<מוטי דותן: זה אחד הגורמים שמייצר לי עוד צרות, הוא קיבל יוזמה לפני שש שנים שאנחנו עושים קייטנה שבועיים לילדים האלה.

<מוטי דותן: מכל מיני מקורות שלנו.

דוד אמסלם: משרד הרווחה - - -

<יצחק אשחר: לא, הם לא מתעסקים בזה.

<מוטי דותן: הבאנו לפה את יוסי סילמן.

דוד אמסלם: להם יש קייטנות - - -

<יצחק אשחר: - - - כיסאות, כדורים פורחים, אנחנו צוללים איתם על דבר כזה ואף אחד - - - אנחנו נדאג לעצמנו, הוא ייתן לי את הכסף, אבל למה לא מקומות אחרים?

<יצחק אשחר: למה לא כ-build in בכל מערכת לאפשר דבר כזה, לשחרר את ההורים.

<מוטי דותן: ניסינו לקבל, מהרווחה ומזה, בסוף אמרתי להם 'לכו קיבינימט, אל תפריעו לנו', הילדים האלה, כל הרעיון שלו זה לתת להם בקיץ מה שילד רגיל שהולך למחנה של בני עקיבא או - - -

<יצחק אשחר: הם ישנים בלילה באוהלים, הכול נותנים.

<מוטי דותן: הם טסו במטוס לאילת, כדור פורח.

<מוטי דותן: יש פה ילד אומנה, בעלייה למטוס בשדה דב באילת, הוא אומר לי 'געוואלד, רוצים אישור של ההורים הביולוגיים, לא של האומנה'.

<מוטי דותן: ילד קטן, אני יודע מי ההורים הביולוגיים, באיזה חור ביש"ע?

<מוטי דותן: הפכתי את העולם והם עלו על המטוס.

<מוטי דותן: יש שם ילדה שלא דיברה עד גיל 15, המילה הראשונה שהוציאה היה 'מים' אחרי שיט ברפטינג על הירדן.

<מוטי דותן: על יצחק אשחר אני אספר לך בהזדמנות.

<בשמת מעוז: יש לנו שתי קומות.

<בשמת מעוז: הקומה הראשונה זה החטיבה העליונה, מגיל 12 עד 16.

<מוטי דותן: ראוי להגיד שבכיתות עכשיו לומדים.

<בשמת מעוז: כן, לומדים כאן.

<בשמת מעוז: שימו לב לכל מה שיש לנו כאן.

<מוטי דותן: זו מעלית שעכשיו התקנו.

<בשמת מעוז: אתם נכנסים כרגע למפעל קרמיקה, אחת מהנקודות שלנו בחזון בית הספר זה להכין את הבוגרים שלנו להיות בוגר עצמאי בקהילה בגיל 21 ולספק להם סל מיומנויות של עובד, עובד עצמאי ויצרן, ולכן אנחנו עובדים ומכינים אותם לקראת גיל 21.

<בשמת מעוז: יש לנו שבעה מפעלים, אחד המפעלים זה קרמיקה, אז יש לנו קרמיקה, יש לנו קליעת סלים.

דוד אמסלם: הילדים עושים את הסלים האלה?

<בשמת מעוז: כן.

<בשמת מעוז: אנחנו מוכרים לקהילה.

<בשמת מעוז: התלמידים ממש עובדים מהשלב של הייצור עד השלב של המכירה.

<בשמת מעוז: הם גם מוכרים, בדרך הזו הם גם יודעים את כל הנושא של החשבון השימושי וחשוב להגיד שגם התלמידים בתפקוד הכי נמוך שלנו, שזה ממש תפקודים בתמיכה של 100%, ממש תלמידים בוגרים עם טיפול שצריכים עזרה וסיוע ושמירה 24 שעות, הם מייצרים את הפונפונים, כי זו פעולה רפטטיבית, חזרתית, וילד נוסף עושה החלקים הנוספים.

<בשמת מעוז: יש לנו גם מפעל נייר, גם מפעל בד, אריגה, קליעה, ציור.

<בשמת מעוז: אנחנו עכשיו מקימים תערוכה של ציורים מיוחדים, אני רוצה להראות לכם.

<בשמת מעוז: לא הספקנו לתלות אותה, זה ממש חדש חדש.

<בשמת מעוז: זה תלמיד שעושה, תלמיד בתפקוד נמוך ביותר.

<בשמת מעוז: יש לו פה המון המון עבודות, אנחנו מקימים לו תערוכה בקומה השנייה.

<בשמת מעוז: ויש מפעלים שהם במשק.

<בשמת מעוז: אנחנו מנצלים את כל המשאבים שקיימים בתוך הכפר גם לעבודה תעסוקתית, אז יש לנו עבודה בפינת חי, עבודה באורווה, עבודה בחממה ועבודה בגידולי שדה.

<בשמת מעוז: יש לנו הרבה מאוד מפעלים והשאיפה שלנו שאנחנו ביחד עם עמותת אלווין, אתם בטח מכירים את העמותה הזו, נעשה הכשרה גם בקהילה.

<בשמת מעוז: כלומר תלמידים שכבר יצאו, תלמידים מעבר לגיל 16, ייצאו החוצה יחד עם מדריך ואנחנו נכין אותם ממש לתעסוקה בקהילה למפגש עם האזרחים.

<בשמת מעוז: השאיפה שייצאו עם מקסימום מיצוי הפוטנציאל שלהם.

<מוטי דותן: רוב הילדים לא רק שהם לא יודעים איך למלא את כל הצרכים, הם לא יודעים להתקלח, לא יודעים להציע מיטה, אז הדירה הזאת נבנתה כדי לתת להם את כישורי החיים.

<בשמת מעוז: מוטי סיפר לכם, הוא כבר מכיר את ההרצאה שלי בעל פה.

<מוטי דותן: מה שלנו נראה מאוד טריוויאלי, פה זה לא ככה.

<מוטי דותן: לא סתם קוראים לזה דירת הכשרה.

<מוטי דותן: אותו דבר, כל מה שאתם רואים פה, הריהוט והכול, זה לא מכספי מדינה, אבל דיברנו על זה כבר.

<בשמת מעוז: אז הגעתם לדירת ההכשרה שלנו, יש פה דירה שמדמה בית כמו כל אחד שגר בבית, עם כל האלמנטים שהכרחיים לתפקוד מקסימלי.

<מוטי דותן: אבל לא לכל אחד יש נוף לתבור.

<בשמת מעוז: זה לא משרד החינוך, לא תרומות, לא כלום, זה מאלוהים.

<מוטי דותן: זה בורא עולם סידר לנו.

<בשמת מעוז: אז לכאן מגיעים כל התלמידים, החל מגיל 12, ממש ממש מבראשית היותם בתוך בית הספר, הם מגיעים לכאן פעם בשבוע ומבצעים את כל מטלות הבית.

<בשמת מעוז: לכל אחד יש תורנות, יש לנו גם תוכנה באייפד של סמלים שמבנה להם את כל הרצף של הפעילות, ממש, לנקות שירותים, לסדר מיטות, לקפל כביסה.

<בשמת מעוז: כל תלמיד בא ופשוט לומד ומתאמן על אותה מיומנות כשהשאיפה שלנו שבסופו של דבר יישב המבוגר האחראי, יגיד לו 'עכשיו אתה צריך לנגב שולחן' והוא יידע לעשות את הפעילויות מהתחלה ועד הסוף באופן עצמאי לחלוטין ואפילו יבקר את איכות ביצוע המטלה שלו.

<בשמת מעוז: אחד הדברים שאנחנו רוצים להכניס לכאן זה את כל נושא הקולינריה, אנחנו רוצים להגיע לעוד משהו בתחום תעסוקתי.

<בשמת מעוז: אנחנו רוצים להיות מה שנקרא ה-back of של העסקים, להכין לעסקים מסוימים, למשל לקצוץ ירקות, להכין לימונים כבושים, להכין ריבות ופשוט למכור להם את זה.

<בשמת מעוז: ברור לנו שהחבר'ה שלנו לא יכולים לעבוד במסעדה קולחת וערנית, אבל הם כן יכולים לעשות הרבה מאוד עבודות הכנה וגם לקבל על זה כסף.

<בשמת מעוז: זה אחד הפרויקטים שאני מתחילה בשנה הבאה.

<בשמת מעוז: השאיפה שלנו זה שגם התלמידים יכירו את התפקוד של 24 שעות ברצף, בשאיפה שנוכל לעשות פרויקטים עם משרד הרווחה.

<בשמת מעוז: אסור לי להלין פה אנשים ולשלם להם שכר אחרי השעה חמש והשאיפה שלי זה שיבוא לכאן מדריך שיישן עם שני חניכים בתורנות ובשביל זה חשבתי מלכתחילה לשים כאן דלת חיצונית ושאחר הצהריים הם יעשו הבחנה בין זמן בית ספר לזמן אחר הצהריים.

<בשמת מעוז: יש לנו כאן דלת יציאה.

דוד אמסלם: המוסד הזה זה שייך למשרד החינוך?

<בשמת מעוז: כן.

<מוטי דותן: זה בית ספר.

דוד אמסלם: ומה הבעיה של משרד החינוך, שהילדים יישנו כאן?

<בשמת מעוז: משרד החינוך מממן עד רבע לחמש, לא מעבר.

דוד אמסלם: ואז מה?

<בשמת מעוז: צריך ביטוח, צריך משכורות לאנשים.

דוד אמסלם: זאת אומרת את מדברת רק בפן התקציבי?

<בשמת מעוז: מה זאת אומרת בפן התקציבי?

דוד אמסלם: או שיש פה איזה אמתלות אחרות?

<בשמת מעוז: לא, זהו, צריך ביטוח ו - - -

<מוטי דותן: - - - כדי שלא יצטרכו לתקצב.

דוד אמסלם: ואין כזאת מסגרת במדינת ישראל?

דוד אמסלם: הרי הילדים האלה בסוף צריכים ללמוד גם לחיות.

דוד אמסלם: הם לא ללמד אותו בגיל 22 להתחיל את הכול.

דוד אמסלם: ככה ההיגיון - - -

<בשמת מעוז: נכון, זה שיש היגיון זה דבר אחד, זה ש - - - זה דבר שני.

<מוטי דותן: חלק מהרעיון ש - - - שהיא תשרת גם את ילדי בית הספר.

<בשמת מעוז: קודם את ילדי בית הספר.

<בשמת מעוז: אתם נמצאים במרפסת חשובה, אל"ף, כדי להגיד שתראו את ה-50 מדרגות הללו שמובילים אותנו כל יום לחדר האוכל, אנחנו משתמשים בחדר האוכל של כפר הנוער.

<בשמת מעוז: הדבר השני זה שהמרפסת הזאת הולכת לקבל תוכן חדש, אנחנו עובדים על מיזם חדש של שילוב האקדמיה ביחד עם בית הספר.

<בשמת מעוז: אחת השאיפות שלי הייתה לא להשאיר את הידע רק באקדמיה, אלא לעשות שילוב בין האקדמיה לבין השטח, מה שנקרא מחקר הלכה למעשה ואנחנו עובדים ביחד עם אוניברסיטת חיפה, אנחנו נותנים כאן אקדמיה בתחום האוטיזם, ללימוד האוטיזם, לטובת מחוז צפון.

<בשמת מעוז: אני חושבת שלא כל הידע נשאר במרכז.

<בשמת מעוז: יש לנו הרבה מה ללמד והרעיון הוא ללמוד מתוך השטח את הצרכים של התלמידים האלה, לחקור את הנושא ולהפוך את זה למתודות אקדמיות בתוך האוניברסיטאות.

דוד אמסלם: מי מממן את זה?

<מוטי דותן: טוב ששמוליק לא פה.

<מיכל ניילינגר: בשנה הבאה אנחנו משחררים בוגר אחד.

<מיכל ניילינגר: סיפרתי לכם על נושא התעסוקה, אנחנו עושים תעסוקה בבית הספר, אז חשבתי לעשות איזה שהוא משהו גם ירוק וגם משתף - - -

<מוטי דותן: מה הבעיה?

<מיכל ניילינגר: הרעיון.

<מיכל ניילינגר: איסוף הגזם, אחרי שגוזמים - - -

<מוטי דותן: לא, את צודקת, יש הרבה בעיות עם איסופי גזם במועצה.

<מיכל ניילינגר: אז יש מכונה שמרסקת, אז אפשר לרסק.

<מוטי דותן: תקשיבי, יש לי מספיק אותו שמשגע אותי, אל תתחילי גם את.

<מוטי דותן: כל רעיון, תביאי לפה, קדימה, אנחנו בעד.

<מוטי דותן: קדימה, יש רעיון.

<מוטי דותן: כל הזמן שולחים אותי לעבוד, תביאו נייר, תבינו היתכנות, תביאו - - -

<מיכל ניילינגר: ואז כולם מרוויחים, אני אספק את העובדים.

<מוטי דותן: אני אשמח, באמת אני אשמח.

<מיכל ניילינגר: ואז המועצה תספק לי את החומר.

<מיכל ניילינגר: (בסיור בכפר הילדים נהר הירדן)

<מוטי דותן: עכשיו תדמיינו, אוספים את הילדים החולים האלה מגיל 9 עד 18.

<מוטי דותן: הרופא המתנדב פה הוא מתנדב לפי סוג מחלה.

<מוטי דותן: הילדים יורדים מהאוטובוס, חרדים, ערבים, מה שאתם רוצים יש פה.

<מוטי דותן: יש פה חבר'ה בשנת שירות, שתיים דרוזיות.

<מוטי דותן: יום אחד באתי לאסוף פה שינשינית אז הם עשו לי הצגה איך הם מקבלים את הילדים?

<מוטי דותן: הם עומדים פה בשני טורים, הילד מגיע, 'אולה'.

<מוטי דותן: כבר יורדות לי דמעות.

<מוטי דותן: אז קדימה, יובל, אחריך.

<יובל חלמיש: קדימה.

<מוטי דותן: עפיף, יש לי פה שתי בנות שירות דרוזיות מבית ז'אן.

<מוטי דותן: אני רוצה להביא את השייח' לפה.

<יובל חלמיש: נעשה פה תיאטרון בריכה??.

<יובל חלמיש: ובדרך נסביר.

<מוטי דותן: השולחנות שאתם רואים.

<יובל חלמיש: יש לנו אירוע היום פה.

<צילה אדלשטיין: הם יחשבו שזה לכבודם, מוטי.

<מוטי דותן: זו פעם ראשונה זוג צעיר התעקש להתחתן פה.

<צילה אדלשטיין: רעיון מקסים.

<צילה אדלשטיין: תראו רק איזה מקום זה.

<צילה אדלשטיין: יובל, תן להם לנשום את המקום.

<יובל חלמיש: ברוכים הבאים לנהר הירדן, מוטי תמיד מגיע באיחור ואז הוא אומר לי שיש לנו עוד חצי שעה פחות.

<יובל חלמיש: לי קוראים יובל ואני מנכ"ל הכפר אוטוטו שלוש שנים.

<מוטי דותן: סליחה, תת אלוף במילואים יובל חלמיש, בבקשה.

<יובל חלמיש: זה במילואים, עכשיו אני בסדיר פה.

<יובל חלמיש: הייתי קצין מודיעין ראשי בתפקיד האחרון, עוד עושה מילואים, כולל אתמול, כולל בשבוע הבא.

<יובל חלמיש: אני פה כשלוש שנים עוד מעט, מנכ"ל העמותה והכפר.

<יובל חלמיש: נמצאת איתנו פה צילה אדלשטיין, נציגת משרד החינוך מחוז הצפון, פה איתנו, את השאר אתם הבאתם.

<יובל חלמיש: נמצאים איתנו שלושה חבר'ה משנת שירות ובשירות לאומי בכפר.

<יובל חלמיש: נעשה קצת שינוי קטן, אני אראה לכם סרטון והם ייתנו כי הם צריכים ללכת לאיזה פעילות.

<יובל חלמיש: דיאנה וקארין, שני בנות שירות לאומי, דרוזיות, מבית ז'אן.

<עפיף עמר: אז אנחנו כאן שלושה, אנחנו כבר לא מיעוט.

<יובל חלמיש: זה פיילוט ראשון, שנה ראשונה.

<יובל חלמיש: באים לפה הרבה להתנדב, דרוזים, אני אספר לכם אחר כך, מכל המגזרים, אבל זו פעם ראשונה שהם שנה פה, בנות דרוזיות, הן פרצו דרך וגם בשנה הבאה אנחנו ממשיכים עם זה, אנחנו עכשיו בתהליך.

<יובל חלמיש: הם כבר היו לא מזמן בבית ז'אן ביום גיוס לקראת השנה הבאה לבנות שירות.

<יובל חלמיש: ורותם, מבית לחם הגלילית.

<יובל חלמיש: המקום הזה הוא מקום של נתינה והתנדבות והם חלק מגרעין ההתנדבות פה, חבר'ה בשנת שירות.

<יובל חלמיש: יש לנו 20 חבר'ה כאלה, שהם חיים פה, גרים פה שנה שלמה, והם הגרעין הקבוע של צוות ההדרכה בכפר ואליהם מצטרפים כל שבוע קאדר של מתנדבים אחרים.

<יובל חלמיש: רואים פה את ארץ ישראל היפה במלוא מובן המילה, יש לנו קאדר של למעלה מ-700 מתנדבים מכל המגזרים.

<יובל חלמיש: אני אעצור פה, ספרו מה זה להיות בשנת שירות בכפר נהר הירדן.

<יובל חלמיש: קצר.

<רותם, מתנדב: לעשות פה שנת שירות בכפר נהר הירדן זה אל"ף, דבר שהוא לא מובן מאליו, הרבה חבר'ה רוצים להגיע לפה.

<רותם, מתנדב: אני לפעמים מרגיש מאוד בר מזל.

<רותם, מתנדב: מגיעים לפה כל שבוע ילדים שאני חושב שאנחנו יכולים להיות איזה שהיא נקודת אור קטנה בחיים שלהם, לעשות להם כמה ימים של טוב על הלב, להוציא אותם מפה עם איזה שהיא חוויה שהם יכולים לקחת איתם להמשך של ההתמודדויות שיש להם בחיים ויש להם התמודדויות לא פשוטות, טיפולים רפואיים כאלה ואחרים, מצב חברתי שנובע מזה.

<מוטי דותן: לפני זה אני חייב להגיד משהו.

<מוטי דותן: זה לא ברור מאליו שבשנת שירות, כי פה יש התמודדות קשה, על כל מקום בשנת השירות יש איזה 60 מתנדבים.

<יובל חלמיש: למה הפסקת לספור?

<יובל חלמיש: יש קרוב ל-200 מתמודדים מדי שנה, אנחנו מראיינים אותם במהלך אוקטובר-נובמבר כי הם צריכים לקבל את דחיות השירות.

<יובל חלמיש: הם מגיעים לפה מהצופים, מהתק"ם והם בשירות לאומי.

<מוטי דותן: עכשיו, מגיע אבא של אחת הבנות, אני לא זוכר מי, הוא עובד משרד השיכון, בוועדה המחוזית, איפה שאת רבה איתי כל הזמן, שולחים לי פתק, 'האם אני יכול להפעיל קשרים?

<מוטי דותן: ' אין שם תנועה משלחת, תנועת נוער, ואוקיי, בחנו אותה וכולם פה אמרו 'וואו, מגיעה ילדה מדהימה, אבל מה?

<מוטי דותן: היא תהיה פה לבד?' זה לא ברור מאליו, אז שלחנו אותה להביא את החברה שלה וברוך ה' זכינו.

<מוטי דותן: אנחנו זכינו.

<מוטי דותן: סליחה שאני מביך אותך.

<יובל חלמיש: דיאנה, תגידי כמה מילים על עצמך.

<דיאנה, מתנדבת: אני דיאנה, בת 19, עוד מעט 20, זאת השנה השנייה שלי בשירות הלאומי, מבית ז'אן, דרוזית.

<יובל חלמיש: בית ז'אן זה כפר דרוזי, היישוב הגבוה במדינת ישראל.

<דיאנה, מתנדבת: עשיתי שירות לאומי שנה א' בבית ז'אן, בבית ספר יסודי, ואז החלטתי לעבור לפה.

<דיאנה, מתנדבת: זו פשוט מתנה מהחיים, לצאת מהבית לבית, לעזוב משפחה בשביל משפחה אחרת.

<דיאנה, מתנדבת: אנחנו 20 אנשים, כל הזמן ביחד, יש לנו אותה מטרה בשנה הזאת, עובדים הרבה, אבל זה שווה, שווה להיות פה.

<דיאנה, מתנדבת: אם לא הייתי מתקבלת לפה לא הייתי עושה שירות לאומי, זו פשוט מתנה מהחיים להיות פה.

<קארין, מתנדבת: אני גם מתחברת.

<קארין, מתנדבת: להגיע לפה, נראה לי, זה דבר שעשיתי שגרם לי ממש לצאת מאזור הנוחות שלי וללמוד עולמות חדשים, לעשות טוב לאנשים כל הזמן.

<קארין, מתנדבת: השנה הזו ממש לימדה אותי שיום טוב זה יום שאני כן עושה משהו טוב לפחות לבן אדם אחד.

<קארין, מתנדבת: לפני זה חשבתי שיום טוב זה יום שאני עושה משהו לעצמי או קוראת בספר או לומדת משהו חדש, ועכשיו כל המחשבה שלי נפתחה ואני מרגישה שממש התפתחתי וזה נותן לי סיפוק עצמי, כל הזמן.

<דיאנה, מתנדבת: זה לא רק לתת, זה גם לקבל.

<מוטי דותן: עדי מתנהגת יפה?

<דיאנה, מתנדבת: אין עליה.

<רותם, מתנדב: אני רוצה להוסיף, הילדים שמגיעים לפה מגיעים לשלושה עד חמישה ימים, שזה נשמע תקופת זמן מאוד מאוד קצרה, אבל איכשהו במקום הזה, ברגע שנכנסים אתה מרגיש שנכנסים לתוך איזה שהיא בועה קסומה שהזמן בה עובר ממש מהר, אבל הכול קורה לאט.

<רותם, מתנדב: אנחנו חווים כל חוויה שיש בצורה הכי עוצמתית והכי מלאת שמחה וכיף ואושר ואז מה שיוצא זה שאחרי שלושה, ארבעה, חמישה ימים נוצר חיבור שמאוד מאוד קשה להסביר אותו עם ילד שאתה מכיר מעט מאוד זמן, שאתה ממלא איזה שהוא תפקיד בחיים שלו, שזה משהו שמאוד מרגש לחשוב עליו, מאוד מרגש לבצע את התפקיד הזה.

<רותם, מתנדב: הפרידות כאן קשות, קשה להיפרד מהחניכים כי אנחנו באמת באמת אוהבים אותם מכל הלב.

<רותם, מתנדב: אנחנו לא עושים פה בכאילו, אנחנו לא משמחים אותם כדי לרצות אף אחד, אנחנו באמת עושים את מה שאנחנו עושים כי אנחנו נהנים מזה וכי אנחנו אוהבים את זה, כי בחרנו להיות פה.

<רותם, מתנדב: אני אגיד שאני אוהב לראות את החוויה פה בכפר בתור, ילד בא לפה עם איזה שהוא תיק, שהוא יכול להיות מלא יותר או מלא פחות, אבל הוא יוצא מפוצץ עם כל מיני דברים שהוא למד על עצמו, פתאום הוא יודע לרקוד, או לשיר או אם הוא מצחיק או אם הוא חברתי, אלף ואחד דברים שילדים לומדים על עצמם פה, כי הם יוצאים מהסביבה שנוחה להם.

<רותם, מתנדב: הם יוצאים עם התיק המלא הזה ואת התיק הזה הם יכולים לסחוב איתם לכל הדברים שיש להם וכל פעם שקצת קשה, אני אוהב להגיד לחניכים שכל פעם שקצת קשה אז שייזכרו בחוויה שהם חוו בכפר ויתמלאו בכוחות.

<צילה אדלשטיין: חשוב לציין שאלה ילדים שפעם ראשונה ישנים מחוץ לבית.

<יובל חלמיש: אני אדבר על זה.

<יובל חלמיש: חבר'ה, תודה רבה.

<יובל חלמיש: כשרואים אותם אז יש עוד עתיד למדינה.

<יובל חלמיש: כשאתה קורא מה שקוראים בעיתונים מדי יום וכשאתה רואה אותם אז אנחנו יכולים להיות גאים.

<יובל חלמיש: וכל שנה הדור רק הולך ומשתבח.

<יובל חלמיש: הביקוש לפה הולך וגדל ואתה צריך להסביר להורים שמי שלא התקבל זה לא שהוא לא טוב, כי יש טובים יותר.

<יובל חלמיש: זה כמו שתמיד הייתי מסביר לכאלה שלא היו מתקבלים למודיעין או לקורס טיס, כי יש תמיד טובים יותר, זה לא אומר שהוא נפל.

<יובל חלמיש: כפר נהר הירדן הוא כפר ייחודי במדינת ישראל ובמזרח התיכון, אין לו אח ורע.

<יובל חלמיש: יש לנו משהו דומה, זה הכפר של דורון אלמוג בדרום, אבל זו אוכלוסייה אחרת לחלוטין.

<יובל חלמיש: דורון ואני חברים עוד מהצבא, אבל אלה אוכלוסיות שלא מתקשרות וממש משהו אחר.

<יובל חלמיש: המקום הזה נבנה מתוך כוונה לעשות כיף ופעילות לילדים עם צרכים מיוחדים, עם מוגבלויות, עם מחלות כרוניות גנטיות שחלקם לא יעברו את גיל 30-40 ויסיימו את חייהם.

<יובל חלמיש: אנחנו לא באים להחליף פה בית חולים, אנחנו באים לתת את התרומה הנוספת, כמו הסלוגן של הכפר, 'לחגוג את החיים', זה מה שאנחנו עושים.

<יובל חלמיש: לתת להם כיף והנאה וזה מה שעושים החבר'ה האלה ואחרים.

<יובל חלמיש: אנחנו מקבלים פה ילדים מגיל 9 עד 18 מכל המגזרים, יהודים, חילוניים, דתיים, חרדים, דרוזים, צ'רקסים, מוסלמים, נוצרים, בדואים, ילדים מהרשות הפלסטינאית וילדים מעזה.

<יובל חלמיש: מכל המגזרים.

<יובל חלמיש: מתקיים פה דו קיום מלא, המכנה המשותף זה הילד והמחלה.

<יובל חלמיש: וכמו שמגיעים הילדים מכל המגזרים, גם המתנדבים מגיעים מכל המגזרים, לא מעזה, אבל מכל שאר המגזרים.

<יובל חלמיש: הכפר מנוהל על ידי עמותה שבראשה עומד השחקן חיים טופול ואנחנו חלק מרשת עולמית של כפרים שהתחילה בארצות הברית עם השחקן פול ניומן ב-1988, היא נקראת SeriousFun Children's Network, שהמטרה לעשות כיף והנאה לילדים חולים.

<יובל חלמיש: אנחנו חלק מהמועצה האזורית גליל תחתון ומקבלים את כל השירות ואת כל הסיוע ויחסים מצוינים, ואני אומר את זה לא בגלל שמוטי נמצא פה, כי באמת היחסים מצוינים עם המועצה ואנחנו רואים חלק ממנה באופן שוטף.

<יובל חלמיש: הכפר כולו, השטח, כ-245 דונם, וכל הפעילות נמצאת פה.

<יובל חלמיש: כמו שאתם נכנסתם באוטובוס, ככה הילדים נכנסים, תיכף תראו סרטון קצר, וכל הפעילות, חשבתי פעם להוציא אותם לטיולים בחוץ, להכיר את הארץ, אי אפשר כי זה ילדים חולים ושנית, יש להם כל כך הרבה פעילות, הם לא מספיקים לבצע את מה שיש להם פה בשביל ליהנות מהחוויה.

<יובל חלמיש: אני אראה לכם סרטון קצר.

<מוטי דותן: מה זה אתם חלק מהמועצה?

<מוטי דותן: בלי המועצה אתם לא קיימים, יובל.

<יובל חלמיש: לא רציתי להגיד שהמועצה חלק מהכפר.

<יובל חלמיש: (הקרנת סרטון).

<יובל חלמיש: זה ככה על רגל אחת מה אנחנו חווים פה מדי שבוע.

<יובל חלמיש: כמו שהחזון, זה לתת כיף והנאה וחוויה התנסותית לילדים.

<יובל חלמיש: אנחנו לא מתיימרים להחליף אף בית חולים, למרות שיש פה מרפאה וצוות רפואי שמלווה את מחזור הנופש, אלא לתת להם את הקומה מעל, שאין להם במקום אחר.

<מוטי דותן: צריך להגיד שיש פה מרפאה, שהילדים באים עם התרופות מהבית.

<יובל חלמיש: כן, תיכף אני אסביר את זה.

<יובל חלמיש: כמו שאמרתי, הרשת מונה 16 כפרים, מרביתם בארצות הברית, יש חמישה כפרים באירופה, הוא היחיד בישראל, במזרח התיכון, וביפן.

<יובל חלמיש: יש קשר משותף ושיתוף פעולה איתם, מפגשי עובדים, ביקורות.

<יובל חלמיש: בחודש הבא יש לנו ביקורת של הרשת העולמית בכפר, אנחנו מבקרים אצלם.

<יובל חלמיש: יש פה פעילות משותפת, עובדים על קריטריונים משותפים.

<יובל חלמיש: אנחנו שונים מהם בשלושה דברים, האחד, אנחנו עובדים כל השנה, אנחנו מריצים פה סדר גודל של 40-41 מחזורי נפש בשנה, כל שבוע למעשה יש מחזור נופש, והם עובדים בין 10 ל-15 מחזורים, בעיקר בתקופת הקיץ.

<יובל חלמיש: דבר שני, אנחנו מקבלים פה ילדים מהחינוך המיוחד, כשהם לא מקבלים והם מאוד התלהבו מהדבר הזה, אבל האמריקאים, עד שהם עושים שינוי פאזה, זה ייקח שנתיים-שלוש, במקרה הטוב.

<יובל חלמיש: דב מכיר את זה היטב.

<יובל חלמיש: והדבר השלישי זה כמות והיקפי סוגי המחלות, אנחנו מקבלים פה סדר גודל של 25 סוגי מחלות שונים, הם מקבלים שלושה-ארבעה ומסתכלים עליי, כשאני אומר שאנחנו מקבלים אפילפסיה וסוכרת, שאנחנו משוגעים, איך אנחנו מסתכנים לקחת מחלות כאלה.

<יובל חלמיש: הם לוקחים את המחלות היותר פשוטות ויותר קלות.

<יובל חלמיש: המטרה היא לתת לילדים האלה חוויה התנסותית, ביטחון עצמי, להכיר חברים חדשים, כי תזכור, מרבית הילדים האלה ביום יום הם בבתי ספר רגילים.

<יובל חלמיש: כשיוצאים לפעילות ספורט או יוצאים לטיול או משהו אחר, הם תמיד בצד, כי כל השאר עצמאיים והם בצד.

<יובל חלמיש: פה הם עם עוד 64 ילדים כמוהם, פתאום הם מגלים עולמות חדשים, ש'אני לא לבד, יש עוד סובלים כמוני ובואו נלמד איך מתמודדים ביחד'.

<יובל חלמיש: הם מחליפים דעות וההוא עם הסוכרת, איך הוא מזריק ואיך הוא עושה את המדידות ביום.

<יובל חלמיש: הם מקבלים המון ביטחון ואנחנו מקבלים את זה אחרי מדי שבוע במיילים מההורים, שהילד או הילדה אחרי שהוא היה פה בביקור, פתאום הוא נעלם מהבית, הוא קודם היה סגור בדל"ת אמותיו, פתאום קיבל ביטחון, 'אני חולה אפילפסיה, אבל אני יכול לנסוע לירושלים להיות יומיים-שלושה אצל חבר או חברה שהיה פה, כי למדתי איך להתנהג ולא קרה שום דבר גם אם אני מקבל התקף אפילפסיה'.

<יובל חלמיש: הם חווים את זה פה והם חווים את זה - - - היה לנו פארק אתגרי בקיץ שעבר, ילדה באמצע טיפוס חטפה פרכוס, מיד הורידו אותה השינשינים, טיפלו בה תוך שתי דקות ועשר דקות אחרי זה היא גלשה באומגה והמשיכה הלאה, הכול כרגיל.

<יובל חלמיש: זאת אומרת זה נותן להם המון ביטחון וזה חלק מהדברים החשובים.

<יובל חלמיש: איך אנחנו עושים את זה?

<יובל חלמיש: המקום הזה הוא מקום של נתינה והתנדבות.

<יובל חלמיש: יש פה בשנה למעלה מ-1,200 התנדבויות מסוגים שונים.

<יובל חלמיש: קאדר המתנדבים שלנו מגיל 18 הצעירים והצעירה ביותר בת 82.

<יובל חלמיש: כמו שאמרתי, רואים את ארץ ישראל היפה וכל אחד בא בהתאם לכישוריו, זה רוצה להיות מדריך חברתי, ואתה יכול לראות פה אנשים בגילאי 70, באים להדריך חברתית ומשתטים, בהיבט החיובי, יחד עם השינשינים האלה שהם בגיל של הנכדים שלהם והם רוקדים ושמחים ומפעילים את הילדים.

<יובל חלמיש: ויש כאלה שבאו להתנדב במטבח, ההוא רוצה לעבוד במחשוב, לכל אחד עושים את ההתאמה והטיפול.

<יובל חלמיש: ואתה צריך לתחזק את זה, מתנדב זה לא, צריך לתחזק, פעם בשנה אנחנו עושים יום הוקרה למתנדבים ופעילות כזו או אחרת.

<יובל חלמיש: יש לנו את השינשינים האלה.

<יובל חלמיש: זה באמת ילדים מדהימים.

<יובל חלמיש: הצוות הרפואי, כל הרופאים מגיעים לפה בהתנדבות.

<יובל חלמיש: האחיות, מרביתן בהתנדבות, חלקן בתשלום.

<יובל חלמיש: הצוות הרפואי, כל מחזור נופש הוא לפי סוג מחלה מסוימת ובהתאם לזה הצוות.

<יובל חלמיש: זה לא להגיד 'יש פה רופא', אלא צריך להיות רופא סוכרתי ורופא אפילפסיה ורופא נוירולוג וכל מיני דברים כאלה בהתאם לסוג המחלה.

<יובל חלמיש: יחס החניכה פה, על כל שני ילדים יש מדריך.

<יובל חלמיש: אם זה ילד עיוור או ילד עם כיסא גלגלים, זה אחד לאחד.

<יובל חלמיש: הם מדריכים לא סיעודיים, הם מדריכים חברתיים.

<יובל חלמיש: יש לנו פה ארבעה סוגים של מחזורי נופש.

<יובל חלמיש: אחד זה מה שנקרא נופש עצמאי, זה בתקופת החופשים של בתי הספר, קיץ, שאנחנו מעוד שבועיים מתחילים את העונה החמה, שבוע אחרי שבוע, גומר יום שישי מתחיל יום ראשון, גומר שישי, מתחיל ראשון.

<יובל חלמיש: הילדים באים לפי סוג המחלה והגיל, לבד.

<יובל חלמיש: אנחנו דואגים להביא אותם, אנחנו מחזירים אותם, בלי ההורים.

<יובל חלמיש: הסוג השני זה סופי שבוע למשפחות, ילדים קשים יותר, מורכבים יותר, שלא מתפקדים מבחינה קוגניטיבית לבד, הם צריכים סיוע ועזרה.

<יובל חלמיש: תסמונת רט, אפילפסיה, CP, אז הם באים לפה ביום חמישי בצהריים עד מוצאי שבת עם ההורים, עם האחים והאחיות, מקבלים פה יחידת דיור ונמצאים פה, ויש פעילות לילדים ופעילות להורים ויש פה אינטגרציה.

<יובל חלמיש: למעשה אתה מרוויח פה שניים באחד, אתנחתא להורים, אבל גם פעילות עם ההורים משותפת.

<יובל חלמיש: גם זה, הם לא משלמים אגורה, לא ההורים ולא המשפחה, כל הפעילות פה היא על בסיס תרומות.

<יובל חלמיש: הסוג השלישי זה פעילות מול משרד החינוך.

<יובל חלמיש: אנחנו למעשה מעין קבלן ביצוע של משרד החינוך, לאגף החינוך המיוחד.

<יובל חלמיש: אנחנו מבצעים סדרות נופש למסגרות החינוך המיוחד.

<יובל חלמיש: צילה היא אחראית על חלק מהגופים האלה במשרד החינוך.

<יובל חלמיש: הילדים באים לפה לנופש של בין שלושה לארבעה ימים, עם המורים, עם המדריכים.

<יובל חלמיש: אם זה פנימייה, עם המדריכים החברתיים, זה מעין הטיול השנתי שלהם.

<יובל חלמיש: אלה ילדים שמרביתם פעם ראשונה מחוץ לבית.

<יובל חלמיש: אלה ילדים עם בעיות קשב, ריכוז, פיגור קל, פסיכיאטריה, אוטיזם גבוה, שבנוסף לדברים האלה שבגינם הם תחת הכותרת 'חינוך מיוחד', בין 30%-35% מהילדים הם גם חולים במחלות האחרות.

<יובל חלמיש: זאת אומרת עולמם חרב עליהם מכל הכיוונים.

<יובל חלמיש: אתה רואה פה תופעות מדהימות, ילדים שהיו סגורים בבית הספר, לא תקשרו, לא דיברו, נפתחים פה.

<יובל חלמיש: באים לפה פסיכיאטריים מאברבנאל, מטירת הכרמל, מנס ציונה, הם יושבים ובוכים, הם רואים פה את הילדים והם פתאום תופסים את עצמם, מה זה עושה לחבר'ה שלהם.

<יובל חלמיש: הסוג הרביעי זה הילדים הפלסטינאים.

<יובל חלמיש: בכל שלושת אלה, כל מי שהוא תושב מדינת ישראל מגיע, יכולים להיות יהודים, ערבים, דרוזים, מוסלמים, כולם ביחד, כולל בסוף שבוע ויעשו פה ביום שישי בערב קידוש בשולחן, משפחה מוסלמית מיפו, משפחה ממזרח ירושלים, עם דתיים, ואת הפעילות המשותפת.

<יובל חלמיש: ילדים הפלסטינאים מגיעים בנפרד, אלה ילדים שכולם מטופלים בבתי חולים בישראל .

<יובל חלמיש: הם לא מגיעים מבית החולים, כי המצב של ילד להגיע לפה הוא במצב שהוא מאוזן, הוא לא בא לשכב פה במרפאה, למרות שהיא יפהפייה, אלא הוא בא לעשות כיף והנאה.

<יובל חלמיש: הם באים, בן עם אבא ובת עם האמא.

<יובל חלמיש: החבר'ה מעזה דרך מחסום ארז.

<יובל חלמיש: זה אירוע, כי החמאס יכול לקבל את הג'ננה שלו ביום ההגעה והוא סוגר את המחסום, למה?

<יובל חלמיש: ככה.

<יובל חלמיש: לא משנה שהנכדה של הנייה יכולה להיות באותו זמן באיכילוב בטיפול, הם לא נותנים.

<יובל חלמיש: הם לא מדברים על זה, כי הם פוחדים.

<יובל חלמיש: הם יודעים שהם יוצאים לטיפול רפואי, הם לא יודעים שהם באים לפה לפעילות בכפר, אבל זו חוויה בלתי רגילה עם החבר'ה האלה.

<יובל חלמיש: אם בא בן עם אבא ובת עם אמא, לפעמים זה הסבא והסבתא, כי לפעמים יכול להיות שזה ילד שאבא שלו הוא בכלל איש חמאס.

<מוטי דותן: מה זה יכול להיות?

<מוטי דותן: בדרך כלל.

<יובל חלמיש: הכול פה ביחד, בהיבט הזה.

<יובל חלמיש: החבר'ה מהגדה, יותר פשוט איתם בהגעה.

<יובל חלמיש: הכפר נפתח לפני שש שנים.

<יובל חלמיש: מאז ועד היום כמעט 8,000 ילדים עברו פה בכפר.

<יובל חלמיש: אנחנו בממוצע כ-1,800 ילדים בשנה מגיעים לכפר פה ועוד קרוב ל-600 בני משפחה, אפילו יותר.

<יובל חלמיש: ילד יכול להגיע לפה פעם בשנה, זאת אומרת יש כאלה שכשהוא גומר את הנופש הוא כבר בוכה מתי יהיה הנופש הבא ומתי הוא יגיע לפה שוב.

<יובל חלמיש: השנה אנחנו כבר עם קרוב ל-870 ילדים נכון לעכשיו, ב-21 מחזורים, נסיים את השנה עם עוד 20 מחזורי נופש.

<יובל חלמיש: הכפר כולו מונגש, בכל ההיבטים.

<יובל חלמיש: כשאומרים הנגשה זה לא רק לכיסאות גלגלים.

<יובל חלמיש: זה מבחינת שפה, זה ברייל.

<יובל חלמיש: זה כל הפעילות כשאתה מסתובב פה, בכל המקומות.

<יובל חלמיש: יש פה פעילות מגוונת, ראיתם את זה בסרט, פארק אתגרי, שהוא מתקן ייחודי שבנוי מקיר טיפוס, מתקן שיווי משקל.

<יובל חלמיש: החוויה לראות ילד עם כיסא גלגלים, אם הוא יכול להשתחרר משחררים אותו מהכיסא, מעלים אותו לגובה של שלוש קומות והוא גולש באומגה.

<יובל חלמיש: ואם הוא לא יכול אז מעלים אותו עם כיסא הגלגלים והוא גולש בכיסא הגלגלים.

<יובל חלמיש: מבחינתו זו חוויה של פעם בחיים.

<יובל חלמיש: או ללכת על מתקן שיווי המשקל, בגובה של שתי קומות, עם העגלה, או לבד על המתקן.

<יובל חלמיש: כמובן באמצעות כל הבטיחות.

<יובל חלמיש: ככה הוא נראה כשהוא קשור עם כל האבטחה.

<יובל חלמיש: אם הילד חושש אז מדריך או מדריכה גולשים איתו באומגה.

<יובל חלמיש: ככה הם נראים.

<יובל חלמיש: פארק משחקים, פעילות עם כלבים, חץ וקשת, חדר מוזיקה, פעילות עם סוסים.

<יובל חלמיש: יש לנו פה כרכרות שילד עם כיסא גלגלים עולה על הכרכרה מאחורה ואם הוא עם יכולות קוגניטיביות הוא מנהג גם את הסוס, ואם לא, אז המדריך.

<יובל חלמיש: ואם הוא רוצה הוא יכול גם לעבור, יש לנו רמפה מיוחדת שמעבירה אותו על האוכף ואז הוא גם עובר על הסוס.

<יובל חלמיש: פינת חי.

<יובל חלמיש: בריכה ייחודית, תיכף נעבור שם, שאפשר להיכנס עם כיסא גלגלים לתוך המים, בשיפוע מתון, ואז הילד לא עובר את החוויה של מבוכה ליד אחרים שהוא עם כיסא גלגלים וצריך לפרוק אותו, אלא פורקים אותו בתוך המים.

<יובל חלמיש: זה ייחודי בארץ, אין אפילו בבית הלוחם.

<יובל חלמיש: הם באו לפה, מאוד התלהבו מהנושא.

<יובל חלמיש: אולם ספורט גדול, אולם תיאטרון, נראה את זה תיכף.

<יובל חלמיש: חדרי פעילות ויצירה.

<יובל חלמיש: וזאת המטרה, שילדים יחייכו, וזה לא משנה אם אני יהודי, אם אני ערבי, אם אני דתי, אם אני חילוני, שייכנסו לפה מחויכים, ייצאו מפה עוד יותר מחויכים וייהנו וישכחו לרגע שהם מוגבלים.

<יובל חלמיש: זו המטרה שלנו בעסק הזה.

<יובל חלמיש: מילה לגבי המגורים.

<יובל חלמיש: יש להם פה מגורים ברמה של מלון 4 כוכבים.

<יובל חלמיש: ארבעה בחדר, עם שירותים צמודים, עם כל הדברים, עם לובי.

<יובל חלמיש: יש לנו 64 מיטות למחזור נופש ועוד 32 למדריכים שמלווים אותם, כי היחס הוא אחד לשניים.

<יובל חלמיש: מרפאה, מאוד צבעונית וידידותית, בכל ההיבטים.

<יובל חלמיש: יש לנו ערכת החייאה, כל הטיפול, למרות שאנחנו מפה לפורייה כרבע שעה נסיעה, אבל פה המענה, אם צריך לתת מיידית לדברים.

<יובל חלמיש: זהו.

<יובל חלמיש: לפני שיוצאים, אם יש שאלה.

<יובל חלמיש: יש שאלות?

<יובל חלמיש: שש"ל, שנת שירות ושירות לאומי.

<יובל חלמיש: לכן זה נקרא אצלנו שש"ל.

דוד אמסלם: יש לי שאלה, ברשותך, מה התקציב השנתי שלכם ומה המקורות?

<יובל חלמיש: מה אתה חושב?

דוד אמסלם: קשה לי להעריך.

<יובל חלמיש: התקציב שלנו, השנה הגדלנו אותו, 9.7 מיליון שקלים ועם זה אנחנו עושים 1,800 ילדים מאושרים.

<יובל חלמיש: זה כולל הכול, בלי פיתוח.

<יובל חלמיש: המקורות, למעלה מ-80% זה תרומות מתוך מדינת ישראל, לא מהמדינה - - -

דוד אמסלם: לא חשבתי.

<יובל חלמיש: מהפרט דרך ארגונים וגופים.

<יובל חלמיש: קצת פחות מ-20% אנחנו מקבלים גם מהרשת העולמית ויש לנו אגודת ידידים בארצות הברית שעוזרת לנו לגייס את הדברים.

<יובל חלמיש: מבחינת גורמי המדינה, משרד החינוך, אנחנו קבלן ביצוע שלו, אז אני עובד על פי חוזה.

<יובל חלמיש: הוא לא תורם לי, אלא אני קבלן ביצוע, אני עובד על הסכם שכל שנה מחודש והם מממנים את החינוך המיוחד.

<יובל חלמיש: לא מלא, 60% מהעסק.

<יובל חלמיש: משרד הבריאות, התמיכות שלהם, כל שנה אנחנו מחכים לדעת מה נקבל, אם נקבל.

<יובל חלמיש: אני יכול להגיד לך שב-2016, ב-29 בדצמבר, קיבלתי את התמיכה של 2016, חצי, והחצי השני הגיע היום בבוקר, של 2016.

דוד אמסלם: בכמה זה מסתכם?

<יובל חלמיש: יחד כ-260,000 שקל.

<יובל חלמיש: ומשרד הרווחה אומרים שאנחנו עושים עבודה חשובה, שנמשיך.

<יובל חלמיש: אני לא צוחק, זה עצוב, אבל זה מה שזה.

<מוטי דותן: הוא מחזר אחרי השר חיים כץ מהיום שהוא נהיה שר שיבוא לפה.

<יובל חלמיש: למעלה משנה, אנחנו לא מצליחים להביא אותו.

<יובל חלמיש: אני בכוונה אומר את הדבר הזה, קצת בציניות, כי אנשים חושבים שאני צוחק, אנשים לא מאמינים לי שמשרד הרווחה לא משתתף פה.

<יובל חלמיש: התשובות שאני מקבל, 'אתה צודק, מה שאתה עושה, הילדים האלה מקבלים תקציבים מהרווחה, תלך אתה לרשויות', זאת אומרת אני אבוא למוטי ואגיד 'אתה מקבל תקציב, תעביר לי את הכסף שלך אליי', ואני מחר מתייצב ומתחיל לעשות את זה.

<יובל חלמיש: אני אתעסק עם זה כל היום בשביל לעשות את הפקקטה, בשביל מיליון ומשהו שקל.

<יובל חלמיש: זה עצוב בהיבט הזה.

<יובל חלמיש: באמת, 9.7 מה זה?

<יובל חלמיש: זה פינאטס.

<יובל חלמיש: כשהייתי בצבא זה היה קופה קטנה אצלי בחיל המודיעין.

<יובל חלמיש: תשמע, בסוף המטרה שלנו שהילדים האלה יחייכו ולא יהיה מצב שאני פתאום אומר לילדים שהם לא יכולים להגיע.

<יובל חלמיש: ויש פה צוות עובדים מדהים, זה אנשים עם המון נתינה, עם המון נשמה, שלא באים לפה בגלל שכר, לא מרוויחים פה שכר גבוה.

<יובל חלמיש: מי שאין לו את הלב ואת הנתינה, הוא לא יהיה פה בהיבט הזה.

<יובל חלמיש: והמתנדבים, זה פשוט מדהים לראות את האנשים האלה שבאים, שתוך כדי זה הוא כבר מתכנן מתי בפעם הבאה הוא רוצה להגיע.

<מוטי דותן: רוב הפעילות של הכפר היא באמצעות המתנדבים.

דוד אמסלם: המתנדבים גם ישנים כאן?

<יובל חלמיש: כן, מי שבא להיות מדריך חברתי - - -

דוד אמסלם: לא, לא השינשינים.

<יובל חלמיש: השינשינים האלה הם הגרעין הקבוע, כל שבוע מצטרף לכל מחזור, בהתאם למחזור, סדר גודל של בין 20 ל-30 מתנדבים נוספים.

דוד אמסלם: המתנדבים, זה ליום?

דוד אמסלם: לשבוע?

<יובל חלמיש: זה תלוי, אם אתה בא להיות מדריך חברתי אתה חייב להיות את כל מחזור הנופש, בין שלושה לחמישה ימים.

<יובל חלמיש: כל שבוע יש יום ראשון, זה נקרא יום אוריינטציה, אתה צריך לתפור את החליפה הרלוונטית לאותו מחזור, כי כל מחזור זה מחלה אחרת, זה בעיות סוציאליות אחרות, זה להתאים את הפעילות.

<יובל חלמיש: גם אם זה בית ספר של חינוך מיוחד, אז בית ספר בקרית שמונה לא דומה לבית ספר בעפולה, וההוא מהפסיכיאטריה לא דומה לזה.

<יובל חלמיש: אז הם מקבלים הסבר על המחלה ועל הבעיות, עם כל הרגישות, שמירה על צנעת הפרט.

<צילה אדלשטיין: הם יושבים עם הצוותים של בתי הספר, כדי להכין.

<יובל חלמיש: לפני זה יש תיאום ציפיות, יש מפגשים בבית הספר, עם בית הספר, לתיאום ציפיות.

<יובל חלמיש: לא כל בית ספר מתאים לפה באוכלוסיות השונות.

<יובל חלמיש: למשל, אתה היית עכשיו בכדורי, החבר'ה שם מכדורי, החבר'ה האלה, הכפר לא מתאים להם.

<יובל חלמיש: הם באים לפה לעשות פעילות בבריכה, אבל הכפר מבחינת הפעילות, המרחבים פה לא מתאימים להם.

דוד אמסלם: ואיך מגיעים אליכם המתנדבים?

דוד אמסלם: מפה לאוזן כזה?

<מוטי דותן: בעיקר.

<יובל חלמיש: הרבה מאוד באופן פרטי, נכנסים דרך האתר, דרך ביקורים.

<יובל חלמיש: אני מפתח, כחלק ממקור הכנסה נוסף, אני קורא לזה המסלול העסקי, פעילות כשאין ילדים פה.

<יובל חלמיש: אנחנו עושים פה פעילות לצד הדברים האלה, כנסים, ימי עיון, אירועים כאלה ואחרים, כמו שעכשיו הולך להתבצע, היום בערב, כמקור הכנסה נוסף.

<יובל חלמיש: בראייתי, אני אומר לכל אחד, אלה שבאים וביקורים וכנסים, אנחנו פותחים את זה בהצגה שלי או של מישהו מהצוות, או יש לנו קאדר מתנדבים שמלווה פה קבוצות, יש לנו שני מתנדבים על כיסאות גלגלים שמלווים פה וחושפים.

<יובל חלמיש: אני אומר להם, אתם השגרירים שלנו מרגע זה לכל מה שקורה פה.

<מוטי דותן: ובסוף נותנים להם טפסים, מי שרוצה ל - - -

<עפיף עמר: ואיך הילדים מגיעים לפה?

<יובל חלמיש: יש לנו מתנדב, בחור בן 65 מכפר תבור.

<יובל חלמיש: העוגות האלה, הוא עשה אותן.

<יובל חלמיש: שלוש פעמים בשבוע הבחור מגיע, אופה עוגות ועוגיות לילדים.

<יובל חלמיש: וכשהוא לא עובד שם הוא עובד בחדר מצב פה, זה חמ"ל כזה, שעובד 24 שעות כשהמחזור נמצא, וכשהוא לא עושה את זה אז הוא מלווה קבוצות שמגיעות לפה.

<יובל חלמיש: נשאלתי איך הילדים מגיעים.

<יובל חלמיש: הילדים מגיעים לפה בשלוש צורות.

<יובל חלמיש: לכאורה תגיד לי 'מה, הם מקבלים בחינם, הם צריכים לעמוד פה בתור עד צומת גולני'.

<יובל חלמיש: לצערי אנחנו עוד לא שם, אני מאמין שחלק מכם לא שמע על המקום הזה עד שמוטי הביא אתכם, כי בתחום הזה אנחנו צריכים להשתפר, בתחום היחצ"נות והשיווק.

<יובל חלמיש: דרך הרופאים והאחיות, כל אחד מספר אצלו במרפאות.

<יובל חלמיש: כי זה לא פשוט, אני לא יכול לבוא אליך ולהגיד 'שמע, אני יודע שיש לך ילד חולה', אתה יכול לתבוע אותי, 'באיזה זכות נכנסת לפרטים שלי בכלל?', אז אתה צריך לעשות פה בזהירות.

<יובל חלמיש: צורה שנייה, אנחנו מוציאים כחמש-שש פעמים בשנה פעילות של השינשינים עם הצוות, יום פעילות בבית חולים, במרפאות חוץ, והם עושים הפעלות וכיף ומספרים גם על הכפר ורושמים ילדים ומשפחות לעניין אותם להגיע לכפר.

<יובל חלמיש: אפשרות שלישית זה דרך העמותות השונות.

<יובל חלמיש: על כל מחלה שיש לנו פה יש בין עמותה לעשר עמותות במדינת ישראל.

<יובל חלמיש: אני בעד הדבר הזה כמה שיותר.

<יובל חלמיש: לצערי הרב זה די קשה, כי העמותות רואות בנו איום.

דוד אמסלם: למה?

<יובל חלמיש: כי אני בחינם והן גובות כסף.

<יובל חלמיש: אני אומר להם, 'אתם לא תגבו כסף מילד שמגיע לפה'.

<יובל חלמיש: נלך, נשים את הדגלים שלכם ואת הלוגו שלכם ונעשה את כל הפעילות משותפת בכיף, אין שום בעיה.

<יובל חלמיש: היתרון שלי על כל אחד מכם, שלי יש מגרש משחקים עם כל הפעילות, אתם מתחילים לחפש.

<יובל חלמיש: עכשיו, לבוא להילטון בתל אביב, לי ולך זה אולי נחמד, אבל לילד יותר נחמד להיות פה עם עוד 64 ילדים ולעשות את אותה חוויה.

<יובל חלמיש: חלק מהעמותות השבעות לא באות והם יילכו וישלמו הון תועפות, כי הם חיות מזה, הן מקבלות עמלות מכל מיני גופים.

<יובל חלמיש: זה לא יאומן, לפעמים אנשים אומרים לי, 'מה, אתה מדבר ברצינות?

<יובל חלמיש: ' אני אומר להם 'כן, זו המציאות'.

<מוטי דותן: יובל, אני רוצה להגיד גם בשם חבר הכנסת דודי אמסלם, אני כבר הייתי פה, לא יודע, מאות פעמים, אני כל פעם מתרגש מחדש, בעיקר מה'אולה' בכניסה.

<מוטי דותן: זה הורג אותי.

<מוטי דותן: אז אני באופן אישי מודה לך, גאה בך, אני יודע איזה הזדמנויות ויתרת עליהן בשביל להיות פה, אז אני גאה בך.

<מוטי דותן: ויש לך בדיוק שבע דקות להראות להם את אולם התיאטרון ואת הבריכה.

<יובל חלמיש: יאללה.

<יובל חלמיש: אם אתם רוצים לרשום משהו בספר האורחים, נשמח.

<יובל חלמיש: (בסיור במקום) יש גלריה למעלה, יש פה אקוסטיקה למעלה, הבמה פה היא גדולה מאוד ואנחנו עושים פה פעילות, מעבר לפעילות עם הילדים, גם לתושבי האזור.

<יובל חלמיש: יש לך פה נוף שאין בשום תיאטרון.

<יובל חלמיש: למעלה זה רכס שרונה, המאגר.

<יובל חלמיש: זה המתקן של הפארק האתגרי, אלה הנדנדות.

<יובל חלמיש: יש פה שני חדרי איפור.

<יובל חלמיש: בקאמרי אין כאלה דברים.

<יובל חלמיש: פה יש לנו מתקן חץ וקשת, הדבר הזה שם, האדום הזה זו נדנדה מיוחדת, שאתה עולה עם כיסא הגלגלים על הנדנדה ואז הילד מתנדנד, לא צריך לפרק אותו.

<יובל חלמיש: הסוסים למטה ופינת החי, בין הצמחייה שם.

<יובל חלמיש: הגדר של הכפר, הדרך הלבנה, זה ממשיך, שם אפשר לראות את הר תבור.

דוד אמסלם: זו הבריכה?

<יובל חלמיש: כן.

<יובל חלמיש: בואו ניכנס שנייה, נעשה את זה זריז.

<יובל חלמיש: מפה יורדים בשיפוע מתון ישר לתוך המים, עם כיסא גלגלים, ואז פורקים את הילד בתוך המים והוא לא חווה את החוויה בחוץ.

<יובל חלמיש: שם יש מרפסת תצפית.

<יובל חלמיש: זה אולם ספורט.

<יובל חלמיש: יש בו גם כדורסל, גם כדורעף, גם קטרגל.

<יובל חלמיש: הייחודיות פה שהוא ממוזג ומחומם, אתה יכול לעשות פה פעילויות נוספות כשחם בחוץ, כשקר בחוץ, זה תחליף של הפארק האתגרי.

<יובל חלמיש: נשות עזה, כשהן באות לפה הן עושות פה פילאטיס, כי הן רגילות מג'בליה, יש פילאטיס, שלא ישכחו, אז הן עושות פה פעילות.

<יובל חלמיש: אנחנו עושים פה פעילות לילדים מעבר לפעילות הספורט.

<יובל חלמיש: זהו.

<יובל חלמיש: זה חדר כושר ומועדון של השינשינים.

<יובל חלמיש: זו הפינה שלהם, הם חיים פה, מגיע להם את הפינה שלהם.

<יובל חלמיש: זה לא לחניכים, זה רק למתנדבים ולשינשינים.

<יובל חלמיש: (בסיור בפנימיית כפר זיתים)

<יהודה הרצליך: יש פה נגרייה, חשמל, התפיסה של המקום שהכול אנחנו עושים במסגרת הפנימית.

<יהודה הרצליך: מעין קיבוץ.

<יהודה הרצליך: זו מדפסת תלת ממד.

<יהודה הרצליך: אנחנו משתדלים להדביק את קצב הקדמה, תיכף תראה CNC, החשמל, בית חכם.

דוד אמסלם: אתם מרוצים פה, חבר'ה?

דוד אמסלם: טוב לכם?

<מוטי דותן: אף אחד לא מאלץ אותם לבוא לפה.

דוד אמסלם: שיהיה לכם בהצלחה.

דוד אמסלם: (בישיבה בפנימיית כפר זיתים)

<מוטי דותן: ברוכים הבאים.

<מוטי דותן: דיוויד, אני שמח מאוד לראות אותך פה.

<דיוויד הגר: תודה, אדוני.

<מוטי דותן: חבר הכנסת, אני רוצה שתדע שהאיש היקר הזה, מהיום הראשון שהמיזם הזה קם הוא התחבר למקום והוא תומך ככל יכולתו.

<מוטי דותן: אני חושב שהוא יכול יותר, אבל הוא עושה כמיטב יכולתו.

<דיוויד הגר: גם האחרים חושבים ככה.

<מוטי דותן: זו הזדמנות באמת להגיד לך תודה על מה שאתה עושה ועל מה שעוד תעשה בעתיד.

<מוטי דותן: אני יכול להגיד, היום החלטתי לא לדבר פה הרבה, אנחנו מסיימים סיור בכמה מקומות, המקום הזה בעיניי משנה את המציאות של החברה הישראלית.

<מוטי דותן: בעובדה שהוא לוקח את אותו נוער ודקה לפני שהנוער הזה יושב בבית סוהר או לא יודע איפה, מלמד אותו מקצוע, ורחמנא ליצלן גם מגייס אותו לצבא, בזה דפקתי אותך, אז אני חשבתי שזה מקום נכון באמת שוועדת הפנים, בראשות חבר הכנסת, תבוא ותראה.

<מוטי דותן: בשבילי זו הזדמנות להגיד לך שוב תודה, אני יודע מה שאתם עושים למקום הזה, אז באמת תודה לכם ושתמשיכו ככה.

<דוד בלוך: קודם כל אתה כנראה צריך עדכון קטן.

<דוד בלוך: דיוויד הגר הוא מהאנשים שדוחפים, מקימים במשך שנים את עמותת 'נצח יהודה'.

<דוד בלוך: זה חלק מהעניין.

<דיוויד הגר: היום יש לנו 2,000 חיילים, בדיוק סיפרתי.

<מוטי דותן: ברוך ה'.

<מוטי דותן: אז עופר וינטר איתך בקשר.

<דיוויד הגר: כן.

<מוטי דותן: עופר וינטר זה פעיל בחירות שלי מספר אחת, כל בחירות הוא לוקח חופש מהצבא.

<דיוויד הגר: מותר לו?

<מוטי דותן: הוא אזרח, מה?

<מוטי דותן: למה עופר עושה משהו שאסור לו, מותר לו? ממתי?

<דיוויד הגר: אז כמה חברי כנסת יש כאן?

<מוטי דותן: הכי טוב נמצא פה.

<מוטי דותן: היו עוד שניים שפרשו בדרך, אבל הטוב נמצא פה.

<מוטי דותן: הוא מייצג את כולם.

<דיוויד הגר: כל הכבוד.

<דוד בלוך: לפני שאני אדבר, אולי נעשה סבב היכרות קצר, כי אתם מכירים, אבל לא בטוח שכולם מכירים.

<דוד בלוך: אני אציג את עצמי, אני דוד בלוך, אני מנהל הישיבה.

<מוטי דותן: דיוויד, תשמע, אתה יודע איך הכרתי את יהודה?

<מוטי דותן: אבא שלו חבר טוב שלי.

<מוטי דותן: אני הייתי פעם רועה צאן ולאבא שלו היה - - - אצל אבא של יהודה אף ילד לא למד, הוא היה יוצא למרעה.

<מוטי דותן: דרך אגב, זה רועה הצאן היחיד בעולם שיוצא למרעה כבשים עם סוס.

<מוטי דותן: הייתי אומר לו 'אברהם, מי הולך עם סוס?

<מוטי דותן: עם חמור', הוא היה אומר, 'רק סוס'.

<מוטי דותן: הוא היה מתחיל משפט בתורה והם היו צריכים לחזור אחריו.

<מוטי דותן: ככה יהודה למד, ברוך ה', יצא משהו.

<מוטי דותן: (המשך סבב היכרות).

<דוד בלוך: ברוכים הבאים לכולם, זה בשבילנו יום מרגש ומיוחד.

<דוד בלוך: ראיתם כבר את התלמידים, כמה שהם נרגשים.

<דוד בלוך: אני אנסה בזריזות לעשות סקירה על תעודת הזהות שלנו, מי אנחנו, מה אנחנו וקצת נתונים.

<דוד בלוך: הישיבה פה הוקמה בתור איזה משהו פרוביזורי, משפחתון כזה, בגלל שלא היה מענה לנוער המאתגר והמאותגר בחברה החרדית כבר לפני 20 שנה.

<דוד בלוך: לפני בערך 15 שנים הרב פרנק, עם עוד כמה אנשי ציבור, חיפשו איזה שהוא מענה, הקימו פה איזה שהוא משפחתון, ללא שום תמיכה, הכוונה, מאיזה שהוא גורם רשמי, כן בהכוונה תחת השולחן של גדולי הדור החרדיים, שהבינו שחייבים להתחיל לטפל בתופעה הזו, זה לא איזה משהו שולי רק אצל משפחה אחת או שתיים, זו תופעה שמתרחבת, קיבלו את ברכת הדרך והקימו, רק לא ידעו בדיוק איך ומה ולמה וכמה ודבר ראשון פשוט לקחו אותם מהערים ששם הם היו מפגע חברתי הולך וגובר.

<דוד בלוך: חיפשו איפה להיות ומצאו, אחרי טלטלות כאלה ואחרות, הגיעו לפה לכפר זיתים, פשוט כי ליהודה היו כמה צימרים שהגיעו באותה תקופה בשנה, הם היו פנויים, הם נכנסו ופה מתחילה הרומנטיקה.

<דוד בלוך: יהודה נכנס בעצם לטפל בכל העניינים של הישיבה והעסק התחיל לקבל פנים יותר רשמים ומסודרים.

<דוד בלוך: די מהר הייתה הבנה שרק להעביר להם פה את הזמן וללטף עזים ולקצור ירק זה יותר טוב מזה שהם יהיו ברחוב, אבל זה לא מביא אותם לאיזה שהוא מקום אמיתי ואז התחילה להיכנס איזה שהיא פעילות של חוגים עם אוריינטציה של הכשרה מקצועית או משהו מאוד לא מקצועי ובטח שלא רשמי.

<דוד בלוך: שוב, הייתה הבנה, אחרי שגם זה התחיל להתמסד, שוב, זה לא מספיק, זה נותן לי קצת כלים, אבל בעולם האמיתי, אם אתה לא עם תעודה ועם השכלה מסודרת באמת לעשות עם זה משהו זה יהיה קשה.

<דוד בלוך: ולפני שבע שנים, טיפה יותר, הייתה החלטה ללכת למצ'ינג, לשיתוף פעולה עם משרד, אז זה היה משרד התמ"ת, היום משרד העבודה, היה משרד הכלכלה בדרך, מתוך הבנה שהמשרד הזה הוא המשרד שהכי מתאים לעבודה עם נוער חרדי מהסוג שאנחנו מתמודדים איתו, מכמה סיבות, העיקרית שבהן זה שהנוער החרדי שמגיע לתחום הזה זה נוער שלא פשוט לו לשבת ללמוד סדר יום עיוני.

<דוד בלוך: ללכת להכניס אותו למסלול בגרותי, גם אם מנסים להגיד את זה במילים יפות של מח"ט או כאלה, זה לא מתאים להם.

<דוד בלוך: אם הם היו יכולים לשבת ללמוד לימודים עיוניים הם היו נשארים בישיבה.

<דוד בלוך: הם באים אלינו כי הם צריכים סדר יום שכולל הרבה הרבה פעילות מעשית, ואתם תעשו פה עוד מעט סיור ואתם תראו שיש פה הרבה פעילות מעשית, גם במסגרת הלימודית, אבל גם מסביב.

<דוד בלוך: חוץ מזה שבמשרד החינוך מקבלים בסוף תעודת בגרות לא משמעותית, ממשרד העבודה הם מקבלים תעודות שהן רישיון.

<דוד בלוך: הבחורים שלומדים פה יוצאים עם רישיון של חשמלאי מוסמך, 80 אמפר כפול 3, זה מה שהם מקבלים בסוף כיתה י"ב, הם יכולים לצאת עם זה לעולם האמיתי, להקים עסק או לעבוד בתור שכירים ולקבל משכורת שיוכלו להחזיק משפחה.

<דוד בלוך: זה לא איזה תעודת בגרות שאין לה שום משמעות באקדמיה, שהם יצטרכו לעשות מכינות, לא יודע כמה זמן, אם, ואולי יצליחו להיכנס לאיזה שהוא משהו משמעותי.

<דוד בלוך: התחלנו את זה לפני שבע שנים, ההחלטה הייתה ללכת עם רשת אורט, בגלל שזו רשת שאין לה הקשר פוליטי ברור, זה לא עמל, או לא יודע מי, ולפני שבע שנים התחלנו את המסלול.

<דוד בלוך: היינו אז 20 תלמידים, עם השנים הגענו ל-150 תלמידים כאשר השנה גם נפתחה כיתת המשך, י"ג המשך, שזאת שנה שמכינה אותם לאתגרי ההמשך של החיים, אחרי שהבנו שזה לא בדיוק מתאים בסוף כיתה י"ב, לבחור בוגר שלנו, לצאת לעולם הגדול, בין אם זה לצבא או בין אם זה למקומות אחרים שהוא מחליט, וזה סדר הגודל של היום.

<דוד בלוך: אני ארוץ טיפה עם המצגת כדי שנראה קצת נתונים.

<דוד בלוך: זה עץ המבנה שלנו.

<דוד בלוך: אנחנו עמותת ימינו כקדם שמפעילה את המקום, אנחנו עובדים תחת משרד הכלכלה, מתחת רשת אורט, יש לנו גם שיתוף פעולה מסוים בתחום הפנימייה עם משרד הרווחה.

<דוד בלוך: יש לנו כמה תקנים של נוח"ם (נוער חרדי מנותק), יש לנו פה 24 תקנים של נוח"ם, שאר התלמידים הם תלמידי פנימייה של משרד העבודה.

<דוד בלוך: זאת אומרת כולם פה תלמידים מתוקצבים, 24 משרד הרווחה.

<קריאה: היום זה באותו משרד הכול, אז זה לא משנה כבר.

<דוד בלוך: נכון.

<דוד בלוך: היום זה באותו משרד הכול.

<דוד בלוך: אני פה מנהל המרכז, מתחתיי יש פנימייה שמתנהלת כגוף בפני עצמו ויש את הישיבה שבתוכה פועל בית הספר המקצועי.

<דוד בלוך: התפלגות של מספר התלמידים, כיתה ט', כיתה י', י"א, י"ב ו-י"ג.

<דוד בלוך: אתם רואים שזה הולך ויורד מכיוון שבית הספר הוא בית ספר צומח, אז ככל שהשנתונים הם יותר צעירים הם יותר מרווחים.

<דוד בלוך: אם תשאלו אותי למה כיתה ט' יותר קטנה מכיתה י', זה פשוט בגלל שבמשרד העבודה מתחילים ללמוד את המקצוע רק בכיתה י', כיתה ט' היא כמו כיתת מכינה, לכן יש לנו קליטה נוספת של תלמידים בתחילת כיתה י'.

<דוד בלוך: התפלגות של תלמידים.

<דוד בלוך: אנחנו מלמדים פה שלוש מגמות, נגרות, שזה נקרא טכנולוגיית עץ ורהיטים, מחשבים, שאתם נכנסתם, ראיתם, זה טכנאות, תחזוקת מחשבים ורשתות, וחשמל שזה חשמלאי מוסמך לתעשייה.

<דוד בלוך: אתם רואים שפחות או יותר ההתפלגות היא סך הכול בסדר, פחות או יותר אותו דבר עם טיפה יתרון לחשמל.

<דוד בלוך: המגמות שנבחרו כאן הן מגמות שבסך הכול מכסות לא רע את הספקטרום של היכולות הלימודיות השונות שיש פה לתלמידים.

<דוד בלוך: גם פה יש שוני, כאשר חשמל זה הכבד ביותר, עם הכי הרבה פרק עיוני, גם בכמות וגם באיכות, והנגרות עם הכי הרבה פרק מעשי, גם העיוני שם הוא יותר קל, כך שגם חבר'ה שפה הם יותר חלשים, יש בהחלט איפה ללמוד מקצוע.

<דוד בלוך: אתם עוד לא נכנסתם לנגרייה, כמעט כולכם, אתם בטח מדמיינים שתראו איזה חדר כזה עם כמה מסוריות ואיזה שופין ואולי גם איזה מקדחה אופקית בכלל, תיכף תראו מה זה נגרייה במשרד הכלכלה.

<דוד בלוך: אז נגרייה זה רציני, וכמובן יש את מגמת המחשבים, שזה איפשהו באמצע.

<דוד בלוך: זאת ההתפתחות לפי שנים.

<דוד בלוך: שנת הקמה, קפצנו מ-20 ל-43, תוכלו לראות איך זה עולה.

<דוד בלוך: השנה כתוב פה 145, זה היה התכנון, אבל כבר הגענו ל-150, בשנה הבאה אנחנו מעריכים שנגיע לאזור ה-155.

<דוד בלוך: זה שקף שהוא כאילו לא חשוב, אבל הוא מאוד מאוד חשוב.

<דוד בלוך: השקף הזה מראה את ההתפלגות של התלמידים לפי יישובים.

<דוד בלוך: קודם כל אפשר לראות שאנחנו נותנים מענה ארצי.

<דוד בלוך: אם מגיע אליי בחור גם מאופקים וגם מיבנה וגם מעכו וגם מרכסים ויש אפילו חבר'ה יותר צפונה, מכפר שמאי וצפת, זאת אומרת שבין כל הקילומטרים האלה שפרושים במדינה, החבר'ה האלה לא מצאו פתרון, אחרת הם לא היו באים עד לפה.

<דוד בלוך: זה אומר שהמדינה לא יודעת מספיק טוב כנראה לתת מענה לצורך הזה.

<דוד בלוך: דבר שני שזה מראה, שאנחנו באמת נותנים מענה לציבור החרדי.

<דוד בלוך: אם תראו, תעקבו אחרי השמות, תראו שבאמת זה שמות של יישובים שהם מובהקים בחרדיות שלהם ומהיישובים שהם עוד יותר מובהקים יש באמת כמויות גדולות יותר.

<דוד בלוך: עובדים, אפשר לראות שיש לנו פה הרבה עובדים.

<דוד בלוך: זה מקום שיש לו אוריינטציה טיפולית מובהקת.

<דוד בלוך: יש לנו רק 24 תקני רווחה, אבל אני אומר לכם שכל הילדים יכולים לעבור את כל הוועדות הכי פורמליות של משרד הרווחה.

<דוד בלוך: ילד חרדי כמעט לא מגיע לפה.

<דוד בלוך: אנחנו כעיקרון קולטים ילדים שהבעיה שלהם היא בעיה של קשיי למידה.

<דוד בלוך: אנחנו לא בית ספר לחינוך מיוחד, אנחנו לא בית ספר לעבריינים, אנחנו אפילו לא בית ספר לחבר'ה שהחליטו שהם לא רוצים להיות דתיים.

<דוד בלוך: אנחנו בית ספר, ישיבה, לחבר'ה שהם רוצים להיות חרדים, הם מגיעים ממשפחות חרדיות, יש להם קשיי למידה, קשה להם לשבת וללמוד כל היום רק גמרא.

<דוד בלוך: בדרך כל לזה מגיע מקשיים שהם או רגשיים או קשיים שקשורים ללקויות למידה שונות, דיסלקציה, ADHD, כל מיני דברים כאלה, אבל בדרך כלל הילדים, כשהם מגיעים אלינו הם מגיעים עם מצוקות רגשיות קשות, גם בגלל שיש הרבה מקרים סוציואקונומיים בילדים פה, אבל גם בגלל שילד חרדי שמגיע לגיל כיתה ט' ולא הצליח להסתדר בתוך תלמוד תורה רגיל, הוא כבר עבר כל כך הרבה מדורי גיהינום שכשהוא מגיע הוא כבר צריך שיקום רגשי.

<דוד בלוך: יש לנו פה צוות טיפולי ופעילות טיפולית או פסיכו חינוכית מאוד רווחה.

<דוד בלוך: זה לו"ז.

<דוד בלוך: תמיד שואלים אותי מתי מתחילים, מתי גומרים, כמה שיעורי קודש, כמה שיעורי חול.

<דוד בלוך: אז זה סדר היום, הם מתחילים בשבע וחצי תפילה, מעירים אותם לפני כן, הם שותים קפה ועוגה, יש להם מטלות בוקר.

<דוד בלוך: אם אמרנו מטלות בוקר, אז תדעו לכם שכל מה שתראו פה היום התלמידים עושים לבד.

<דוד בלוך: לפני חמש שנים היה פה דיר של עזים, התלמידים עשו פה יציקה, עשו את הקירות, הנמכה, הם עשו את המזגנים והחשמל, הכול.

<דוד בלוך: כל מה שתראו פה, שבילים, גינון, עבודות עץ, עבודות מתכת, הכול התלמידים עושים וכמובן גם את התחזוקה השוטפת.

<דוד בלוך: אין לנו פה קבלני גינון, אין לנו פה קבלני ניקיון, אין לנו מי שעושה פה שיפוצים.

<דוד בלוך: יש לנו כמה אנשים בתוך הצוות שלנו, שהם עושים את הכול עם תלמידים, זה חלק מהרעיון.

<דוד בלוך: אלה מטלות הבוקר.

<דוד בלוך: מתחילים שיעורי קודש שעתיים, מתשע וחצי בערך עד 11 וחצי.

<דוד בלוך: אחר כך יש שני שיעורי ליבה, עד הפסקת הצהריים, שזה מנחה, ארוחת צהריים והפסקה קצרה, ואז הם באים לאחר הצהריים, משעה רבע לשלוש ועד שעה שש בערב יש להם ארבעה שיעורים של לימודי מקצוע, כל אחד במקצוע שלו.

<דוד בלוך: בערב יש להם שיעור כללי קצר, ערבית, ארוחת ערב, וכל ערב יש פה פעילות אחרת, לפעמים זה חוגים, לפעמים זה פעילות מדריך, לפעמים זה הרצאה תרבותית, לפעמים יש להם פעילות לילית בשטח.

<דוד בלוך: כל ערב יש פה פעילות.

<דוד בלוך: הפנימייה פה היא לא כמו פנימייה של ישיבה רגילה, שרק באים, ישנים, קמים בבוקר והולכים לתפילה.

<דוד בלוך: הפנימייה פה, כמו בכל פנימיות הרווחה היא גוף מרכזי, אם לא הגוף המרכזי של העבודה פה, כי, שוב, הבנייה של האישיות של התלמידים פה היא לא משהו שהם מביאים מהבית, להיפך, הם מביאים את הצורך לבנות את האישיות .

<דוד בלוך: קצת על הבוגרים.

<דוד בלוך: אפשר לראות את המספרים וגם את ההתפלגות של מה שהם עושים אחר כך.

<דוד בלוך: הדבר הזה הוא קשה מאוד ללמוד ממנו בדיוק מה קורה, כי גם אם כתוב פה שיש שלושה בישיבה ושלושה אחר, זה מה שקרה כשהם יצאו מפה, אבל אחר כך, כמעט כל מי שלא הלך לצבא גם כן התגייס בהמשך הדרך ואחרי שנה בישיבה או שנתיים, או חלק עבדו איזה תקופה קצרה, בגדול בין 80% ל-90% פה מתגייסים.

<דוד בלוך: אחוז הזכאות, תיכף נראה, הוא גבוה מאוד, אני לא יודע אם יש עוד בית ספר בארץ שיש לו כזאת זכאות, זה שולי יכול להגיד, אבל אתם רואים שאין פה את ע"ו כי כל בוגרי ע"ו החליטו להמשיך בשכונה והשנה אנחנו עושים להם מכינה שמכינה אותם, אנחנו קוראים לזה לאתגרי החיים, אבל בהחלט מכינה אותם גם לשירות צבאי, אבל לא רק, גם לחיי משפחה, גם ליכולת להסתדר בקהילה.

<דוד בלוך: הם עושים הרבה פעילות התנדבותית, גם פה בתוך הישיבה וגם בחוץ, עם גורמים אחרים.

<דוד בלוך: זכאות לגמר.

<דוד בלוך: אתם יכולים לראות פה זכאות מרשימה.

<דוד בלוך: למרות שהמגמה הזאת, מגמת חשמל, היא מגמה שלא לומדים אותה הרבה בארץ בכלל, היא מגמה קשה, אנחנו מהיחידים בארץ שמגישים אותם למבחנים של משרד הכלכלה.

<דוד בלוך: כמעט בכל המקומות האחרים מעדיפים להגיש אותם למבחני בגרות בחשמל כי זה יותר קל.

<דוד בלוך: אנחנו רוצים שהם יעברו את המבחנים של משרד הכלכלה כי אנחנו רוצים שהם ייצאו עם היכולת הכי טובה.

<דוד בלוך: בשבוע שעבר היה לנו מבחן מעשי של החבר'ה, הציון הכי נמוך היה 80.

<מוטי דותן: אני רוצה להגיד כמה מילים.

<מוטי דותן: צריך להבין, קודם כל החבר'ה האלה, לפני שהם באו לפה, יכול להיות שהם היו על סף עבריינות, הם באים לפה - - - גם במועצה הארצית, ניסיתי להסביר להם למה אי אפשר שזה יהיה במרכז היישוב, חייבים את האווירה המיוחדת הזאת.

<מוטי דותן: החבר'ה האלה מחפשים פרויקטים בקהילה, הפרויקט האחרון שהתלמידים עשו, יש פה בית מדרש לזכרו של צנחן לפני 20 שנה, אבל תימנים, הרסו את המקום.

<מוטי דותן: התלמידים של הפנימייה שיקמו את המקום, בנו אותו.

<מוטי דותן: פגשתי את ההורים של החלל, מה זה, הם בוכים.

<מוטי דותן: יש להם פה נגרייה, אנחנו נראה אותה, בנו ארון קודש, כל מה שצריך, ואנחנו את זה קרוב לבחירות, יהודה, אולי תצביע לי סוף סוף.

<מוטי דותן: אם יש שאלות לרב פרנק.

<מוטי דותן: את הרב פרנק הבאנו מבני ברק.

דוד אמסלם: יש לי רק שאלה אחת לדוד, מתי הם מספיקים לבנות את כל הדברים האלה?

דוד אמסלם: הם לומדים לפי הלו"ז.

<דוד בלוך: שאלה טובה.

<דוד בלוך: בכל בתי הספר של משרד הכלכלה כמעט - - -

<שולי אייל: עבודה ורווחה.

<דוד בלוך: כל בית הספר של שולי שלומדים במסלול תלת שנתי, בשנתיים של י"א-י"ב הם יוצאים יומיים בשבוע לעבודה.

<דוד בלוך: פה, בגלל שיש לנו את הרגישות שלנו כמסלול חרדי, אני לא יכול להוציא חבר'ה לעבוד כחשמלאי, כל העבודה, באישור ובתיאום משרד העבודה, עושים כאן.

<דוד בלוך: אנחנו הקמנו כאן מפעלונים, לכל אחד מהמגמות יש לה מפעלון שהם בעצם פעילות כלכלית מקצועית בתחום המקצוע שאנחנו עושים פה.

<דוד בלוך: אז יש להם זמן מוגדר בתוך הלו"ז.

<דוד בלוך: אבל גם יש לנו פה חופשים, תבוא לפה בחופש ואתה תראה שיש פה עשרות תלמידים שעובדים.

<מוטי דותן: יש פה תלמידים שלא יכולים לחזור הביתה, הם נשארים פה ואז הם עובדים.

<מוטי דותן: יש פה לול לצריכה עצמית, מייצרים גבינות, הוא מקבל עכשיו מכסת ביצים, הוא יכול גם להוציא כמה לירות.

<מוטי דותן: בשנה הבאה, בלי נדר, נראה איך יתנהג, נעביר לו מכסת חלב.

<מוטי דותן: זה משק חקלאי במהות.

<דוד בלוך: אני גדלתי בקיבוץ, קיבוץ שעלבים, את מיטב שנותיי בתיכון העברתי על טרקטורים, לא בבית הספר, ואני בתור מנהל בית ספר חושב שהדבר הכי גרוע במערכת החינוכית שהיא - - - חינוך, כתוב בתורה שלנו חנוך לנער על פי דרכו, זאת אומרת שלכל אחד צריכה להיות איזה גישה ייחודית, זה הדבר הכי הופכי למערכת.

<דוד בלוך: מערכת יודעת לעבוד בצורה כוללנית, כולם אותו דבר, יש לו"ז, יש תכנים.

<דוד בלוך: אנחנו מאוד משתדלים שלכל תלמיד פה יהיה תכנית, למידה אישית, הצוות נבחן לפי זה, כמה תלמידים קיבלו תל"א.

<דוד בלוך: נכון, זה הלו"ז היבש של המערכת, אבל לכל תלמיד פה יש גיוון, פעם בשבוע הוא יוצא לרכיבת סוסים, עוד שעתיים הוא יוצא לעבוד בדיר, או במשק, או בצפרייה ויש כאלה שהיציאה שלהם זה ללכת לעבוד עם התחזוקנים.

<דוד בלוך: החשיבה בתוך המערכת הזאת, יש להם זמן בלי קשר לזה שהם גם עושים את הלימודים.

<דוד בלוך: אנחנו מתואמים בעניין הזה, אנחנו גם נבחרנו כבית ספר ניסיוני במשרד העבודה, לבנות סילבוס חדש שמכניס גם כישורים רכים לתלמידים מעבר לכל הלימודים שאנחנו מלמדים אותם פה, מתוך הבנה עמוקה של משרד העבודה שהעובדים שלנו מחר צריכים יכולות הרבה יותר מגוונות ומורכבות מאשר לדעת לעבוד על מכונה שהיום היא פה ועד שהוא יגיע לשוק, בעוד ארבע שנים של לימודים ושלוש של צבא ואני לא יודע מה, זה כבר יהיה פרה היסטוריה.

<דוד בלוך: אנחנו צריכים את המקצועות של המחר, המקצועות של המחר זה בעיקר מיומנויות.

<דוד בלוך: כשהילד לומד לתכנן פרויקט ולבצע אותו או לעבוד בעבודת צוות, לתמחר אותו, להיות יצירתי וכן הלאה, אז זה חלק בעינינו שהוא בסיסי מלימודי המקצוע.

דוד אמסלם: אתם מלווים אותם גם בהמשך?

<קריאה: לא כל כך מלווים אותם, כמו שהם באים לפה.

<דוד בלוך: יש לנו בוגר שלנו שמקבל משכורת, הוא מקבל שכר תמורת ליווי התלמידים הבוגרים שלנו.

<דוד בלוך: הוא עושה להם מפגשים, הוא הולך אליהם לביקורים לבסיסים, הוא עושה להם הזמנה לפה, לעשות להם פה ערב מחזור.

<דוד בלוך: זאת אומרת אנחנו בקשר עמוק עם בוגרים.

<דוד בלוך: השנה התחלנו גם ליווי של בוגרים נשואים, אנחנו בקשר עם מישהי שנותנת הדרכת זוגיות לזוגות לפני חתונה ואחרי חתונה, בוגרים שלנו.

<דוד בלוך: כך שמבחינתנו החבר'ה לא מסיימים י"ב ונעלמים.

<מירי כהן: ראשית, אני רוצה להגיד שזה מאוד מרשים, אבל יש לי שאלה לגבי המעורבות של המשפחות.

<מירי כהן: איפה המעורבות של המשפחות בתוך הישיבה?

<מירי כהן: הילדים עוברים כאן תהליך מרשים ביותר, אבל הם הילדים של המשפחות שלהם.

<דוד בלוך: שאלה טובה.

<דוד בלוך: קודם כל בטח אף אחד לא העז לשאול, אבל רצה לשאול, כמה מזרוחניקים ורק חרדי אחד, נכון?

<דוד בלוך: זו ישיבה חרדית ורק הרב פרנק, מה, הביאו אותו לתפאורה?

<דוד בלוך: אז באמת הצוות החינוכי הוא כולו חרדי, גם המדריכים וגם הר"מ, מחנכי הכיתות.

<דוד בלוך: אנחנו בהנהלה יותר חבר'ה מזרוחניקים.

<מוטי דותן: מה זה מזרוחניקים?

<דוד בלוך: כולם יודעים.

<מירי כהן: יודעים.

<דוד בלוך: למה זה קשור?

<דוד בלוך: אנחנו רואים את ההצלחה שלנו לפי היכולת של התלמיד לחזור אחרי זה לקהילה החרדית.

<דוד בלוך: זאת המטרה, זאת ההגדרה.

<דוד בלוך: אני נשוי פה לאחות של יהודה כבר 21 שנה, אז אני מכיר את המקום עוד לפני שהוא קם.

<דוד בלוך: בשנים הראשונות היה מופיע איזה עסקן חרדי עם מזוודה גדולה, כשהיינו מתקרבים היינו רואים שאחרי המזוודה יש ילד, הוא היה אומר 'ביי, ביי, להתראות, קחו את המזוודה ואת הילד.

<דוד בלוך: אף אחד לא רוצה אותו, תסתדרו איתו, רק שלא יחזור הביתה'.

<דוד בלוך: היום זה שונה מאוד, יש לנו ימי קבלת תלמידים מסודרים, מגיעים לפה משפחות, הורים עם הילדים, אף אחד לא - - -

<רבקה קנריק: במה אתה תולה את השינוי?

<דוד בלוך: השינוי הוא גם בציבור החרדי.

<דוד בלוך: יש שינוי גדול מאוד, קרדינלי, קיצוני, בציבור החרדי ב-15 השנים האחרונות, שאפשר רק עליו לדבר הרבה זמן, וחוץ מזה שהיום הישיבה, ברוך ה', מאוד מוכרת, יש בה אמון וזה מחלחל, ההכרה בזה שיש עוד מסלול בתוך החינוך החרדי, שקוראים לו מסלול הכשרה מקצועית.

<דוד בלוך: הוא בעצם לא חדש, כמו שר' נחמן מברסלב אמר, זה דרך חדשה שאבותינו הלכו בה.

<דוד בלוך: אז לפני 200 שנה כולם היו חרדים, ההורים של כולם פה היו חרדים לפני 200 שנה, מי שלא למד תורה ואולי אחד מעשרה הלך ללמוד תורה, כולם הלכו ללמוד, אחד נגר, אחד סנדלר, אחד 'בעלגולה'.

<דוד בלוך: אז יש חלחול של הדבר הזה ויש אמון והיום אנחנו נותנים שירות למשפחות חרדיות, יש קשר מתמיד עם המשפחות.

<דוד בלוך: אמנם מכיוון שהיכולת האקונומית שלהם היא בעייתית אז הם לא כל כך בקשר, זה חבר'ה שכל פעם שאנחנו רוצים שהם יבואו לפה, בשבילם זה סוף העולם, עשינו ימי הורים והיינו צריכים לעשות להם הסעה, כי בלי זה בשבילם זה מאוד קשה, הם לא בעלי רכב רובם ואלה שכן, גם אין להם כסף לממן, אבל יש קשר מתמיד.

<דוד בלוך: הורים באים לביקורים הרבה, גם באופן יזום וגם כשמתחשק להם.

<דוד בלוך: אז יש בהחלט קשר עם ההורים.

דוד אמסלם: דוד, כמה יש כאלה מרכזים של חרדים?

<דוד בלוך: כזה אין.

<יהודה הרצליך: יושב ראש הוועדה, אם אתה שואל על הנושא של בכלל הטיפול במגזר החרדי, דיברו בשנים האחרונות, לאחרונה השר חיים כץ לקח את האגף תחתיו, רצו להעביר את זה למשרד החינוך.

<יהודה הרצליך: אמרו, נסגור, מי צריך עוד מערכת למשרד החינוך, הרי צריך להבין שהציבור החרדי, אם רוצים לתת לו פתרונות, להוציא אותו לתעסוקה, צריך להכניס לאגף הזה עוד אנרגיה ותקציבים.

<יהודה הרצליך: זה עניין של תקצוב.

<יהודה הרצליך: נער חרדי, שמוציאים אותו מהבית, מהקהילה, צריך לאפשר לו פנימייה קודם כל, שזה עולם בפני עצמו וצריך לאפשר לו מסלול שמאפשר לו גם את הצד הישיבתי, לשמר, לא להגיד לו בוא תלמד מקצוע.

<יהודה הרצליך: זה אומר שצריך משרד - - -

דוד אמסלם: זה ברור, אני שואל שאלה אחרת.

דוד אמסלם: הרי בסופו של דבר המסלולים האלה הם ייחודיים לילדים החרדים, כפי שאמר דוד, אני מכיר את זה יותר מקרוב, אבל בסופו של דבר העסק לא מסתכם ב-150 ילדים, אני גם מסכים שיש פתיחות בעולם החרדי לנושא הזה, אפשר לנתח מה ולמה, זה לא קורה סתם.

דוד אמסלם: בכלל העולם החרדי הוא בשינוי עצום בנושא של התעסוקה בלי קשר.

דוד אמסלם: לא מזמן, לפני מספר שנים, חנכנו בירושלים מרכז תעסוקה, הייתי שם לפני שלושה חודשים, זה למבוגרים שבאים, מקבלים הכשרה מקצועית וכו', מדובר שם באלפים.

דוד אמסלם: אותי מעניין, אני מאמין בסיפור הזה - - - הוא ושניר דיברו איתי ואמרו לי, פגשתי אותם לפני מספר חודשים על רקע אישי, לא קשור בכלל לעבודה, ואז הם אמרו לי 'תקשיב, אנחנו חייבים להראות לך כמה מסגרות כאן', יש פה המון דברים באזור, אבל הם לא דיברו איתי על זה, הם דיברו איתי רק על החינוך ואיזה חינוך?

דוד אמסלם: לא בתי ספר רגילים, בוא אני אראה לך איזה בית ספר תיכון יפה עשינו.

דוד אמסלם: הם דיברו איתי רק על שלושה דברים, המוסד הזה והיינו היום במוסד של ילדים אוטיסטים וכפר הילדים בנהר הירדן.

דוד אמסלם: מבחינתי באמת, אני מודה גם למוטי על הזכות שהוא נתן לי לבקר במקומות האלה, מבחינתי על חלקם לא ידעתי שהם קיימים, בוודאי לא כפר הנופש.

דוד אמסלם: אני תמיד רואה את המקומות האלה באמת כי איזה בן אדם חלוץ לעניין שבדרך כלל יש לו בעיה אישית, הוא לא יודע איך להתמודד עם זה ואז הוא לוקח אחריות ולאט לאט בא עוד אחד ואומר לו 'אולי תעשה לי טובה' וככה בעצם יש איזה מפעל חיים שהוא לוקח במקום המדינה.

דוד אמסלם: סך הכול מדינת ישראל צריכה לטפל בזה, חוק חינוך חובה.

דוד אמסלם: בסופו של דבר יש מפעל שכמה אנשים צדיקים שלוקחים את זה - - - חלק גדול מהם גם תורמים את כספם ומגייסים עוד אנשים כמו דיוויד והם עושים פעולות שהן מדהימות, הציבור אפילו לא מודע למה שקורה.

דוד אמסלם: חלק מהמסגרות הן כאלה.

דוד אמסלם: לכן אני חושב שכאן, הסיפור הזה, במיוחד לנוער החרדי, זה לא יכול להתבסס בסוף על כמה אנשים טובים באמצע הדרך.

דוד אמסלם: לא מדובר בכמה מאות ילדים במדינה, שאומרים 'אתה יודע מה?

דוד אמסלם: יש כמה צדיקים שלקחו, טיפלו', יש פה בעיה מערכתית מאוד משמעותית, אני מניח שהיא תלך ותתגבר, מדוע?

דוד אמסלם: בגלל שגם החרדים נפתחים לעניין.

דוד אמסלם: אני יודע שיש גם בעיה בגיוס כספים בנושא הזה, במיוחד אחרי מה שקרה בעולם הפיננסי, אבל החרדים, גם ההנהגה החרדית מבינה שמי שרוצה ללמוד תורה אהלן וסהלן, אבל מי שלא, עדיף לנו שהוא יעסוק באיזה שהיא מלאכה ויקים לו בית נורמלי מאשר יסתובב ברחובות ולך תדע איפה נמצא אותו.

דוד אמסלם: וזה הולך וגדל והולך וגדל.

דוד אמסלם: לכן חשוב לי לדעת כמה כאלה יש.

<דיוויד הגר: תן לי לענות לך.

<דיוויד הגר: קודם כל קוראים לך דודי, זה כבר טוב, מפני שהשם שלי זה גם דודי.

<דיוויד הגר: קוראים לי כאן דיוויד, דודי במקור.

<דיוויד הגר: אני זכיתי להיות השליח, כבר לפני 18 שנה, 19 שנה, אני התחלתי לדאוג שאם לא ישלבו את החרדים בחברה הישראלית אנחנו נסגור כאן את האור.

<דיוויד הגר: הייתי דון קישוט.

<דיוויד הגר: אני חייב להגיד לכם, בשנים הראשונות אפילו - - - היה אצלי בבית, התחלנו את 'נצח יהודה' עם 30 חיילים, דם יזע ודמעות.

<דיוויד הגר: ארבע-חמש השנים הראשונות כל הרבנים השמיצו וכו' וכו', התגברנו גם על זה.

<דיוויד הגר: לצערי עד היום האתגר הכי גדול זה מדינת ישראל והצבא.

<דיוויד הגר: זה קצת הזוי שיהודים כמוני צריכים לעשות עמותה ללוות את הנח"ל החרדי, אבל ברוך ה' התחלנו עם 30, היום יש לנו 2,000 כרגע בצבא ויש לנו 10,000 בוגרים.

<דיוויד הגר: אני זוכר, אם אתה היית אומר לי בשנה השנייה שהקמנו את הגדוד הזה שיהיו 2,000 הייתי אומר לך 'לך לפסיכיאטר, שיעבוד עליך רציני ביותר', לגרד 30 בחורים הייתה משימה בלתי אפשרית.

<דיוויד הגר: אז זהו, צריכים אנשים משוגעים ומה שחשוב, שמדינת ישראל, אתה נמצא בעמדת כוח, שיבינו את הצורך.

<דיוויד הגר: אני אשאל את כולכם, חוץ מהדתיים, שלא יענו, לפני שלוש שנים נפטרו שני אנשים חשובים, אחד זה היה אבא של ביבי, פרופ' נתניהו, שנפטר בגיל 102, באותו חודש נפטר גדול הדור, הרב אלישיב, בגיל 102.

<דיוויד הגר: אבא של ביבי השאיר אחריו 10 צאצאים, או 9, אני כבר לא זוכר, כמה אתה חושב הרב אלישיב השאיר אחריו?

<דיוויד הגר: מישהו רוצה לנחש?

<קריאה: 102.

<דיוויד הגר: אתם יושבים?

<דיוויד הגר: 1,200.

<דיוויד הגר: עכשיו תעשו חשבון מאוד פשוט.

<דיוויד הגר: היום בממוצע מאז שהוא נפטר כל שבוע 3.5 נינים של נינים נולדים.

<דיוויד הגר: זה אדם אחד.

<דיוויד הגר: זו הבעיה אם לא נשלב את החברה החרדית, 1,200 שהיום זה קרוב ל-2,000.

<דיוויד הגר: תעשה חשבון, הוא התחתן בגיל 21, היו לו 12 ילדים, הוא בכלל לא הכיר כבר את הנינים שלו, זה הגיע למצב שהוא לא היה הולך לשום שמחה, שום כלום.

<דיוויד הגר: אז חייבים לשלם.

<דיוויד הגר: כאן אמנם זה 140, אבל אם אנחנו מ-30 הגענו ל-2,000 ואצלנו יש היום 10,000 בוגרים, 93% עובדים, ומה שיותר מעניין, וזה צריך להגיד בשקט, 83% מההורים שינו את דעתם לגבי מדינת ישראל.

<דיוויד הגר: ברגע שהבן שלך נמצא כל לילה בג'נין ואתה לא ישן בלילה אתה אומר 'יש סיבה למסיבה'.

<דיוויד הגר: אז העובדה שזה 140, צריך לעזור להם שיצליחו כמה שיותר בגלל שאז יעתיקו אותם.

דוד אמסלם: במיוחד בימים אלה שאנחנו - - - גם בציבור החרדי, כל ההפגנות שהם עושים, זה דבר שלא נתפס.

דוד אמסלם: אני חושב שבאמת זו חוצפה, בזכות אותם חיילים אתם יושבים בבתים.

דוד אמסלם: אז אל תלכו, בסדר, אבל אל תפריעו.

<דיוויד הגר: זה ציבור קטן ש - - -

דוד אמסלם: נכון, אבל - - -

<קריאה: לא מבינים את האחוזים של זה, זה 0.0.

דוד אמסלם: אני אגיד משהו, בסופו של דבר אני לא בא מהסיפור המספרי, זה פחות חשוב, אבל עצם העניין, שיש תופעה כזאת, בימינו אנו שיהודים באים ומפגינים וגם מנסים לבזות, למה הם מפגינים?

דוד אמסלם: הם לא מפגינים ליד הבית שלי, הם הולכים לבית של אותו ילד, להורים שלו, וגם ככה קשה להורים.

דוד אמסלם: אז מילא, אל תעשו כלום, אבל בוודאי אל תפגין, בוודאי אל תשרוף - - -

<דיוויד הגר: אז אני אספר לך שגם קצת מבוכה.

<דיוויד הגר: כל המעצרים שאתה קורא זה בזכות איזה יהודי בלוס אנג'לס שצלצל לאבי מנדלבליט וצלצל לאיילת שקד וצלצל לצ'יקו אדרי, שהוא מפקד משטרת ישראל - - -

דוד אמסלם: תל אביב.

<דיוויד הגר: עכשיו בתל אביב, ועם ארדן, ושילבתי אותם ביחד ודחפתי אותם שיעשו משהו.

<דיוויד הגר: אז איילת שקד אמרה שיש לה בעיה עם ניצן, התובע, אמרתי, 'שיחשבו שזה ערבים שזורקים חזירים'.

דוד אמסלם: אני חושב שהיום המשטרה לוקחת את זה יותר ברצינות, זה לא שזה מסוכן, אבל זה לא יכול להיות.

דוד אמסלם: יש דברים שבמדינה לא יכולים להיות, הרי לא יכול להיות דבר כזה, במקום שהילדים - - -

<מוטי דותן: לא רק זה, זה אנשים משובשים שגורפים אחריהם ילדים צעירים.

דוד אמסלם: אבל אני רוצה לומר משהו לגבי המיקום הזה.

דוד אמסלם: הסיפור של הצבא הוא מעניין, מבחינתי זה מצוין, אבל זה לא העיקר.

דוד אמסלם: העיקר הוא שאותו ילד כאן רוכש מקצוע ומתחתן ומפרנס את ילדיו בכבוד, קם בבוקר, הולך לעבודה.

דוד אמסלם: במקום שישלחו לו את עוברת הרווחה הוא הולך ומפרנס את המשפחה וגם הילדים שלו רואים בו מודל, זאת אומרת שאבא מפרנס אותנו.

דוד אמסלם: איך אמר דוד?

דוד אמסלם: לפני 100 שנה כל יהודי כמעט עבד, הכול היה בסדר, כל החרדים פרנסו את עצמם.

דוד אמסלם: זה גם מה שקורה בארצות, הוא קם בבוקר והוא הולך לעבודה.

דוד אמסלם: רק השינוי הוא פה בארץ.

דוד אמסלם: אני חושב שהבעיה בהנהגה, זה היה יותר בעיה בהנהגה, מי הראשון שיפרוץ את העניין, בגלל שתראה מה עשו לרב אלישיב כתוצאה מזה אפילו בבחירות האחרונות.

דוד אמסלם: אני רואה את זה יותר בסיפור המקצועי, זה יותר מעניין אותי מאשר הוא הלך לצבא או לא הלך, זה פחות מעניין.

<דיוויד הגר: אני לא מסכים.

<דיוויד הגר: אני אגיד לכם מה הבעיה.

<דיוויד הגר: אני חושב שהצבא, בגלל שזה חשוב, אתה צריך להבין מה קורה בחברה החרדית.

<דיוויד הגר: עד לגיל חמש, שש, שבע, שמונה הוא עדיין מתחפש לחייל.

<דיוויד הגר: עכשיו הוא מגיע לגיל 14, אומרים לו - - - זה יוצר שנאה.

<דיוויד הגר: יש סיבה לזה.

<דיוויד הגר: ברגע שהוא כן משתתף - - - אתה יודע, הרבה ישראלים - - - בצבא, הם לא השתלבו בחינוך, למה?

<דיוויד הגר: מהסיבה הזו.

<דיוויד הגר: אם הם היו משרתים בהתנדבות או מה הם היו מרגישים חלק.

<דיוויד הגר: ברגע שאתה אומר להם 'אתם לא צריכים לשרת' - - -

דוד אמסלם: לא, - - - דרך אגב, מבחינתי צבא זה סוג של התנדבות.

דוד אמסלם: זה לא העיקר.

דוד אמסלם: נכון שזה חשוב, השילוב, אבל אני חושב שהערך המוסף שאני רואה בעניין הזה, אני חושב שמדינת ישראל - - - אמרו לילד, 'תשמע, אתה לא כל כך - - - אתה לא יוצלח'.

דוד אמסלם: מה שקרה היום במדינת ישראל, אין היום - - - חיפשתי מסגרים - - -

<מוטי דותן: אדוני יושב ראש הוועדה, אני רואה שאתה נהנה פה, אני אעשה לך פגישה עם דיוויד.

<מוטי דותן: יש לנו עוד הרבה משימות, אני מצטער שאני מפריע, אבל קודם כל צריך לעשות זימון, זימון מקוצר, של אשכנזים.

<מוטי דותן: (בסיור)

<דוד בלוך: יש פה ארבעה חדרים במרכז הלמידה להוראה מתקנת והוראה פרטנית.

<דוד בלוך: יש לנו חדרי יועצים.

<דוד בלוך: כל המתחם הזה כולו יוזמה וביצוע של אחת הכיתות בשנה שעברה.

<דוד בלוך: הייתה פה רחבה, הם תכננו וביצעו.

<דוד בלוך: מעניין לראות את זה ולהבין שהמקום הזה זה לא רק הכשרה מקצועית, בונים פה, אנחנו לוקחים נוער שהוא, לא רוצה להגיד מרוסק, זה קצת קיצוני, אבל חבר'ה שחייבים הרבה תמיכה והרבה עזרה וצריך הרבה חום ותשומת לב, זה לא יכול להיות מוסד המוני של מאות תלמידים, זה יאבד את הייחודיות ואת הכוח.

<מוטי דותן: עכשיו, כשהכול מוסדר והם היתרים בקרוב, אז תתחיל פה גם בניית קבע, לא מבנים כאלה.

דוד אמסלם: אבל זה יפה מאוד, גם הסיפור שהם עושים את הכול לבד, יש בזה הרבה ערך.

<דוד בלוך: לפני שלוש שנים יהודה התקשר לדוד הגר, אמר לו 'תשמע, לחבר'ה יש אנרגיות בלילות, הם מתחילים להרביץ אחד לשני, צריך חדר כושר', אמר לו 'כמה צריך?' '80', אמר לו 'קח 120'.

<דוד בלוך: נתן לו 120,000 שקל, קנה להם חדר כושר.

<דוד בלוך: לפני שנה היינו חייבים להרחיב את הנגרייה, שם היה חדר כושר, לא הייתה ברירה, קנינו שתי מכולות מיבנה, מאזור התעשייה, הבאנו אותן לפה, הרחיבו אותן, ציפו אותן, עשינו פתרון זול לגג ו - - -

דוד אמסלם: זה הילדים עשו את זה?

<דוד בלוך: הכול הילדים.

דוד אמסלם: שמע, זה יפה.

דוד אמסלם: יש לזה גם כל כך ערך עצום.

<דוד בלוך: כל הסיפור עלה 50,000 שקל.

<דוד בלוך: תראה, אין גירוד על הקירות, אין חריטות, לא בגלל שהם ילדים טובים, בגלל שהם עשו את זה בעצמם.

<דוד בלוך: אין פה דברים שהם לא עשו.

<דוד בלוך: אם יש פה ונדליזם, מי שמתרגז זה הילדים, הם מחפשים מי הרס, מי העז לגעת להם ב - - - (ישיבת סיכום)

<יהודה הרצליך: קודם כל תודה רבה שבאתם, זה לא מובן מאליו, ועדה בכנסת ישראל, ואנחנו מאוד שמחים וגאים.

<יהודה הרצליך: תודה רבה גם לשולי.

<יהודה הרצליך: אנחנו נשמח שתעזרו לנו ותעבירו את הצרכים פה הלאה לירושלים, איך לסייע למקום הזה.

<שולי אייל: תגיד לו שיפגין את אותה נחישות שהוא הפגין על הקופה הציבורית, הוא יודע על מה אני מדבר.

<יהודה הרצליך: שולי אומר, תעזרו לנו.

<יהודה הרצליך: אנחנו עכשיו ממש בשלבים האחרונים להקמת אתר קבע.

<יהודה הרצליך: לא הייתם בפנימייה, שזה עוד מקום יפהפה מדהים.

<יהודה הרצליך: אנחנו רוצים לבנות אתר קבע, שיהיה כל מה שאתם רואים פה בצורה מסודרת ושולי מהאגף להכשרה מקצועית, עם הרבה נכונות, אנחנו צריכים עזרה בעניין הזה, לדחוף, לתקצב את כל פרויקט אתר הקבע.

<יהודה הרצליך: זהו.

<יהודה הרצליך: תודה רבה למוטי, זה ראש מועצה משוגע, שאומרים לו 'בוא לירושלים, בוא לשם', הוא נסע לחו"ל, נסע לאירופה לדבר בפני קהילה לסייע לנו וזה דבר שהוא לא מובן מאליו.

<יהודה הרצליך: בכלל זה ציבור שהוא לא ציבור של המועצה, אין פה חרדים במועצה, אין פה בכלל תלמידים מהאזור, זו מועצה שמאמצת פרויקט כזה, זה לא דבר מובן מאליו.

<יהודה הרצליך: עכשיו, יכול להיות שזה קצת תיירותי, אבל בימים ההם, כשהתחלנו, רק צרות היה מהעשייה פה עם כל הרשויות, אבל בסופו של דבר כולם נרתמו, כולם הבינו שזה פרויקט מבורך ואנחנו מקווים שלמוטי יהיו עוד הרבה שנים טובות במועצה, לפחות שנוכל להשלים את המשימה.

<יהודה הרצליך: תודה.

<דוד בלוך: היה לנו את הקצין הראשון של התלמידים, סיים מצטיין גדודי בבה"ד 1 בקורס קציני חי"ר, הראשון שהלכנו להצטלם איתו זה מוטי.

<יהודה הרצליך: יש לנו הכרת הטוב.

<יהודה הרצליך: לא יודע אם זה יהיה עד כדי הצבעה בבחירות, אבל - - -

<מוטי דותן: ליהודה יש הרבה זכויות.

<שולי אייל: חבר הכנסת אמסלם, חשוב לי שתדע, רוב חברי הכנסת לא יודעים שיש עוד מערכת חינוך שהיא נפרדת ממשרד החינוך, המערכת מונה 12,000 תלמידים, מחציתם מהמגזר הערבי, ששם בכלל אין לנו בעיה, כלומר אם הייתי רוצה הייתי יכול להגיע ל-20,000.

<שולי אייל: במגזר היהודי, משרד החינוך מנהל מלחמת חורמה שתלמידים לא יירשמו אלינו.

<שולי אייל: אנחנו מאמינים שלא כולם צריכים להיות עם בגרות והכי חשוב לנו לתת לילדים חוויית הצלחה, שזה הכי חשוב, עוד יותר מתעודת המקצוע עצמה, לראשונה לחוות חוויית הצלחה ולהאמין בעצמך, אבל שתיים, שייצאו עם משהו בעל ערך ביד.

<שולי אייל: אנשים לא מבינים למה יש חינוך טכנולוגי וחינוך מקצועי, אנחנו שתי מערכות שונות בתכלית, אנחנו מכווינים למקצוע אמיתי, ילד בן 18 פה כשיר לשוק העבודה עם מה שהוא למד.

<שולי אייל: יש לו את אותה תעודה, דרך אגב, זהה לחלוטין, אם הוא היה מגיע בגיל 25 לקורס נגרות של כרמיאל ומקבל תעודה, הוא היה מקבל את אותה תעודה בדיוק.

<שולי אייל: מה שלא קיים במשרד החינוך, כלומר התלמידים של משרד החינוך, אם הם רוצים לקבל תעודת מקצוע הם צריכים לעמוד בסטנדרט שלי והם רחוקים מהסטנדרט ולכן אין להם את התעודה הזאת.

<שולי אייל: המערכת שלנו כל הזמן מאוימת, אם כי אני היום די רגוע כשיש לי שר כמו חיים כץ.

<שולי אייל: כשהיינו שר זה היה מאוד מאוד קשה, המערכת שלנו כמעט חטפה ונעלמה, אבל שתדע, המקום הזה הוא מדהים, יש לנו פה עוד כמה פרויקטים מדהימים, כל מקום כזה שאתה נכנס, אתה פשוט רק מתרגש כשאתה מדבר עם התלמידים ואתה שומע מהם.

<שולי אייל: אני מאוד רוצה לגדול באוכלוסייה החרדית, מאוד, כיום יש לי ארבע פנימיות חרדיות ומקום שפתחתי בכפר חב"ד, אבל לצערי עוד לא לקחתי אחריות על הפנימייה שם.

<שולי אייל: הקמנו להם בית ספר לתפארת, אבל אם כרגע אתה הולך 20 מטר לפנימייה אתה מזדעזע מהתנאים שהם נמצאים בהם.

<שולי אייל: אני ביחסים טובים עם האוצר, אני רוצה לקדם את הנושא הזה.

<שולי אייל: רק השבוע ראיתי שפורסם בתקשורת שרצו להעביר 100 מיליון שקל לעמותה של תעשיידע, שבסך הכול לוקחת ילדים ממשרד החינוך לסיורים במפעלים.

<שולי אייל: אם היו לי עוד 100 מיליון היינו מקימים עוד עשר מקומות כאלה, כי זה פחות או יותר העלות.

<שולי אייל: עוד עשרה מקומות כאלה הייתי מקים לנוער חרדי ואתה רואה איזה תוצר הם מביאים.

<שולי אייל: חשוב לי שתהיה שגריר שלנו.

<קריאה: בכפר חב"ד אתם גם מתעסקים עם בית הספר לשבבים?

<שולי אייל: לא, בכפר חב"ד הקמנו עם היבואן של קאטרפילר העולמית, התלמידים עובדים בקאטרפילר, הם יוצאים לאחזק צמ"א, מקבלים משכורת בי"א-י"ב, סדר גודל של 2,000 שקל על עבודה של היומיים, אבל גם הם מתגייסים לצבא ונשארים עם המקצוע.

<שולי אייל: דרך אגב, מאחזק צמ"א ממוצע זה משכורת של 12,000-13,000 שקל.

<שולי אייל: כלומר אנחנו בסך הכול באמת באמת מכווינים שלאנשים יהיה מקצוע, יהיה להם איך להתפרנס ולא קל לנו בסביבה הזאת, אבל סך הכול אנחנו מאוד מאמינים.

<שולי אייל: אנשים שלא מבקרים לא מבינים מה ההבדל, הם לא מבינים, הם לא מבינים שפה מי שלומד חשמל יוצא חשמלאי מוסמך.

<שולי אייל: אם אתה לומד חשמל במשרד החינוך אתה לא חשמלאי מוסמך, זה מגמות, זה כמו שאנחנו טעמנו מהמגמות, אבל לא יצאנו אנשי מקצוע.

<שולי אייל: פה אנשים יוצאים אנשי מקצוע.

<שולי אייל: אתה ראית את השולחן הזה שהם הכינו שם, זה שולחן שאם אתה הולך לביתילי הוא 10,000 שקל והם הכינו את זה באותה רמה.

<מוטי דותן: דודי, סכם.

דוד אמסלם: רבותיי, קודם כל צהריים טובים.

דוד אמסלם: האמת שהסיור הזה מבחינתי הוא סיור מאוד מאוד רגשי.

דוד אמסלם: בדרך כלל אני באופי שלי מתחבר לדברים האלה בגלל שאני חושב שבכלל בחברה שלנו, יש משפט שאומרים אותו הרבה, אבל אני מאמין בו, שבאמת חוזק השרשרת הוא חוזק החוליה החלשה.

דוד אמסלם: אני מאמין שחברה שלא עוסקת ולא דואגת לחלשים אין לה זכות קיום.

דוד אמסלם: להיפך, צריך לעזור להם ולכן האוריינטציה שלי בכנסת היא זו, אני לרוב לא מתעסק בנושאים אחרים, איך פעם אמרתי?

דוד אמסלם: נושא הגז פחות מעניין אותי.

דוד אמסלם: אני לא איש שחצן ואני לומד דברים לעומק, כל נושא, אני יכול להגיד לכם באמת, אני מבין בנושא של הגז, מתווה הגז, יותר מ-99% מהשרים ומהח"כים, אבל אני לא מטפל בזה.

דוד אמסלם: אני מדבר רק על - - - אתמול העברנו את חוק החניות לנכים, אתמול העברנו את החוק של פטור מארנונה למוסדות כמו שק"ל וכו', שנדהמתי איך זה יכול להיות בכלל.

דוד אמסלם: כל פעם שאני נוגע בנושא כזה אני לא מאמין שזה הגיוני שזה יכול להיות, במקום לעזור, תמיד הפעולה היא הפוכה.

דוד אמסלם: אז קודם כל, מוטי, אני רוצה להודות לך, באמת, על הזכות הגדולה שזיכית אותי היום לבוא ולהיות בשלושה מוסדות שכל אחד מהם זה עולם ומלואו.

דוד אמסלם: איך אני אומר?

דוד אמסלם: זה מזכיר לי את הסיפור של דיינו, כל אחד מהם זה היה ממלא אותי בהתרגשות עצומה וקשה אפילו לספוג אותם ביום אחד.

דוד אמסלם: התחלנו עם בית הספר של הילדים האוטיסטים, עברנו אחרי זה לכפר הנופש של הילדים ובאנו לכאן ובאמת כל אחד זה מפעל חיים, כפי שאמרתי, כל מי שיוזם כל אחד מהמפעלים האלה לדעתי צריך להדליק לבד את כל המשואות בהר הרצל.

דוד אמסלם: לא בדיוק אורי מלמיליאן.

דוד אמסלם: לפעמים אני מסתכל מי מדליק ואני בהלם, מה הפרופורציות במדינה הזו בכלל.

דוד אמסלם: לכן באמת אני רוצה להודות לך, אתה איש נפלא, אתה איש מיוחד.

דוד אמסלם: אני רוצה להגיד לכם, אני הרבה שנים בפוליטיקה, לא בכנסת, אבל מאחורי הקלעים, בעשייה הציבורית, אין הרבה אנשים שזה באמת מעניין אותם וחשוב להם.

דוד אמסלם: אין.

דוד אמסלם: בגלל שהנושאים האלה בדרך כלל לא מעניינים את הציבור.

דוד אמסלם: אני מספר לכם, כשאני מתעסק עם נכים אני כמעט לבד שם, רק מי שיש לו נכה בבית אז הוא איתי.

דוד אמסלם: ואם אני מתעסק בילדים האוטיסטים, אותו סיפור, ואם אנחנו מתעסקים בקשישים זה אותו סיפור, בגלל שבסופו של דבר אנשים קמים בבוקר והם דואגים לנושאים הכלליים שמעניינים אותם ובדרך כלל הם לא בבעיות האלה.

דוד אמסלם: לכן בסופו של עניין תמיד כשאני נתקל בדברים האלה זה תמיד משוגעים שאו שזה קרה להם במשפחה, כמו שאמרתי, ראה למשל כפי שאמרתי למוטי, אני לא זוכר למי, במוסד הקודם, שאני חושב שבעוד שבועיים אנחנו הולכים עם ועדת הפנים למוסד שלווה.

דוד אמסלם: מי שמכיר בירושלים את קלמן, אני כבר מלווה את הנושא הזה 17 שנה.

דוד אמסלם: מהיום הראשון שנכנסתי לפני 17 שנים ראיתי אמא בת 19 עם תינוק אוטיסט שהיא הייתה כבויה, אני הבנתי שהאנשים האלה, אפילו אין לי מילים לתאר אותם, את הצדיקים האלה שעוזרים לאמא הזאת.

דוד אמסלם: זה התחיל באיזה מבנה קטן, לקחו איזה וילה קטנה, 3 חדרים, ולאט לאט, ועוד בסוף שלחו להם את הפיקוח למה הם בנו עוד איזה גן בחוץ, אותם ילדים.

דוד אמסלם: זה מה שקורה לו.

דוד אמסלם: זה, אני מניח, מה שקרה פה.

<דוד בלוך: בלי מוטי אנחנו מזמן היינו מתחת לבולדוזרים.

דוד אמסלם: לכן אני אומר, קודם כל, מוטי, באמת שאפו על כל מה שאתה עושה כאן וזה לא טריוויאלי, באמת.

דוד אמסלם: לקחת גם כסף ציבורי ולהביא אותם למקומות האלה, לפעמים הציבור הכללי לא מבין אותך, הוא אומר 'תשמע, למה - - -'.

דוד אמסלם: כשבנינו את שלווה, מה קרה?

דוד אמסלם: בא מלון שלום ממול ולא התאים לו, אמר 'אני בית מלון, מה פתאום שיבנו מולי?

דוד אמסלם: ' אמרתי, 'תגיד, אתה לא מתבייש?

דוד אמסלם: במקום שתעזור להם אתה עכשיו חושב שזה בעצם יפגע במלון שלך?

דוד אמסלם: ' למרות שאני בדיוק חשבתי הפוך, שיבואו ההורים עוד ישתכנו במלון, יילכו לבקר את הילדים.

דוד אמסלם: אבל אמרתי, גם אם כן, איך אתה מעז להגיד את זה?

דוד אמסלם: הפריע לנו שלוש שנים, אתם לא תאמינו מה עשה בן אדם אחד.

דוד אמסלם: לכן, מוטי, אתה איש עצום, באמת מבחינתי אלה האנשים הגדולים שאני מעריך בחיים שלי.

דוד אמסלם: אני יודע שהם הרבה מאוד אנשים, אבל בסוף ההערכה שלי היא דווקא לאנשים האלה בחיים, לא לכל מיני כאלה שהולכים לפתוח מוסדות ולחנוך דברים יוקרתיים, אלא בדיוק הפוך.

דוד אמסלם: אז קודם כל באמת תודה על כל החוויה שהעברת אותנו.

דוד אמסלם: עכשיו אליכם.

דוד אמסלם: כמו שאמרתי, זה מפעל חיים, זה דבר שהוא מדהים.

דוד אמסלם: מי שנמצא כאן זה לא בסיפור של משכורת, זה לא עבודה, זה חיים שלמים שיש פה.

דוד אמסלם: כל ילד כאן בחוץ זה עולם ומלואו, ילד כזה, לא הצלת אותו, אתה פוגש אותו במקומות אחרים.

דוד אמסלם: אני אתן לכם סתם דוגמה, אני משוכנע שהם לא מגיעים לשם, עשינו לפני חצי שנה סיור בבית הכלא, ביקשתי לראות בית כלא של ילדים, לקחו אותי.

דוד אמסלם: לקחו אותנו לשם.

דוד אמסלם: תשמע, כואב לך הלב, אתה רואה ילדים בני 12, 13, 15, יושבים בבית סוהר.

דוד אמסלם: ומלמדים אותם, דרך אגב, בכיתות יותר טובות מאלה.

דוד אמסלם: למדינה שם אין ברירה, הוא כבר בבית סוהר.

דוד אמסלם: אז אני שואל את עצמי, למה שיגיע לבית סוהר?

דוד אמסלם: להיפך, תבוא, חנך אותו, תן לו את תשומת הלב, בסוף בסוף בסוף אני מאמין בדבר אחד, כשאתה נותן חום ואהבה אתה מנצח את הכול.

דוד אמסלם: אף ילד לא נולד עבריין ואף ילד לא נולד לא טוב, נסיבות חייו הובילו אותו לשם והוא פיתח יותר מרמור וכו' ואז ככה הוא התחיל לפעול.

דוד אמסלם: אבל אם אתה נותן לו קצת חום, קצת אהבה, קצת אכפתיות, אתה מראה לו שאכפת לך ממנו, אז הוא באמת מתחבר והוא נמס והוא נהיה בן אדם.

דוד אמסלם: אתה מציל אותו.

דוד אמסלם: ובאמת אני מאמין שכל מי שמציל נפש אחת בישראל הציל עולם מלא ובוודאי ילד כזה שבא לכאן, רוכש מקצוע וכבר יש לו את הכבוד העצמי שלו, הוא גם מגיע הביתה בסופו של דבר, מתגייס או לא מתגייס, זה פחות רלוונטי מבחינתי, למרות שאני מאמין שזה חלק מכור ההיתוך, אבל בסופו של עניין הוא הולך, מקים משפחה, מביא פרנסה הביתה, מפרנס את ילדיו בכבוד.

דוד אמסלם: הוא לא נזקק לבריות, לא נזקק לשום דבר, לרוב הוריו גם לא יכולים לעזור לו בגלל שגם הם נמצאים שם, להיפך, עם המקצוע הזה הוא עוד יעזור להם.

דוד אמסלם: לכן זה דבר שהוא עצום שאתם עושים, שאפו, ושעם ישראל לא מודע לזה.

דוד אמסלם: אני אומר לכם את האמת, רוב הציבור לא מתעניין בזה, הוא לא מתעניין, בגלל שאם הוא היה מתעניין אני מניח שכל שבוע היה פה איזה כתב טלוויזיה ועושה עליכם כתבה, אבל כדי לשכנע אותו לבוא לפה, אני אספר להם את זה - - -

<קריאה: הם ירצו.

דוד אמסלם: עזוב את המוסד, דומה, אתה יודע, זה - - - ספר לנו מי גנב, מי רצח, זה יותר מעניין.

דוד אמסלם: מה נספר להם?

דוד אמסלם: שפה אנשים טובים?

דוד אמסלם: את מי זה מעניין.

דוד אמסלם: אני חושב שזה בדיוק הפוך, אני חושב שאם זה היה תלוי בי והייתה לי השפעה בעניין זה היה יותר נכון דווקא לסקר, אני חושב שגם הציבור היה מתרגל לזה וזה יותר נכון.

דוד אמסלם: דווקא להביא את הפנים היותר חיוביים של האנשים הטובים.

דוד אמסלם: בדרך כלל אלה אנשים טובים באמצע הדרך, אלה אנשים שעושים במקום המדינה.

דוד אמסלם: דרך אגב, זה תפקיד מדינת ישראל, שלווה זה תפקיד מדינת ישראל, יד שרה זה תפקיד מדינת ישראל, כאן זה תפקיד מדינת ישראל, בשביל זה יש מדינה.

דוד אמסלם: דרך אגב, חלק גדול מאוד ממדינות העולם, זה מה שהן עושות.

דוד אמסלם: עכשיו באתי משווייץ, הייתי בשוק איזה השקעה יש במערכת החינוך שלהם, כאין וכאפס אנחנו עושים פה.

<שולי אייל: המדינה שמה פה יפה, שלרגע לא תחשוב.

דוד אמסלם: אל תרגיש נעלב.

<שולי אייל: לא, אני מייצג את המדינה, המדינה שמה פה - - -

דוד אמסלם: אני רוצה לומר איך זה עובד במדינה.

דוד אמסלם: איפה שהמדינה צריכה לתת או לעשות ברמת 100%, בסוף אם היא נותנת 50%-60% זה בכלל יותר מדי, לפעמים זה הרבה פחות והאנשים הטובים צריכים לבוא וכל מיני תורמים.

דוד אמסלם: הנה, אני מניח שבמדינה מתוקנת, לטעמי, דיוויד לא היה צריך לתרום את חדר הכושר.

דוד אמסלם: כמו שאני מניח שלצה"ל הוא לא תורם.

דוד אמסלם: בבית הסוהר יש להם חדר כושר שהמדינה בונה, גם בכנסת היא בנתה ולא ביקשה תורם.

דוד אמסלם: אני חושב שזה יותר חשוב שיהיה פה חדר כושר פה מאשר בכנסת.

דוד אמסלם: מדינת ישראל צריכה לתקצב את המקומות האלה יותר, ואני גם מאמין בחינוך הטכנולוגי.

דוד אמסלם: אני חושב שזה דבר שהוא נכון לשנים האלה.

דוד אמסלם: כמדינה, אני חושב שזה יותר נכון, בלי קשר למוסד הספציפי הזה, מדינת ישראל העלימה את זה ולדעתי פגעה בעצמה.

דוד אמסלם: היום כשאתה רוצה כרסם טוב, אין לך, אתה רוצה מסגר טוב, אין לך, אתה רוצה פחח טוב, אין לך ואלה האנשים שמרוויחים 25,000-30,000 שקל, יותר טוב מפרופסור בהדסה.

<יהודה הרצליך: תגיד לראש הממשלה שלא בושה להיות פחח.

דוד אמסלם: הפוך.

<יהודה הרצליך: לסילבן.

<יהודה הרצליך: לא בושה להיות פחח.

<דוד בלוך: הנה, כל אסדות הגז חיפשו רתכי צנרת, אין רתכי צנרת, 2,000 שקל ליום עבודה.

דוד אמסלם: אני בזמנו חיפשתי בנרות רתך, לא מצאתי, עד שבסוף השגתי איזה אחד, שילמנו לו, עשינו לו חוזה מיוחד, כי הוא לא רצה לעבוד בסכומים של העירייה.

דוד אמסלם: היום אנשי המקצוע האלה חסרים במשק והם גם מרוויחים הרבה.

דוד אמסלם: לא צריך להיות תואר שני בהיסטוריה יהודית, זה פחות עוזר.

דוד אמסלם: קחו פחח, כרסם, נגר טוב, הוא מפרנס את עצמו וגם את ההורים שלו בכבוד.

דוד אמסלם: לכן בהזדמנות הזו אני רוצה להודות לכם, באמת אתם ריגשתם אותי בכל מה שאתם עושים פה.

דוד אמסלם: יש פה הרבה גם תשומת לב לפרטים, לא רוצה להיכנס לזה, אבל כל דבר זה עם הרבה לב, הרבה נשמה יש פה.

דוד אמסלם: זה לא מקום עבודה, זה חיים, זה נשמה, באמת כל דבר זה נגיעה שיש לה הרבה חום, הרבה אהבה, הרבה חשיבה והרבה תשומת לב.

דוד אמסלם: בסופו של דבר אני אומר לכם ששכרכם יהיה בעולם הבא.

דוד אמסלם: יש לי אמא צדיקה, באמת, אמא שלי מהבוקר, 35 שנה, חמש וחצי היא בכותל, עד שעה 11, כל העולם שלה זה עולם התורה, לא מעניין אותה כלום, אז היא תמיד אומרת לי, 'דודי, תדאג מה תיקח בשקית לשמים'.

דוד אמסלם: בשקית בסוף.

דוד אמסלם: איך אני תמיד אומר להם?

דוד אמסלם: בסוף אתה פותח את השקית ומגיע, איך שלא תעבור תגיע למעלה.

דוד אמסלם: אתה פותח את השקית למעלה, השקית מדברת, אתה סותם את הפה, הבאת משהו?

דוד אמסלם: יש, אם לא, אין כלום.

דוד אמסלם: לכן זה השכר האמיתי שלכם, שאני מאמין, שכל אחד בסוף.

דוד אמסלם: איך שלא נלך, בסוף אנחנו, בגיל לפחות שלי מבין שהעסק פה הוא די זמני, אין פה עוד 200 שנה.

דוד אמסלם: בסוף מה שאתה עושה, החסדים שאתה עושה, זה מה שיעמוד לזכותך, כל השאר הבל הבלים, שטויות.

דוד אמסלם: לכן אני מודה לכם, אני אוהב אתכם ואני רוצה להגיד לכם עוד משפט אחרון.

דוד אמסלם: אני מבחינתי שגריר שלכם בכל נושא.

דוד אמסלם: אתם צריכים אותי, לא משנה במה, אני אעשה את הכול כדי לעזור לכם.

דוד אמסלם: אני לא תמיד מצליח, אבל לפעמים אני עושה הרבה מהומות ואני עושה גם הרבה רעש איפה שצריך, מפני שלי יש תכונה שבדרך כלל כשאני מאמין במשהו אני לא יכול להירגע.

דוד אמסלם: זו תכונת האופי שלי, כשאני מאמין במשהו אז אני לא יכול, אני אחפור ואחפור ואחפור בגלל שככה זה צריך להיות.

דוד אמסלם: לכן אני, בנושאים האלה של המוסדות האלה, מוטי, כמובן חבר אישי שלי, אז אני לרשותו וגם לרשותכם.

דוד אמסלם: באמת, תפעילו אותי במה שאתם רוצים, בכל נושא, גם שלא קשור לנושא.

<מוטי דותן: תודה.

דוד אמסלם: אז תודה רבה לכם על החוויה שאפשרתם לנו.

<יהודה הרצליך: דוד, אני חייב סיפור.

<יהודה הרצליך: שני דברים, דבר אחד, קודם כל זה נדיר, אתה דיברת דברים של טעם, בלשון המעטה, דברים עם הבנה.

<יהודה הרצליך: דבר שני, זה יפה שבאים לגזור סרט במקום כזה, אפשר לגזור הרבה סרטים, כמו שאמרת, בכל מיני דברים עם הרבה שואו וזה דבר מדהים, אז תודה רבה.

דוד אמסלם: בדרך כלל אני לא הולך למקומות האלה, באישי אני לא הולך, לא למופעים ולא לדברים גרנדיוזיים, אני הולך רק למוסדות של חסד.

דוד אמסלם: זה מה שאני הולך.

דוד אמסלם: תודה רבה לכם.