הוועדה המיוחדת לזכויות הילד, כנסת 20, פרוטוקול מספר 145, 2017-05-08 11:15

יפעת שאשא ביטון: בוקר טוב לכולם וכולן.

יפעת שאשא ביטון: אני מתכבדת לפתוח את הדיון הראשון במושב הקיץ בוועדה לזכויות הילד.

יפעת שאשא ביטון: הדיון יעסוק במעקב רשויות המדינה אחר שלומם של ילדים שנמצאים בהוצאה חוץ ביתית.

יפעת שאשא ביטון: אני מודעת לכך שהוצאה חוץ ביתית הוא עניין מאוד רחב, ויש בו מגוון אפשרויות.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מדברים על פנימיות, אנחנו מדברים על אומנה, אנחנו מדברים על אימוץ, והרעיון הוא שנבחן את הטיפול והמעקב של רשויות המדינה בכל אחד מהערוצים הללו.

יפעת שאשא ביטון: הרעיון של הוצאת ילד מהבית הוא מאוד קשה.

יפעת שאשא ביטון: ההחלטה להוציא ילד מהסביבה הטבעית שלו זו החלטה שאינה פשוטה.

יפעת שאשא ביטון: הרעיון הוא שזה נעשה במקרי קצה שבהם אנחנו מרגישים שמחובתנו להציל את הילדים.

יפעת שאשא ביטון: טובת הילד, החיים של הילד נמצאים פה במרכז השולחן, והמחשבה היא שמתוך מקום שאנחנו מבקשים להציל את הילד, בסופו של דבר אנחנו מעבירים אותו למסגרת ששם אנחנו לא באמת יודעים מה קורה אתו, אם טוב לו, אם רע לו, אם הוא מקבל את מה שרצינו וקיווינו שהוא יקבל במסגרת החדשה, אם הוא לא עובר התעללויות מכל סוג שהוא.

יפעת שאשא ביטון: כל זה לא בדיוק ברור, מי עוקב ועד כמה עוקב ועד כמה באמת הילדים שלנו מוגנים במסגרות החדשות שלהם.

יפעת שאשא ביטון: לכן אני מכנסת את הדיון.

יפעת שאשא ביטון: אחד הקטליזטורים לסיפור הזה היה כתבה שפורסמה בישראל היום, של מקרה שליוויתי עוד הרבה לפני הכתבה, אבל הכתבה שפכה אור על מצבם של שני הילדים שנשלחו לאימוץ, והרגשתי שמחובתנו לפתוח עם זה את המושב, כי זה מספיק חשוב וזה מספיק דחוף, ויש לנו לא מעט ילדים שנמצאים היום במסגרות חוץ ביתיות, ואני מרגישה שכל אחד ואחת מאלה שיושבים סביב השולחן, פשוט מחויבים לשלומם.

יפעת שאשא ביטון: ברשותכם, אני רוצה לפתוח דווקא עם משרד הרווחה, כדי לעשות קצת סדר.

יפעת שאשא ביטון: דליה, יצא לנו לשוחח בטלפון, כדי שאוכל להבין קצת יותר את המסגרת ואת המערכות השונות, וגיליתי שבאמנה ובפנימיות יש אולי מעקב, אבל למשל, השטח של אימוץ – אני קוראת לו פרוץ לגמרי; אחרים יגידו: אנחנו מעבירים למשפחה, זה כאילו שהילד נמצא במשפחה ביולוגית, וכל סל השירותים ניתן כאילו היה במשפחה ביולוגית.

יפעת שאשא ביטון: אשמח שאת כנציגת המשרד, תבהירי לנו את הניואנסים ואת ההבדלים.

<דליה לב שדה: קודם כל, נמצאת פה גם אורנה, שהיא מנהלת השירות לאימוץ, אז היא תוכל להתייחס לנושא האימוץ.

<דליה לב שדה: אני רק אתייחס לנושא אמנה ופנימיות.

<דליה לב שדה: באמנה ובפנימיות אנחנו די מגובים מבחינת תקנות העובדים הסוציאליים, שמנחה בדיוק איך צריך לעשות את המעקב אחרי שלומם של ילדים.

<דליה לב שדה: באמנה יש לנו היום גם החוק שמחדד עוד יותר את תפקיד מנחת האמנה בבדיקת שלומם של ילדים, והיא אמורה גם להיות בקשר ישיר עם הילדים.

<דליה לב שדה: בעתיד, אוטוטו, צפוי להיכנס נציב תלונות ילדים, אנחנו מקווים.

<דליה לב שדה: גם הוא יוכל כמובן לחדד את כל הקשר עם הילדים, ולאפשר להם גם להתלונן, וניתן יהיה לבדוק מה קורה ולהסיק גם תמונות כלליות.

<דליה לב שדה: אז יש לנו גם הקשר הישיר עם מנחות האמנה.

<דליה לב שדה: בפנימיות ובאמנה יש גם הפיקוח, שמוגדר בתע"ס, ותפקיד המפקח מוגדר גם היום בחוק בנושא האמנה, אז המעקב מבחינתנו, כפי שצריך להיות, הוא די אינטנסיבי במערך האמנה והפנימיות.

<דליה לב שדה: יחד עם זאת, יש גם חובה לקיים ועדות טיפול פעמיים בשנה לגיל הרך, פעם בשנה לילדים מגיל 6 ומעלה שיצאו מהבית.

<דליה לב שדה: שוב, יכול מאוד להיות שבמעקב, עקב עומסים במחלקות לשירותים חברתיים, המדיניות לא מתבצעת ב-100%.

<דליה לב שדה: לא הייתי אומרת שכל מה שרשום בחוק ובתע"ס, מתקיים.

<דליה לב שדה: החוק הוא חדש, אבל התע"סים יחסית ותיקים ומיושמים.

<דליה לב שדה: זה לפתיחה, איפה אנחנו נמצאים מבחינת ההשמה החוץ ביתית.

יפעת שאשא ביטון: דליה, כשאנחנו מדברים על פיקוח ומעקב אחר הילדים, זה כולל שיח גם עם הילדים וגם עם המשפחה?

<דליה לב שדה: כן.

יפעת שאשא ביטון: הגיעו אליי לשולחן לא מעט פניות ומקרים, שבהם ילדים אמרו:

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מספרים את הסיפור – חלקם אגב מפחדים לספר את הסיפור, אבל גם כשהם כבר מספרים את הסיפור, משתיקים אותם, נותנים להם להרגיש שזה לא באמת מה שהם מרגישים.

יפעת שאשא ביטון: שכשלא טוב להם, שזו תחושה סובייקטיבית שלהם.

יפעת שאשא ביטון: לא מנסים להיכנס פנימה ולהבין מה באמת הילדים עוברים שם.

יפעת שאשא ביטון: יוצרים השלכה על הסיטואציה, שהם נלקחו מהבית, אז כל הווירה וכל הסביבה, לא משנה מה ייעשה – הם תמיד יחושו את התחושות האלה, ואז קיבלתי גם את המסמך של הסיוע המשפטי, מלידיה, וקראתי בתוך המסמך קולות של ילדים, ואמרתי: אוי, זה בדיוק אותם המקרים.

יפעת שאשא ביטון: אלה שמות אחרים, אני מניחה שאלה אנשים אחרים ממקומות אחרים, אבל זה בדיוק דומה למקרים שאני קיבלתי.

יפעת שאשא ביטון: והתחושה שלי, שאנחנו אולי לא עד הסוף שם.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא באמת עד הסוף נמצאים כדי להבין מה הילד מרגיש באמת, שמה שהוא אומר מהפה החוצה זה באמת מה שהוא מרגיש גם בפנים, והניתוח שלנו לא נכון.

יפעת שאשא ביטון: איך אנחנו מתמודדים עם זה?

<דליה לב שדה: שוב, זה מאוד מתחבר.

<דליה לב שדה: לפני כשבוע קיימתי שולחן עגול בנושא נציבות תלונות ילדים, וגם לידיה וגם ורד ועוד הרבה אנשים – היו כשלושים משתתפים, והבאנו בוגרים של השמה חוץ ביתית.

<דליה לב שדה: אני חייבת לומר שהיה לא קל להקשיב להם, כי הטענות, שלא מספיק מקשיבים לקול של הילד.

<דליה לב שדה: לפעמים מביאים ילד עם ההורה שלו לוועדת תכנון טיפול, ואז הוא לא יכול לבטא בדיוק את מה שהוא מרגיש, גם כשהוא רוצה השמה חוץ ביתית בעצמו, אבל הוא לא יכול לומר ליד הורה שמתנגד, שהוא כן היה רוצה; או ילד מתלונן בתוך אמנה, ועם כל הרגישויות מנסים בכל זאת שהוא יסתדר שם.

<דליה לב שדה: היתה ילדה – מאוד רוצה לצאת, במקרה התחלפה לה מנחת אמנה, ואז התאפשרה היציאה של הילדה מהאמנה, והיא פרחה לאחר מכן, למרות שהיא שומרת עד היום על קשר עם משפחת האמנה, למרות שיצאה ממנה – אז גם לראות כמה חשוב הקשר האישי בכל זאת שמתפתח.

<דליה לב שדה: יש פה איזושהי לקונה שצריך לטפל בה אחרת, בשמיעת קול הילד.

<דליה לב שדה: אני חושבת שזה מה שצריך לתפקיד, גם של נציבות תלונות הילדים.

<דליה לב שדה: אני מעריכה שתהיה לזה השפעה על המדיניות באופן כללי ועל תפקוד שירותי הרווחה, כי צריך לא רק לסדר את כל מה שקורה מסביב, וזה דורש סוג אחר של הקשבה לילד, ולעשות עם זה משהו אחר.

<דליה לב שדה: אני חושבת שהיום אנחנו מודעים לרגישות לקול הזה.

<דליה לב שדה: עוד אין מספיק כלים, אם כי החוק מחדד, וגם מנחות האמנה, שפעם היו יותר מקשיבות להורים האומנים ופחות שומעים את הילדים, שהן חייבות גם לדבר עם הילדים היום.

<דליה לב שדה: זה כבר נמצא בחוק.

יפעת שאשא ביטון: כמה ילדים יש לנו היום מחוץ לבית?

<דליה לב שדה: בכל רגע נתון יש קרוב ל-9,000 ילדים בלי חסות הנוער.

יפעת שאשא ביטון: כלומר אם נוסיף את נציב תלונות ילדים, אם אנחנו מדברים על פיקוח, אנחנו מדברים על היקף מאוד גדול של כוח אדם שאנחנו זקוקים לו, כי הרעיון הוא לא להגיע למי שמתלונן.

<דליה לב שדה: את מעלה סוגיה נוספת, כי יש עוד למעלה מ-10,000 ילדים שהוצאו על-ידי שירותי הרווחה ונמצאים בפנימיות של מינהל החינוך ההתיישבותי, ואם נתייחס גם אליהם, זה מכפיל את המספר.

יפעת שאשא ביטון: ובפנימיות הפיקוח הוא יותר הדוק?

יפעת שאשא ביטון: כלומר זה מקום שבו מרוכזים מספר ילדים.

<דליה לב שדה: בפנימיות יש כמובן הקשר האינטנסיבי של הפנימייה עצמה עם כל הכוח הטיפולי שיש בתוך הפנימייה.

<דליה לב שדה: יש הפיקוח על הפנימייה, שהם מחויבים לראיין ילדים, אבל זה קורה פעם בשנה, כלומר זה לא משהו מספיק אינטנסיבי, או אם יש תלונה כלשהי.

<דליה לב שדה: ויש העו"ס המשפחה במחלקה לשירותים חברתיים, שאמור להיות בקשר עם הילד ועם המשפחה גם כן.

<דליה לב שדה: שוב – הוא נמצא בקשר; אני לא יכולה לומר עד כמה הקשר אינטנסיבי.

<דליה לב שדה: אני לא מאמינה שאם בתע"ס כתוב שצריך פעמיים בשנה לבקר את הילד בהשמה חוץ ביתית, זה אכן קורה.

<דליה לב שדה: אני מאמינה שזה לא קורה מספיק.

<דליה לב שדה: אם זה קורה פעם בשנה, זה טוב.

<דליה לב שדה: כאן הבעיה, שאין תקינה לנושא.

יפעת שאשא ביטון: מה זאת אומרת?

יפעת שאשא ביטון: יש חוק, יש תע"ס אבל אין תקינה?

<דליה לב שדה: נכון.

<דליה לב שדה: אבל עכשיו אנחנו מקדמים הצעת חוק של ועדות תכנון טיפול והערכה, המשרד התחייב לזה מתוך בג"ץ שראיתי פה של – מתוך הסכמות המשרד התחייב לתזכיר חוק השנה הזאת.

<דליה לב שדה: מבחינתנו, מכניסים את כל הנושא של מעקב אחר ילדים בהשמה חוץ ביתית, ואם כן, נדרוש לזה תקינה – אחרת אין טעם לצאת בחקיקה ממשלתית, אם אנחנו לא רוצים את כל המשאבים הנדרשים.

יפעת שאשא ביטון: שהתקינה תהיה חלק מהחקיקה.

<דליה לב שדה: כן.

<דליה לב שדה: ואז זה תומך גם בתע"ס וגם בחקיקה וגם ביישום, אבל זה הכול תוכניות קדימה.

<דליה לב שדה: הן כבר די ממשיות.

יפעת שאשא ביטון: כלומר אנחנו היום לא במציאות אופטימלית – זה לבטח, אבל אנחנו גם לא נמצאים במציאות שבה אנחנו באמת יודעים מה קורה עם הילדים שהוצאו מביתם בכל נקודת זמן ובכל מקום, נכון?

יפעת שאשא ביטון: הוצאנו ילדים כדי להציל אותם, ובסוף אנחנו לא יודעים מה קורה אתם במסגרת החדשה שלהם.

<דליה לב שדה: זה להציג את זה בדרך קיצונית.

קריאות: למה קיצונית?

יפעת שאשא ביטון: לא התכוונתי להעיר פה.

<דליה לב שדה: בסופו של דבר רוב הילדים, ממה שאנחנו שומעים – גם הבוגרים ששמענו, היו מרוצים בסך הכול ממה שקרה אתם, מהדרך שבה הם התקדמו, ומה שהפנימייה או המסגרת החוץ ביתית הצילה את חייהם – גם את זה אנחנו שומעים.

יפעת שאשא ביטון: חד-משמעית.

<דליה לב שדה: צריך להקשיב לשני הקולות.

<דליה לב שדה: אני אומרת – כדי שנוכל לעקוב אחר כל אותם ילדים שלא טוב להם במסגרת, שאולי פוגעים בהם והם פוחדים להתלונן, כאן אנחנו צריכים לפתח את הכלים הרגישים, ולשמחתי אנחנו לפחות נמצאים כבר בכיוון.

יפעת שאשא ביטון: בשלב פיתוח, וזה נכון – פתחתי ואמרתי – יש ילדים שמוצאים מהבית שלהם, וזו הצלת נפשות.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו רק צריכים לוודא שכשאנחנו מצילים אותם מבית אחד, אנחנו לא זורקים אותם לבית אחר, ששם צריך להציל אותם מחדש, ואף אחד לא מודע לכך.

יפעת שאשא ביטון: אמרתי ואומר שוב, כי גם אם ננסה להיות הכי צדיקים, בסוף אנחנו זוכרים שהילדים האלה יוצאים ממציאות מאוד קשה, והרבה פעמים אם אנחנו לא עושים את התהליכים גם עם עצמנו – אנחנו זה אנשי המקצוע שמטפלים בהם, זה עובדים סוציאליים, זה אנשי הדרכה שנמצאים שם – ואגב, הסיפור של אנשי הדרכה ומדריכים בתוך הפנימיות זה סיפור אחר לגמרי, שגם עליו נקיים דיון בוועדה עוד שבועיים, אז הנטייה היא הרבה פעמים לשפוט מתוך המקום שממנו מגיע הילד, ומלכתחילה לתפוס אותו כמשהו בעייתי, שבא עם חוויה בעייתית וכל ההתייחסות נגזרת מזה.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שגם לזה אנחנו צריכים להיות ערניים, כדי שלא ניפול במקום הזה.

יפעת שאשא ביטון: המועצה לשלום הילד, בבקשה.

<ורד וינדמן: תודה, גברתי.

<ורד וינדמן: אני חושבת שסביב השולחן הזה ברור – משרד הרווחה מעיד על עצמו, שעם כל העובדה שנעשים מאמצים, המצב לא משביע רצון.

<ורד וינדמן: אני רוצה להתייחס לנקודה אחת עקרונית שדליה הזכירה, ואני רוצה להתייחס אליה ביתר פירוט.

<ורד וינדמן: התפישה היתה, כשניגשנו לחוק האמנה, שכבר הוא היה פשרה בפני עצמו, כי הכנסת הסדירה רק אמנה ולא הסדירה את כלל ההשמה החוץ ביתית, אבל בחוק האמנה נעשה דבר מאוד משמעותי, והוא לא כולל רק את הילדים שמושמים באמנה; הוא כולל את כל הילדים שנמצאים בהשמה החוץ ביתית, והוא המנגנון של נציב פניות של ילדים ונוער.

<ורד וינדמן: התפישה היתה – וחשוב להדגיש אותה – שהמנגנון הזה לא אמור להחליף את הפיקוח הפנימי.

<ורד וינדמן: הפיקוח הפנימי, יש לחזקו, צריך תקינה – שנדמה לי שזה עולה בכל ישיבה שקשורה למערכת הרווחה – תקינה מחייבת, מה שנקרא case load כדי שאפשר יהיה להגיע לכל ילד.

<ורד וינדמן: אבל בנפרד מזה היה ברור שצריך מנגנון עצמאי, חיצוני, שגם ילדים יגיעו אליו, וגם הוא יגיע לילדים.

<ורד וינדמן: רעיונית זה דבר נפלא וחיוני, אבל היישום של זה, כמו בהרבה הקשרים אחרים, לוקה חסר.

<ורד וינדמן: אני אומרת את זה למרות שנעשית עבודת הכנה יוצאת מן הכלל מצד משרד הרווחה, שאנחנו שותפים לה, ויש הקשבה לבוגרים של פנימייה, אבל אנחנו באיחור.

<ורד וינדמן: החוק הזה נכנס לתוקף בדצמבר – אז אמור היה לקום מנגנון התלונה הזה.

<ורד וינדמן: אנחנו נמצאים במאי.

<ורד וינדמן: אין עדיין אדם שנבחר לתפקיד, אין עדיין תקנות, ואם כל זה לא מספיק – אין תקציב.

<ורד וינדמן: אם יהיה תקציב, כמו שיש עכשיו, לאדם אחד ומזכירו או מזכירתו, לא נגיע לשום מקום.

<ורד וינדמן: יהיה רעיון מצוין, שנועד להגיע לכל אחד מהילדים האלה – שיידעו מה הזכויות שלהם, שיוכלו להגיע עם תלונות גם על איכות האוכל וגם על פגיעה של ממש, שירגישו שיש להם מישהו מחוץ למערכת.

<ורד וינדמן: ציינת בצדק גברתי, שלפעמים לילדים – בטח באמנה – קשה מאוד לגשת לעובדת הסוציאלית שבאה לבית ונתפשת הרבה פעמים על-ידי הילדים כעובדת הסוציאלית של המשפחה ולא של הילד עצמו, ולכן היה חשוב שיהיה גורם חיצוני, עצמאי, שהוא זה שיהיה קול לילד, וכרגע אנחנו לא נמצאים בכלל במצב שמאפשר מימוש של זה.

<ורד וינדמן: יש הכנה מצוינת, אבל אין תקציב, אין תקנות, וגם המכרז שהוצא כדי למצוא אדם עצמאי היה מכרז פנימי, למרות שהחוק כתב בפירוש שאחת האפשרויות היא שיהיה שופט נוער בדימוס.

<ורד וינדמן: זה היה הרעיון, כדי שזה יהיה באמת גורם שירגישו שאפשר לפנות אליו, כי הוא חוץ מערכתי, וגם זה כרגע לא קורה, וכל היושבים סביב השולחן הזה ישבו בוועדה, ותרמו ממיטב זמנם והידע שלהם, אבל מבחינת המימוש אנחנו במצב מאוד בעייתי.

<ורד וינדמן: יש נכונות של הרווחה למנגנון כזה, ונעשית עבודה, אבל אם לא יינתנו הכלים בדמות תקנות ותקציבים והאדם המתאים מבחינת היכולות העצמאיות, נישאר רק עם רעיון יפה.

יפעת שאשא ביטון: אמורה להיות נציבות על-פי חוק, אבל בפועל אין המנגנון, ואגב, אני לא בטוחה שאדם ומזכירה יוכלו לעשות, כלומר צריך להקים פה מנגנון של ממש כדי שאפשר יהיה לעשות עבודה משמעותית.

יפעת שאשא ביטון: מה המשמעות של החוק?

יפעת שאשא ביטון: אם החוק הוא עקר מכל תוכן בזה שקמה נציבות, אם זו עוד כותרת או שלט ואין דבר מאחוריו, מה עשינו בזה?

<דליה לב שדה: אני מקווה שזה יתחיל מבן אדם אחד, אבל זה יתפתח למנגנון מותאם.

יפעת שאשא ביטון: למה חמישה חודשים זה לא קורה?

<דליה לב שדה: זה נמצא בהליכי מכרז.

<דליה לב שדה: בהתחלה היו ויכוחים על איזה מכרז, ועכשיו הוכרז שזה לא מכרז פנימי; זה מכרז בין-משרדי, אבל אנחנו רוצים פומבי, כדי שיוכלו לגשת אנשים- - -

יעקב אשר: יש הגדרות של התפקיד, איך הוא פועל בשטח?

<דליה לב שדה: כן.

יעקב אשר: איך עובד היועץ הארגוני הזה?

יעקב אשר: אם זה אדם אחד ומזכירה אחת- - -

<דליה לב שדה: זה עוד לא קיים.

<דליה לב שדה: המכרז הסתיים, ואני מבינה שהיו מיונים.

יעקב אשר: אבל איך אתה עושה מכרז, כשאתה לא יודע מה צורת העבודה?

יעקב אשר: אותו אדם שייבחר, יקבע את צורת העבודה?

יעקב אשר: יגידו לו: 19,000 ילדים- - -

<דליה לב שדה: יש הוועדה – עבודה שאנחנו הכנו, יש מסמכים תיאורטיים שנכתבו על נציבויות בעולם.

<דליה לב שדה: אני עושה גם עכשיו סקירה ספרותית בין-לאומית כדי לראות איך הנציבויות האלה עובדות בכל מיני מקומות, וכשיבוא האדם הוא יצטרך- - -

יעקב אשר: תהיה לו סמכות על עובדים סוציאליים?

<דליה לב שדה: מה שכתוב בחוק.

<דליה לב שדה: בחוק יש לו סמכויות חקירה, סמכויות המלצה וכדומה.

<דליה לב שדה: אבל זה משהו שעוד לא קיים.

<דליה לב שדה: נכון שזה משהו מצומצם יותר.

<דליה לב שדה: בזמנו הדיונים היו על נציבות זכויות ילדים.

<דליה לב שדה: זה לא נציבות זכויות ילדים אלא נציבות תלונות ילדים.

<דליה לב שדה: צמצמו את זה, הוגדר רק אדם אחד.

<דליה לב שדה: אפילו עוד לא הוגדרה מזכירה.

יפעת שאשא ביטון: אומר ביושר – זה נשמע יפה.

יפעת שאשא ביטון: אני לא יודעת עד כמה זה אפקטיבי.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שחידוד וחיזוק רמת הפיקוח והעבודה של העובדים הסוציאליים בשטח אל מול המשפחות האלה והילדים האלה, יכלו לעשות את ההבדל בצורה משמעותית יותר, הקמת מנגנון פנים, ושם זה לא ממש צריך להיות מנגנון, אבל פנים יישובי, שבכל ישוב או בכל מחוז הילדים יודעים שיש להם כתובת, שלא נקראת עובדת סוציאלית אלא כתובת בממסד הזה, שהם יכולים לפנות ולומר את מה שיש להם.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שזה יכול להיות הרבה יותר מועיל - אגב, גם מבחינת ביצוע ופרקטיקה.

<דליה לב שדה: את מציבה חזון חדש, שעדיין לא קיים בחקיקה.

<דליה לב שדה: החזון שלך הוא נפלא בעיניי, וזו היתה המטרה של נציבות פניות ילדים.

יפעת שאשא ביטון: אני לא בטוחה שזה נציבות זכויות ילדים.

יפעת שאשא ביטון: אומר ביושר – אני לא אדם של להקים עוד ועוד מנגנונים, ובסוף הילדים בעצמם לא יודעים בתוך הפירמידה הזאת, לאן הם צריכים ללכת.

יפעת שאשא ביטון: להפך, אני חושבת על משהו הרבה יותר פרקטי וברמת השטח לגמרי, כלומר זה נמצא שם, איפה שגם ככה יש העובדים, ופשוט לנסות לבנות את זה אחרת.

יפעת שאשא ביטון: אני אפילו לא בטוחה שזה דורש חקיקה.

יפעת שאשא ביטון: כפרלמנטרית, שאנחנו אמורים לחוקק ולהיות פריקים של החקיקה, אני לא בטוחה שזה דורש חקיקה; זה דורש רה-ארגון, איזושהי חשיבה מחודשת של איך אנחנו נותנים מעטפת יותר נכונה בשטח - אפילו בכוחות קיימים, לאותם ילדים שנמצאים במסגרות של אמנה.

יפעת שאשא ביטון: הרי הם יצאו על-ידי מישהו בתוך הרשות המקומית, בתוך אגף הרווחה, אז איך אנחנו משמרים את המעקב אחר אותם ילדים?

יפעת שאשא ביטון: לידיה ואז אורנה, כי הסיפור באימוץ הוא בעיניי אפילו יותר מורכב, כי שם אין הסיפור של פיקוח.

<ורד וינדמן: עוד משפט אחד.

<ורד וינדמן: אני רוצה להציע משהו שהצעתי כבר לדליה – אני רוצה לחזור עליו כאן.

<ורד וינדמן: יש חשיבות מאוד גדולה, כשקובעים מדיניות ביחס לילדים שנמצאים בהשמה חוץ ביתית, להקשיב לבוגרים של אותן מסגרות של השמה חוץ ביתית.

<ורד וינדמן: דליה ציינה שזה נעשה בשולחן העגול האחרון, וזה היה גם למי שעוסק בתחום הרבה שנים – זה היה פוקח עיניים ואוזניים, וזה מאוד משמעותי.

<ורד וינדמן: אני הצעתי שיקימו גוף של בוגרים של השמה חוץ ביתית, שיוכלו להיות ממש חלק מקביעת המדיניות של אגף ילד ונוער, ויוכלו לשמוע אותם ואת הצרכים שלהם, וללמוד דרכם ממש בקביעת מדיניות.

<ורד וינדמן: אני חושבת שאלה הקולות הכי משמעותיים שאפשר ללמוד מהם ולשלב אותם בהכשרות של עובדים סוציאליים, של פקידי סעד בחוק נוער.

<ורד וינדמן: זה מפתח לשינוי מערכתי כל כך נכון ופשוט, ואם אנחנו מבינים שזה הצעד הבא במימוש זכויות ילדים או צעירים שחוו את הדברים על בשרם ויכולים לתרום תרומה ממשית לילדים שנמצאים עכשיו בהשמה חוץ ביתית ויהיו מושמים שם, זה רווח נקי לא רק של הילדים אלא גם של מערכת הרווחה, ואני חושבת שזו כפפה שאפשר להרים בלי הרבה מאוד מאמץ.

יפעת שאשא ביטון: זה עוד כלי מאוד משמעותי.

<דליה לב שדה: סיכמנו על עוד כלי בנושא הזה, שנבחן את האפשרות הזאת, כי גם החבר'ה האלה הצעירים, אמרו: אנחנו יכולים להגיע לילדים טוב יותר מכל אחד אחר.

<דליה לב שדה: אנחנו יכולים להקשיב לילדים, והם ייפתחו בפנינו, כי הם אמרו – גם אם לפעמים בא מבוגר, לא נפתחים בפניו, ולחבר'ה צעירים הם כן יגיעו, במיוחד שעברו את החוויה הזאת.

יפעת שאשא ביטון: לידיה, בבקשה.

<לידיה רבינוביץ: לידיה רבינוביץ, אני ממונה ארצית על ייצוג קטינים בסיוע משפטי.

<לידיה רבינוביץ: אנחנו הגשנו מסמך רקע לדיון היום.

יפעת שאשא ביטון: הוא מרתק.

<לידיה רבינוביץ: בגדול, הוא מביא קולות של ילדים שאנחנו מייצגים, שעדיין אנחנו מייצגים, וכל אחד מהם מספר סיפור של עוד הרבה ילדים אחרים, ובעצם אנחנו מדברים גם על ילדים באימוץ שלא צלח, גם ילדים שנמצאים בפנימיות של שירות ילד ונוער ושל משרד החינוץ וגם ילדים שנמצאים באמנה – בין אם זה אמנת קרובים ובין אם אמנת זרים.

<לידיה רבינוביץ: ריכזנו גם את הסוגיות המרכזיות שעולות.

<לידיה רבינוביץ: חבל על הזמן של הדיון – אני מפנה למסמך.

<לידיה רבינוביץ: אני רוצה לשתף בתחושה.

<לידיה רבינוביץ: אומרים שעורך דין מזדהה עם הלקוחות שלו, אז סביב הדיון היום בוועדה הצוות שלי ואני הרגשנו רגשית את מה שאני חושבת שהלקוחות שלנו מרגישים.

<לידיה רבינוביץ: זה קונפליקט נאמנויות, כי מצד אחד, רוב הילדים שאנחנו מייצגים, לא יכולים לחזור הביתה.

<לידיה רבינוביץ: אנחנו מייצגים אוכלוסיית קצה, וברוב המקרים ההוצאה היתה מוצדקת.

<לידיה רבינוביץ: הרבה מהילדים שאנחנו מייצגים הם חסרי עורף משפחתי, והם באמת תלויים בחייהם במסגרת שבה הם נמצאים ובחסות המדינה.

<לידיה רבינוביץ: מצד שני, לא טוב להם, או אפילו אם טוב להם בגדול, יש משהו קטן שמפריע להם – טיפול שיניים, קשר עם אדם שהוא משמעותי עבורם, הדברים שהתייחסנו אליהם.

<לידיה רבינוביץ: הסיבה שיכולנו לכתוב את המסמך הזה היא כי הרגשנו שיש פה אוזן קשבת בוועדה, שיש מישהו שבאמת רוצה לשמוע, ואני חושבת שזה גם מה שמאפיין את הילדים שלנו.

<לידיה רבינוביץ: הם מדברים כשהם מרגישים שיש להם איש אמון, מישהו שבאמת רוצה לשמוע ולא רק לסמן וי.

<לידיה רבינוביץ: שוב ושוב הילדים שאני פוגשת, אני כבר מייצגת אותם, באתי אליהם פעם שנייה ושלישית – בפעם השלישית שאני באה, הם שואלים: את שלי?

<לידיה רבינוביץ: את רק שלי, נכון?

<לידיה רבינוביץ: כי יש משהו בתוך המערכת הזאת שיש הרבה מאוד גורמים עוטפים, הרבה מאוד גורמים עם כוונות טובות – ההורים הביולוגיים, המשפחה המורחבת, הפנימייה, הפסיכולוג המטפל, עו"ס לחוק נוער, בית משפט, המפקח – כולם עם כוונות טובות, אבל אף אחד הוא לא שלהם; אף אחד לא רואה רק אותם.

<לידיה רבינוביץ: בעניין הזה זה משהו שאני חושבת שלא משנה איזו נציבות נעשה או איך נתגבר גם את התקינה ברשויות המקומיות וגם את התקינה של הפיקוח – בסופו של דבר הילד צריך איש אמון.

<לידיה רבינוביץ: זה לא חייב להיות עורך דין.

<לידיה רבינוביץ: אני לא חושבת שכל 20,000 הילדים צריכים עורך דין, אבל צריכים מישהו שהוא רק שלהם, ואני מחזירה את כולנו אחורה ל-2003, שהיתה ועדת רוטלוי על דוח ההשמה החוץ ביתית, שבעקבותיה גם חוקק חוק האמנה.

<לידיה רבינוביץ: אחד הדברים המרכזיים שהיא המליצה, שלכל ילד בהשמה חוץ ביתית יהיה עובד סוציאלי שלו.

<לידיה רבינוביץ: לא עו"ס לחוק נוער, שאמור לתכלל אינטרסים של כל האחים ושל המשפחה, ושאמור לדווח לבית משפט, והוא גם מוציא, אז איך הילד יסמוך עליו – הוא הרי הוציא אותו מהבית.

<לידיה רבינוביץ: הרבה פעמים זה מעורר קונפליקט; אלא עובד סוציאלי שהוא של הילד.

<לידיה רבינוביץ: זה כמובן לא קרה.

יפעת שאשא ביטון: זה מאוד מתאים למה שאמרתי קודם – שבשטח זה כבר מובנה, ואפשר שם למצוא את המענה.

קריאה: מנחה אמנה אמור להיות משהו דומה לזה?

<לידיה רבינוביץ: לא, למרות שהרבה פעמים מנחי אמנה רואים עצמם כמי שכמובן דואגים לילד, אבל הילדים שאנחנו מדברים אתם, שנמצאים באמנה, לא רואים במנחה אמנה מישהו שלהם.

<לידיה רבינוביץ: הוא גם לא יכול להיות.

<לידיה רבינוביץ: הוא מנחה את משפחת האמנה.

<לידיה רבינוביץ: הוא מדריך את האמנה.

<לידיה רבינוביץ: כמעט אף פעם אנחנו לא מוצאים מצב שהילד מגלה את הדברים לעו"ס האמנה.

<לידיה רבינוביץ: לכן אנחנו מנחים את עורכי הדין שלנו לא להגיע יחד לביקור עם עו"ס האמנה, כי בדרך כלל כשכן מדברים ומשתפים, זה רק כשזה אחד על אחד, וזה רק כשעורך הדין מגיע שוב ושוב אחד על אחד, כשנבנה אמון.

<לידיה רבינוביץ: וזה ברור, כי לרוב הילדים זה לא שחור-לבן.

<לידיה רבינוביץ: רוב המקרים אינם שחור-לבן.

<לידיה רבינוביץ: רוב המקרים זה לא התעללות פיזית של משהו פלילי; רוב המקרים זה עצב ובדידות, והתייחסנו לזה במסמך – תחושה של שקיפות.

יפעת שאשא ביטון: וחוסר שייכות למקום שהם נמצאים בו.

<לידיה רבינוביץ: כן, תחושה שהם צריכים להתאים את עצמם למשבצת שלא נבנתה עבורם.

<לידיה רבינוביץ: צריכים להיות כמו כולם, וקשה מאוד למערכת – אני יכולה להבין למה המערכת לא יכולה להתאים את עצמה כל פעם לצרכים של הילד הספציפי, אבל זה כמובן התפקיד שלנו.

<לידיה רבינוביץ: עוד מילה אחת.

<לידיה רבינוביץ: יש דבר שלא דיברנו עליו, ויש לו תפקיד מאוד משמעותי, וזה בית המשפט.

<לידיה רבינוביץ: כשילדים נמצאים תחת צו שיפוטי, מצופה מבית המשפט להיות בביקורת, שגם אם אף גורם לא פונה לבית המשפט ואומר: עשה בקרה – לא להוציא צווים של שנה.

<לידיה רבינוביץ: אנחנו נתקלים גם בצווים של שלוש שנים לפעמים, שאם ילד נמצא במסגרת חוץ ביתית תחת צו שיפוטי לשלוש שנים, למי יש אינטרס ללכת לבדוק?

יפעת שאשא ביטון: למה?

<לידיה רבינוביץ: אנחנו נכנסים לתמונה כשיש הליך בבית משפט לנוער, בדרך כלל, וכשבית משפט לנוער נותן צו למשמורת, הוא יכול לתת אותו לתקופה עד שלוש שנים.

<לידיה רבינוביץ: במרבית המקרים הצווים ניתנים לשנה.

<לידיה רבינוביץ: יש גם לצערי מקרים, שבהם הצווים ניתנים לשלוש שנים.

יפעת שאשא ביטון: ואז אין שום פיקוח?

<לידיה רבינוביץ: פיקוח של שירותי הרווחה, אבל לבית המשפט – אלא אם כן מישהו ייזום ויגיד: קורה משהו – זה עוד רובד של ביקורת.

<לידיה רבינוביץ: לכן אנחנו בבית משפט, כי בית משפט אמור לעשות עוד שכבת ביקורת על התפקוד ההורי, על התפקוד של שירותי הרווחה, על תפקוד הילד – כל מקרה לגופו.

<לידיה רבינוביץ: זה גם גוף שכשאנחנו שמים בשולחן את כל הגופים שאמורים לראות את הילדים ולפקח עליהם, גם לבית משפט לנוער יש תפקיד חשוב בעניין הזה.

<לידיה רבינוביץ: יש לנו עוד סוגיות, אבל- - -

יפעת שאשא ביטון: יש גם מערכת חינוך, שתכף אתייחס ואומר איך היא יכולה להתגייס לתוך הסיפור הזה.

<דליה לב שדה: אני חושבת שחשוב מאוד שמרכז שלטון מקומי, ד"ר אסתי אשל, מנהלת מחלקת רווחה באור יהודה, שתיתן את הצד של המחלקה – איך הם עוקבים בפועל אחר הילדים בהשמה חוץ ביתית.

יפעת שאשא ביטון: אני כן רוצה לשמוע את אורנה כדי שנסגור את הסיפור של המסגרות השונות, ואז נפתח לדיון וננסה לחשוב איך אנחנו יכולים למקסם במציאות הנוכחית את ההשגחה על הילדים שיוצאים מהבית.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, אורנה.

<אורנה הירשפלד: הזכרת בראשית דבריך בצדק, שסידור האימוץ הוא סידור אחר, והדבר הזה אינו סימן בלבד – יש בו משהו מהותי.

<אורנה הירשפלד: פירושו של האימוץ, שההורים המאמצים מקבלים את כל הזכויות והחובות.

<אורנה הירשפלד: בית המשפט מאשר שהם מקבלים את הזכויות והחובות כלפי הילד הזה, וברגע שבית המשפט קבע את זה, זו משפחה שניתן להיכנס אליה רק אם יש שם איזושהי בעיה.

<אורנה הירשפלד: עכשיו אלך אחורה, ובכל זאת אגיד מה בכל זאת אנחנו חושבים שחשוב לעשות, ובראשית דבריי אומר – עצם העובדה שישנם מקרים כאלה ואחרים, מחייב אותנו כמערכת תמיד לבדוק מה ניתן לעשות בתוך המסגרת, שהיא באמת מאוד שונה מהמסגרות שתיארתם עד כה.

<אורנה הירשפלד: אז קודם כל יש עניין אבחון ההורים.

<אורנה הירשפלד: פה תמיד צריך ללמוד, לעשות את האבחון הנכון.

<אורנה הירשפלד: יכולת הניבוי היא שאלה מאוד רצינית – כמה אתה יכול לנבא, אבל בכל מקרה אתה צריך לשכלל את הכלים האלו.

<אורנה הירשפלד: זה השלב הראשון – לשכלל את הכלים, לבנות תוכנית הכנה, תוכנית התאמה, שבין ציפיות ההורה – זה הדבר הראשון.

<אורנה הירשפלד: אחר כך יש שאלה של צו אימוץ.

<אורנה הירשפלד: המחוקק קבע שצו האימוץ, אותו אקט משפטי שיוצר את החובות והזכויות, ניתן שייעשה אחרי חצי שנה, שהילד סמוך על שולחן המאמצים.

<אורנה הירשפלד: בפועל הדבר הזה לא קורה אחרי חצי שנה, ובעיקר כשמדובר בהשמת ילדים קצת יותר גדולים, ששם ההשמה דורשת קצת יותר התאמה- - -

יפעת שאשא ביטון: למה זה לא קורה?

<אורנה הירשפלד: כי ההנחיה שלנו היא למשפחות, רק להתחיל להנגיש את זה כשעוברת חצי שנה, כי ההנחיה שלנו במסירת ילדים גדולים – אנחנו לא ממהרים.

<אורנה הירשפלד: האפשרות לדחות קצת את צו האימוץ מאפשרת לרשויות הרווחה באמת תקופה יותר ארוכה, לבדוק שאכן הדבר הזה הוא טוב.

<אורנה הירשפלד: איננו יכולים ליזום פנייה למשפחה.

<אורנה הירשפלד: יחד עם זה, יש דברים שאנחנו כן יוזמים, שמאפשרים לנו בכל מקרה מגע עם משפחות.

<אורנה הירשפלד: אנחנו מזמינים משפחות לסדנאות, לימי עיון.

<אורנה הירשפלד: פיתחנו קהילה שלמה ועזרנו למשפחות להתארגן ולמאומצים כקהילת אימוץ, שתהיה כתובת בדיוק מתוך המקום הזה, שאין הרשות החוקית להיכנס לתוך המשפחות.

<אורנה הירשפלד: יותר מזה, אנחנו מסייעים למשפחות בעתות משבר וסבסוד אימוץ, וזאת גם דרך להיכנס למשפחה, כי אם אני מסייעת למשפחה, ונותנת לה מידע, שאת יכולה להיעזר בשירות למימון טיפולים, אם היא נעזרת בו, זו בשבילי אפשרות לפתוח את הדלת ולראות מה קורה שם.

<קריאה: בכמה ילדים מדובר?

<אורנה הירשפלד: בשנה מאומצים במדינת ישראל כמאה ילדים.

<אורנה הירשפלד: זה סדר הגודל.

<אורנה הירשפלד: מועד ההשמה במשפחה – מגיל חודשיים.

<אורנה הירשפלד: כיום יש אפילו אימוצים יותר גדולים, כי יותר ויותר פיתחנו את האימוץ על-ידי משפחות האמנה, שזו דרך נוספת שההשמה של הילד ומצבו נבחן תקופה מאוד ארוכה מאז ההשמה באמנה.

<אורנה הירשפלד: יש עוד טכניקה שמתפתחת יותר ויותר בשנים האחרונות, זה כל הנושא של אימוץ עם קשר.

<אורנה הירשפלד: בעיקר כשמוסרים ילדים יותר גדולים, נשאר איזשהו קשר, ואנחנו מאוד לומדים ומפתחים את המתודה הזאת של השארת איזשהו קשר עם ההורה הביולוגי או מסירת מידע, וזו עוד דרך להתבוננות בתוך המשפחה ובמה שקורה לה.

<אורנה הירשפלד: נדמה לי, זה בתור התחלה.

<אורנה הירשפלד: אני רוצה גם להתייחס – כפי שדליה אמרה, ודאי שכל מקרה הוא כואב ונוראי, וצריך לעשות כל מה שניתן כדי שמקרים לא יקרו.

<אורנה הירשפלד: יחד עם זה, דווקא באימוץ יש בתוך החקיקה אפשרות לפגוש את המאומצים בגיל 18.

<אורנה הירשפלד: המאומצים באים, ומבקשים לפתוח את התיק מגיל 18 ומעלה.

יפעת שאשא ביטון: אבל גם שם אנחנו עדים להרבה מאוד סרטים סביב כל ה- - -

<אורנה הירשפלד: אבל בכל זאת, זאת אפשרות שמובנית בתוך החוק, להתבונן על מה שקרה.

<אורנה הירשפלד: וצריך לזכור שלגבי הרבה מאוד מאומצים, הסיפור של האימוץ הוא סיפור טוב.

<אורנה הירשפלד: אני לא אומרת – זה שופך אור על הקטנת הסיפורים הפחות טובים.

יפעת שאשא ביטון: אבל טוב זה עניין יחסי.

יפעת שאשא ביטון: זה טוב ביחס למקום שממנו הוא יצא.

<אורנה הירשפלד: הייתי רוצה לחשוב שזה טוב.

<אורנה הירשפלד: עניין היחסי – לא לזה דבריי התכוונו.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה להתייחס לדברים שלך, וזה לא את אישית.

יפעת שאשא ביטון: את לא המחוקק ואת לא קבעת את זה, אבל אני לגמרי חולקת על החשיבה, על התפישה ועל החקיקה עצמה סביב כל הנושא של האימוץ, במיוחד שאנחנו מדברים בסדר גודל מאוד-מאוד מצומצם, של 100 ילדים שבשקט בהיקפים כאלה יכולנו כן לפקח ולראות.

קריאה: למה מצומצם?

יפעת שאשא ביטון: לידיה – זה לא כי אני מקלה ראש.

יפעת שאשא ביטון: אני לא מחפשת את העניין של כן טיפולי שיניים, לא טיפולי שיניים, חוג כזה או אחר או כל מיני פסיליטיז שחלקם הם מהות החיים.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו הוצאנו ילדים ממקום שבו לא היה מי שיעטוף אותם וייתן להם את ההגנה שהם צריכים, ואני מתייחסת במקום שאליו הם עוברים קודם כל לחום, לאהבה, למעטפת הרגשית שהם מקבלים.

יפעת שאשא ביטון: בעיניי, זה הדבר הכי חשוב, במיוחד כדי לבנות את הבסיס הרגשי של הילד, ועל זה הייתי רוצה להסתכל.

יפעת שאשא ביטון: המחשבה שאנחנו לוקחים ילד, מוציאים אותו מהבית, מעבירים אותו למשפחה שמאמצת אותו, ושם אנו אומרים: מעכשיו אנחנו מתייחסים אליה כמשפחה ביולוגית – היא לא משפחה ביולוגית, כי הילד הזה הוא לא הילד שלהם.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו יודעים, וישבנו פה סביב השולחן לא פעם, וראינו על המקרים הקשים בתוך משפחות ביולוגיות - הורים לילדים, מה הם מסוגלים לעשות ועד כמה הם מסוגלים להזניח וכו'.

יפעת שאשא ביטון: אז להתייחס לזה בהקשר של אימוץ, אני חושבת שזה קצת להרחיק את עצמנו, ולומר: בזה אנחנו לא נוגעים, כשיש פה עניין תחושת השייכות, ושמעתי מהרבה מאוד ילדים שנשלחו לאימוץ, והם פשוט לא מרגישים שייכים.

יפעת שאשא ביטון: יכול להיות שצריך פשוט להכווין.

יפעת שאשא ביטון: יכול להיות שההורים נהדרים, אבל להורים המאמצים אין הכלים, אין ההדרכה, אין הסיוע שיעזור להם לתת לילדים את התחושה של השייכות, את התחושה של האהבה, של החיבוק, של החום, שהם עוד אחד מהילדים, במיוחד במשפחות שבהן יש ילדים ביולוגיים, וילדים שהם מאומצים, ואנחנו רואים הרבה פעמים את התחושה בפערים.

יפעת שאשא ביטון: אני מרגישה שאנחנו כאילו נמצאים מעל זה, ולא באמת נוגעים בסיפור עצמו.

יפעת שאשא ביטון: זה מה שכואב, ואת זה אני מנסה לשנות פה.

יפעת שאשא ביטון: אני יודעת שזה לא ישתנה מחר בבוקר, אבל כן אני סומכת על כל מי שיושב פה כדי שנחשוב יחד, איך אנחנו יכולים ליצור מסגרות יותר נכונות עבור הילדים האלה, שכבר הוצאנו אותם מהבית, כלומר החיים שלהם גם ככה לא במסלול שהיינו רוצים שיהיה.

יעקב אשר: צריך לראות גם את הצד השני של העניין.

יעקב אשר: מה שאת אומרת נכון יותר באמנה או בדברים שמתפתחים בגילאים מאוחרים יותר.

יפעת שאשא ביטון: גם באימוץ.

יעקב אשר: יש חלקים באימוץ שלדעתי, הרצון שלהם לאמץ, זה הגיע מרצון של אותם הורים.

יעקב אשר: אני חושב שלעשות הכללה, לא יהיה נכון.

יפעת שאשא ביטון: לא עושים הכללה.

יפעת שאשא ביטון: גם הורים ביולוגיים מביאים ילדים מרצון, ואנחנו רואים שלא כולם מסוגלים לטפל בהם.

יעקב אשר: אבל לדעתי הורה שמאמץ ילד, לפעמים יש לו יותר תעודת ביטוח.

קריאה: לא בהכרח.

יפעת שאשא ביטון: לא נתפרץ.

יפעת שאשא ביטון: אתן את האפשרות לכולם לדבר.

יעקב אשר: אני אומר שצריך להיזהר בהכללות, כדי שנפגע בנקודה הנכונה.

יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת אשר, אני לא בורחת כאן; לא מנסה לייפות את התמונה.

יפעת שאשא ביטון: יש הרבה משפחות שמאמצות ועושות עבודת קודש, ומצילות את הילדים, אבל יש בהרבה מקומות שהילדים הולכים לנו לאיבוד, דווקא במסגרות שבהן ניסינו למצוא להם את הפתרון.

יעקב אשר: משרד החינוך- - -

יפעת שאשא ביטון: תכף אגיע לזה.

יפעת שאשא ביטון: שירן, בבקשה.

יפעת שאשא ביטון: היום את יכולה לדבר גם בלי לשלם כסף.

יפעת שאשא ביטון: ..

<שירן בן דןד עוזרי: הרמת לי להנחתה, מה שנקרא.

<שירן בן דןד עוזרי: אני שירן ב דוד עוזרי, יושבת-ראש התנועה לזכויות מאומצים.

<שירן בן דןד עוזרי: אני פעילה בתחום הזה מעל עשור.

<שירן בן דןד עוזרי: לא שמעו על זה הרבה, כי היה חוק שאסר עלינו לדבר על זה, ששונה ממש לאחרונה, ותודה על כך לכנסת וכמובן לחברת הכנסת שאשא ביטון שהובילה.

<שירן בן דןד עוזרי: אני קוראת לעצמי ער"ן של המאומצים.

<שירן בן דןד עוזרי: יכולים להעיד פה כמה מאומצים שבאו אתי – אני מקבלת שיחות, פייסבוק, כמעט באופן יום-יומי.

<שירן בן דןד עוזרי: הגישה הזאת, שאם ילד נמסר לאימוץ, הוא זכה במפעל הפיס, גורמת להרבה פשלות במערכת, כי אין ביקורת.

<שירן בן דןד עוזרי: אומרים: אנחנו מסרנו, הורים מאמצים – רוב הסיכויים שהם מאוד רצו.

<שירן בן דןד עוזרי: הם עברו מבחנים – הורים ביולוגיים לא עוברים מבחנים – עברו סינון, ורוב הסיכויים שהם הורים טובים.

<שירן בן דןד עוזרי: לצערי, זה לא כך.

<שירן בן דןד עוזרי: אנחנו יושבים כאן במזגן, ואני יודעת בוודאות על מאומצים שגרים בכיכר החתולות, לא רחוק מכאן, וגרים בתחנה מרכזית בתל-אביב, כי הם התייאשו.

<שירן בן דןד עוזרי: מאומץ חווה נטישה אחת, הוא נתן אמון במערכת, בהשמה, והדברים נכשלו, ואין להם למי לפנות, כי אין להם אפילו תומך אמנה וכל הדברים, ולא בית משפט.

<שירן בן דןד עוזרי: אין להם למי לפנות.

<שירן בן דןד עוזרי: היום קרש ההצלה שלי, שאני מקבלת את הפניות האלה, ולידיה יכולה להעיד – ותודה ענקית, לידיה – בכל שעה אני מרימה להם טלפון.

<שירן בן דןד עוזרי: אנחנו יכולות לבכות יחד, אבל הדרך מאוד רחוקה עד שאפשר לעשות משהו עם הדברים האלה.

<שירן בן דןד עוזרי: כן צריך להיות מאוד זהירים בנושא הזה, כי בכל זאת בחרנו בהם כהורים, אבל צריך לעשות חשיבה מחדש.

<שירן בן דןד עוזרי: חייבים להפסיק לחשוב – אלה דברים מזעזעים.

<שירן בן דןד עוזרי: אלה ילדות שנאנסות, וזו בעיה, כי זה גילוי עריות ולא גילוי עריות מבחינה משפטית.

<שירן בן דןד עוזרי: זה ילדים מוכים, ואלה ילדים שיודעים שיש להם הורים ביולוגיים שמסרו אותם – דברים הזויים וכואבים שלא צריכים להימשך.

<שירן בן דןד עוזרי: הם צריכים להיגמר כמה שיותר מהר, וזה יקרה רק אם נשנה את החשיבה, ונבין שהמדינה אחראית עליהם.

<שירן בן דןד עוזרי: יש פסיקה על זה.

<שירן בן דןד עוזרי: המדינה אחראית עליהם.

<שירן בן דןד עוזרי: היא בחרה את ההורים.

יפעת שאשא ביטון: אבל לפי החוק, לפי מה שאנחנו שומעים, ברגע שהם נמסרו לאימוץ, נגמר התהליך – המדינה כבר לא לוקחת אחריות, אלא המשפחה היא כדין כל משפחה אחרת.

<שירן בן דןד עוזרי: נכון, היא לא לוקחת, ואני רוצה לזעזע אתכם עוד יותר, ולומר לכם שגם מאומצים שמרהיבים עוז ומתלוננים – יושבים פה כמה כאלה לידי – עוד כשהם ילדים בפני השירות, לא בפני מישהו אחר, או בפני מערכות הרווחה והעירייה, מתלוננים: מכים אותנו, פוגעים בנו, פוגעים בנו מינית – אף אחד לא מתערב.

<שירן בן דןד עוזרי: משתיקים אותם.

קריאה: למה לא?

קריאה: קוראים להם שקרנים, לאותם ילדים.

קריאה: הבת שלי עברה התעללות מינית וקראו לה שקרנית.

יפעת שאשא ביטון: אני מבטיחה שאתן לך לדבר, ושאף אחד לא יפריע.

יפעת שאשא ביטון: בואו נשמע את כולם.

<שירן בן דןד עוזרי: אקצר את דבריי כי יש פה אמת שצריכה להיאמר וחשוב שתדעו אותה.

<שירן בן דןד עוזרי: אני יודעת כמה כוחות יש לך, חברת הכנסת שאשא ביטון, וכמה מהר הזזת.

<שירן בן דןד עוזרי: אני רוצה לרתום את כולם.

<שירן בן דןד עוזרי: נערים ונערות, ילדים מאומצים גם צריכים שמישהו יקשיב להם ויהיה ביום למחרת האימוץ.

<שירן בן דןד עוזרי: אין כתובת.

<שירן בן דןד עוזרי: היום אני הכתובת.

<שירן בן דןד עוזרי: אין לי כוחות חוץ מלהיעזר באחרים ומשאבים, ואין לנו כלום.

<שירן בן דןד עוזרי: אנחנו זקוקים לכם.

<שירן בן דןד עוזרי: הם זקוקים לכם.

יפעת שאשא ביטון: תודה.

יפעת שאשא ביטון: אפנה אליכם לא בשמות.

יפעת שאשא ביטון: אני מבקשת שכשאתם מדברים, אל תאמרו את השם.

יפעת שאשא ביטון: אני קובעת כי לפי סעיף 120 לתקנון, ככל שתהיה בקשה או שיעלה הצורך, יימחקו מהפרוטוקול המפורסם לעיון הציבור פרטים מסוימים של דוברים או של קטינים שעליהם דובר בדיון, וחלקים מסוימים מתוך הדברים שנאמרו לפרוטוקול, ככל שהדבר נדרש כדי להגן על עניינם של קטינים, או ככל שהדבר נדרש לבקשת מי שהשתתף בישיבה, אם העמדת הפרוטוקול לעיון הציבור עשויה לגרום לו נזק או לזולתו.

יפעת שאשא ביטון: אם יעלו שמות של קטינים, אנחנו לא יכולים לחשוף קטינים, בלי קשר לסוגיית האימוץ כן או לא אלא בכלל.

יפעת שאשא ביטון: לכן ננסה להימנע.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

יפעת שאשא ביטון: תאמר רק את הסטטוס שלך.

ש"א: אני מאומץ.

ש"א: אני בן 44, ועד היום נקרא ילד מאומץ.

ש"א: עברתי אמנה של ארבע שנים יחד עם שתי אחיות ביולוגיות שלי.

ש"א: שלושתנו במשך ארבע שנים הוכינו ונאנסנו על-ידי משפחה אומנת, עברנו משם, האחיות שלי הופרדו ממני.

ש"א: עברתי אני לאימוץ, והן המשיכו אמנה בקיבוצים.

ש"א: במשפחה המאמצת, שלא קיבלה מעולם הדרכה, מעולם לא קיבלו הכוונה, מעולם לא נבחנו, כי הם היו סוג של סלב, ולא אחשוף את שמם – שם עברתי חוויה מאוד קשה של אימוץ, שכללה אלימות והשפלות.

ש"א: בגיל 10 שאלו אותי: מה אתה רוצה מתנה ליום הולדת?

ש"א: ביקשתי שיתגרשו, ושיחזירו אותי חזרה לאחד המוסדות.

ש"א: זו בקשה של ילד בן 10.

ש"א: במקום זה קיבלתי אחות מאומצת.

ש"א: במשרד השירות למען הילד בירושלים, בנוכחות הגברת ובנוכחות העובדת הסוציאלית, החזקנו ילדה בת חמישה ימים, עטופה בחיתול.

ש"א: נעמדתי מול העובדת הסוציאלית, מול מנהלת הלשכה ומול הסגנית שלה, ואמרתי לאבי המאמץ: אם תרים עליה יד, אני אהרוג אותך.

ש"א: והאימוץ הזה המשיך.

ש"א: היום אנחנו נמצאים אחרי שהאמא המאמצת נפטרה – זה אני יודע.

ש"א: לגבי האבא המאמץ, אין לי מושג.

ש"א: מגיל 14 עזבתי את הבית לגור ברחוב, להסתדר בכוחות עצמי כלכלית.

ש"א: היום אין לי מושג אם האבא בחיים, ואני יודע גם שהאחות המאומצת השנייה לא היתה אתו בקשר בשבע השנים האחרונות.

יפעת שאשא ביטון: ניסית לפנות למישהו כשהיית ילד?

ש"א: ניסיתי לא אחת ולא פעמיים.

יפעת שאשא ביטון: לרשויות רווחה, למערכת חינוך?

ש"א: למחלקת הרווחה בירושלים, למשרד שירות למען הילד בירושלים פניתי מספר פעמים.

ש"א: הגעתי לשם, ביקשתי את עזרתם.

ש"א: אני אודה על פשע שביצעתי – גנבתי את תיק האימוץ שלי מהמשרד, כי סירבו לתת לי פרטים ועזרה, אז באחד הפגישות שלי עם העובדת הסוציאלית, היא קיבלה שיחת טלפון, ואני יצאתי מהמשרד עם התיק והלכתי.

ש"א: כך איתרתי את המשפחה הביולוגית שלי, וכך קיבלתי מזור, כי עזרה מהשירות למען הילד לא קיבלתי באף שלב בחיי.

יפעת שאשא ביטון: תכף נפנה למערכת החינוך – אני משאירה את זה לסוף כחלק ממעגל הפתרונות שננסה להציע, אבל בבית הספר לא ניסית לדבר עם מחנכת, עם יועצת, עם מישהו שינסה להבין את המציאות שאתה נמצא בה?

ש"א: כשאתה מגיע לגיל בית ספר, אחרי שמגיל 0 עד גיל 4 אתה מוטרד מינית או נאנס – תקראי לזה איך שאת רוצה – אתה חווה מבוגרים נוספים שמקבלים אותך – שוב, נשים את דעותיי הפוליטיות בצד, אבל ההורים התגוררו בתוך כפר ערבי, שזו חוויה מאוד קשה היתה לי בתור ילד, להיכנס לשם.

ש"א: כל המפגש שלי עם עולם המבוגרים לא היה חיובי במיוחד, אז למה שאבטח ביועצת בית הספר או במורה?

ש"א: כולם ידעו שאני מאומץ.

ש"א: כולם.

ש"א: מעולם לא שאלו אותי, מה שלומך.

ש"א: גם לעובדי הרווחה שעמדו מולי בבית הספר – יועצת וכו', אין להם הכלים להתמודד עם ילד מאומץ, שאומץ בגיל 4.

ש"א: עם ילד מאומץ, שאומץ בגיל שבוע, זה יותר חלק.

ש"א: זה משהו יותר טבעי.

ש"א: ילד שמאומץ בגיל כל כך מאוחר, יש לזה השלכות, והשלכות קשות.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה על הדברים ועל הפתיחות.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

ב"ד: דיברו פה על אבחון הורים.

ב"ד: רציתי לשאול, מה האבחון פה?

ב"ד: אם יש להם כסף או מעמד, או אם הם מטפלים במעון כמה שנים – זה בונה להם?

ב"ד: יש לי שני ילדים שנלקחו ממני לאימוץ, ואני אומרת נלקחו, כי הם נלקחו, בני 3.5 ו-2.5.

ב"ד: הם היו במשפחה אומנת – אפרופו דובר פה על משפחה אומנת ועל משפחות טובות.

ב"ד: אז הם היו במשפחה של זוג מבוגרים, שיש שם עוד עשרה ילדים, שהיכו אותם, התעללו בהם, משכו להם בשערות.

ב"ד: הילדים היו מגיעים אליי עם כינים, דלקות בעיניים, עם תפרחת חיתולים.

ב"ד: הם בסך הכול זוג זקנים שאין להם כוח לקום, אבל הם במשפחה אומנת.

ב"ד: אני כל שנה הייתי עולה לשירות למען הילד, לקבל דוח, לראות מה קורה עם הילדים שלי.

ב"ד: הקשר ההוא שדיברה הגב' הירשפלד, שיש קשר, שיש משהו פתוח – השאלה איזה קשר ומה אתה מקבל.

ב"ד: אם אתה מקבל דוחות שקריים, הקשר הזה לא שווה.

ב"ד: אם מספרים לך שהילדים היו בחו"ל, אבל תכל'ס הילדה שלי עברה התעללויות, ובגיל 11 היא לא בבית, וזה לא כתוב, או אם רושמים לי שהילד שלי בהתאחדות של הכדורסל, והוא בכלל בהתאחדות של כדורגל, ואז אומרים לי: את צריכה להיות חוקרת פרטית או בלש, כי איך את עוקבת אחרי כל זה – אז אני עוקבת אחרי הילדים שלי, אחרי הצאצאים שלי, אחרי הגורים שלי.

ב"ד: אני כל שנה הייתי עולה, עד שהחלטתי להרים את הכפפה, כי הרגשתי שהולכים לעשות עליי עוד עליהום.

ב"ד: לפני שנה הגברת שעזבה אחרי 16 שנים, שהיתה אתי 16 שנים וליוותה אותי וגרמה לי לקבל את הדוחות המיופייפים מהרווחה, קראה לי ואמרה שהיא עוזבת, ובכיתי לה נורא, ואמרתי: למה?

ב"ד: נשאר לי עוד שנה.

ב"ד: הילדה תפתח את התיק.

ב"ד: אז אמרו לי: למה נראה לך שהיא תפתח?

ב"ד: היא בכלל לא מעוניינת בך.

ב"ד: אמרתי: את תראי.

ב"ד: ב-18 ויום הבת שלי תהיה פה, והיא תעשה לכם בלגאן.

ב"ד: ב-18 היתה.

ב"ד: היא לא חיכתה אפילו את היום.

ב"ד: היא לא קיבלה עליי מידע.

ב"ד: סיפרו לה שאני זונה, שאני זרוקה ברחובות, שהביאו אותה מסטוץ ועוד כל מיני סיפורים.

ב"ד: ואז אמרו לי שיש חוק שאסור לה לפתוח את התיק, כי האח עוד לא הגיע ל-18.

ב"ד: עברתי את כל החוקים.

ב"ד: אין חוק כזה.

ב"ד: יש נוהל.

ב"ד: הלכתי, הרמתי טלפונים, והתקשרתי אחרי שבוע, שדיברתי עם ים עורכי דין, ואמרתי להם שאין חוק כזה.

ב"ד: אז אמרו: נכון, אין חוק – יש נוהל.

ב"ד: הרגשתי שהם הולכים לעשות עליי עוד משהו.

ב"ד: הרמתי כפפה, והתחלתי לחפש את הבת שלי, כי אמרתי: אם הילד עדיין בכיתה י"א, הם יחכו ויוציאו לי צו עד י"ב, ובאמצע י"ב יגיע ל-18 – יוציאו לי צו עד שיסיים את בית ספר.

ב"ד: לא.

ב"ד: מצאתי את הבת שלי, הבאתי אותה בטיסה מאיפה שהיתה, היא חיילת בודדת, היא עברה התעללויות.

ב"ד: גם יושבת לידי המשפחה האומנת, שהיתה אומנת שלה כמה חודשים בזמן שהיא מאומצת, הבת שלי.

ב"ד: קראו לה שקרנית ברווחה.

ב"ד: בפנימייה מגיל 11 היא ישנה ברחובות, אלכוהול, סמים, גברים, מה לא.

ב"ד: הבן שלי מתחנן להגיע אליי לבית.

ב"ד: הוא לא רצה לחזור לבית ספר.

ב"ד: החזרתי אותו השבוע בזה שהבטחתי לו ששנה הבאה אני רושמת אותו ב - - -.

ב"ד: הוא לא רצה לחזור.

ב"ד: אין אוכל, אין כלום.

ב"ד: בשבוע האחרון, שהמשפחה הרגישה שאני יותר מדי שם, התחילו לשלוח הודעות: התגעגעתי, מאמי, בואי.

ב"ד: ממה אתם פוחדים?

ב"ד: מה היעד עכשיו?

ב"ד: הבת שלי מאומצת, היא נקראת חיילת בודדת.

ב"ד: הבן שלי טוען שאין לו מה לאכול, בתוך הבית.

ב"ד: למשפחה הזאת יש עוד ילד, בן 13, שמוכר תמרים בשווקים.

ב"ד: את מבינה על מה אני מדברת אתך?

ב"ד: זו משפחה שהאמא היא גננת לתפארת מדינת ישראל, והאבא הוא ואוו, במירכאות כפולות.

ב"ד: אני שואלת, מה האבחון ההורי פה?

ב"ד: מה בוחנים?

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה על הדברים.

יפעת שאשא ביטון: הם מאוד קשים.

יפעת שאשא ביטון: עולות הרבה שאלות וסוגיות סביב נושא האימוץ, ולנסות להבין מה באמת אומר החוק, ואני חושבת שבכלל צריך לפתוח את כל הסיפור של האימוץ.

יפעת שאשא ביטון: יצא לנו גם טלפונית לדבר על בכלל למי מותר לאמץ וכל הנושא של ילדים שמובאים מחו"ל, ששם בכלל אין השגחה לגבי מי ההורים שמאמצים, אבל אני שמה את זה רגע בצד, כי זה דיון כבד בפני עצמו.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה רגע להתייחס רק לסוגיית ההשתלשלות של הילדים שעוברים בתוך המשפחה.

יפעת שאשא ביטון: אני מכירה את הסיפור בצורה יותר מפורטת מבחינת התחושות של הילדה – אני בכוונה לא אומרת את שמה – עם מה היא גדלה, עם מה היא היתה צריכה להתמודד, ושוב אני שמה על השולחן, אם אנחנו לא צריכים להיות שם גם כשמדובר באימוץ, ואשמח, כדי להסיר את הערפל, לדעת אילו מבחנים עוברים הורים שמקבלים לידיהם ילד שאנחנו רוצים להציל אותו.

<אורנה הירשפלד: עוברים אבחון פסיכו סוציאלי, עוברים אבחון פסיכולוגי.

<אורנה הירשפלד: כמובן, חלק מהאבחון הפסיכו סוציאלי הוא ביקור בית וכן הלאה.

<אורנה הירשפלד: יש בדיקה של הרישום הפלילי, יש בדיקה של האיכויות הכלכליות, יש בדיקה של המצב הרפואי, ואם יש קשיים, מה ההשפעה על איכות החיים.

<אורנה הירשפלד: זה האבחון שהורים עוברים.

יעקב אשר: גם באימוץ או רק באמנה?

<דליה לב שדה: באמנה גם יש כלים מאוד מפורטים לבחינת ההורים.

יפעת שאשא ביטון: זה פחות מחמיר באמנה?

<דליה לב שדה: לא.

<דליה לב שדה: יש גם בדיקות מאוד מפורטות, פלוס הנושא של התאמה מיטבית בין הילד למשפחה.

<דליה לב שדה: זה עוד סט של כלים.

יפעת שאשא ביטון: אני לא רוצה שחלילה יישמע שכל המבוגרים לא יכולים לטפל בילדים, אבל העניין של הכושר ההורי – לא אקרא לזה מסוגלות, כי אם הם גידלו עשרה ילדים, הם בטח מסוגלים לגדל, אבל הקושי ההורי- - -

ב"ד: לא.

ב"ד: כל פעם שלחו להם משהו.

יפעת שאשא ביטון: יש התייחסות לגילאים?

יפעת שאשא ביטון: הגיל משחק תפקיד בנושא אימוץ ואמנה?

<דליה לב שדה: בנושא של אמנה – שוב, יש המדיניות.

<דליה לב שדה: תמיד אפשר להפנות ילדים לאמנה.

<דליה לב שדה: ממה שאנחנו יודעים, רוב הילדים שמופנים לאמנה הם ילדים בגיל הרך.

קריאות: אין עשרה ילדים באמנה.

ב"ד: יש, בוויצ"ו בהרצליה.

יפעת שאשא ביטון: לא, זה משפחתון.

יפעת שאשא ביטון: מעון משפחתי, כמו שיש בפנימיית אהבה, שיש להם הורים, לפעמים אפילו עם ילדים, שלהם, שהם גרים שם, והם מגדלים עשרה ילדים.

יפעת שאשא ביטון: זה משהו אחר.

יפעת שאשא ביטון: זה לא אמנה.

<דליה לב שדה: אמנה אמור להיות עד חמישה ילדים גג, אבל ברוב המקרים זה בין ילד לשניים.

<דליה לב שדה: אנחנו לפעמים מאוד מנסים לשכנע משפחה לקחת אחים ביחד.

יפעת שאשא ביטון: מה עם הסיפור הזה, שמפרידים בין אחים?

<דליה לב שדה: זה סיפור קשה כשלעצמו.

<דליה לב שדה: מה שאנחנו מנסים לעשות – אם לא ניתן למצוא משפחה שיכולה לגדל יותר מילד אחד או שניים, אז למצוא משפחתה בסמיכות, ולעשות ביקורים משותפים ביניהם, כדי שיהיה מפגש בין האחים.

<דליה לב שדה: היו לנו מצבים, בעיקר על רקע של רצח במשפחה, שמצאנו לפעמים יישוב שקלט שבעה ילדים – במשפחות שונות, אבל לפחות הם היו באותו ישוב, באותו ישוב כפרי קטן, שמכירים, ונמצאים בבריכה יחד, וחוגים, פעילויות, בית הספר משותף.

<דליה לב שדה: אז מנסים למצוא פתרונות יצירתיים, אבל זה לא פשוט.

<דליה לב שדה: ולפעמים אנחנו שומעים שמפספסים, יחד עם הכול.

יפעת שאשא ביטון: תודה.

יפעת שאשא ביטון: פרופ' אסתר הרצוג, בבקשה.

<אסתר הרצוג: תודה.

<אסתר הרצוג: אני רוצה לומר לכם – אני הייתי משפחה אומנת 3.5 שנים.

<אסתר הרצוג: אני מקווה שתאמינו לי שאני ממשפחה רגילה, נורמטיבית, מסודרת, עם ארבעה ילדים משלי.

<אסתר הרצוג: זה היה כישלון טוטאלי.

<אסתר הרצוג: הילד הזה שהיה אצלי 3.5 שנים, הגיע אליי ממקומות שאתם לא רוצים לשמוע עליהם.

<אסתר הרצוג: למה אני אומרת את זה – כי לא מדובר בעוד איזה כלי ועוד איזה עובד ועוד איזה מפקח.

<אסתר הרצוג: צריך להבין שיש פה שיטה שמבטיחה כישלון; שהיא לא יכולה להצליח.

<אסתר הרצוג: אני מלווה את הדברים הללו כבר מראשית שנות ה-90' – כ-26 שנים, ואני מלווה את הוועדות מדי פעם, וקוראת פרוטוקולים, ומלווה גם הורים ושומעת את הסיפורים.

<אסתר הרצוג: אין שום חדש תחת השמש למעט עוד חוקים, עוד נהלים, עוד תע"סים.

<אסתר הרצוג: מדיניות של הוצאה חוץ ביתית, של הוצאת ילדים ממשמורת הוריהם – השיטה הזאת אינה לה סיכוי להצליח.

<אסתר הרצוג: אנחנו שמים ילדים במוסדות, הם, בהגדרה, נמצאים במקומות שלא יכול להיות תחת ביקורת.

<אסתר הרצוג: נשים אלפי מפקחים בכל מוסד כזה?

<אסתר הרצוג: יש הרי המון מסגרות כאלה.

<אסתר הרצוג: אתם צריכים להבין שהדברים הולכים ומחמירים, וזה לא כי אין רצון טוב או אין אידיאולוגיה או יש אנשים רעים.

<אסתר הרצוג: זה ממש לא העניין.

יפעת שאשא ביטון: פרופ' הרצוג, את אומרת שעצם ההוצאה של הילד מהבית, שם טמון הכישלון?

<אסתר הרצוג: לחלוטין.

יפעת שאשא ביטון: כי אני חולקת על זה.

יפעת שאשא ביטון: אני מוכרחה לומר פה משהו דווקא כמי שישבה סביב השולחן הזה, ודווקא סביב המקום הזה ישבו ילדים שהוצאו מביתם, וזה הציל אותם.

יפעת שאשא ביטון: הם ישבו ואמרו: הצילו אותנו, באופן חד-משמעי.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מדברים על ילדים שעוברים התעללות קשה בתוך הבית, כולל התעללות מינית, הורים שהם בחוסר תפקוד.

יפעת שאשא ביטון: זה לא רק בגלל שהם מכורים לסמים, ואולי אפשר לעזור להם לצאת מההתמכרות הזאת, אלא זה משהו שהוא הרבה יותר מורכב ורב-מערכתי, וזה הצלת נפשות.

יפעת שאשא ביטון: חשוב לי שזה ייאמר, כדי שאף אחד לא יחשוב שאנחנו באים לכאן ואומרים: אימוץ זה לא פתרון, הוצאת ילדים זה לא פתרון, לפעמים זה הצלת נפשות.

יפעת שאשא ביטון: נכון שהמשרד צריך ללכת למקום – ואני יודעת שהכיוון הוא כזה – של יותר טיפול בתוך הקהילה, וראינו כאן מצגת לפני כשנה, והסתכלנו על המדדים, גם מבחינה תקציבית, גם מבחינת מספר הילדים שהוצאו מהבית, וראינו שהמספר הולך וקטן.

יפעת שאשא ביטון: התקציב של טיפול בקהילה הולך וגדל.

קריאה: זה מספר שהולך וקטן?

יפעת שאשא ביטון: אבל אם אנחנו נסתכל ביחס למה שהיה בשנים הקודמות, ראינו מגמה של יותר ויותר טיפול בקהילה.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה שהסיפור יהיה כזה: זה לא שחור ולבן.

יפעת שאשא ביטון: אני בכלל עכשיו מטפלת עם דליה בסיפור של הוצאה מהבית, שאני חושבת שצריך לבדוק אותו.

יפעת שאשא ביטון: שם אנחנו צריכים לעשות בדיקה, ומשרד הרווחה בודק את זה.

יפעת שאשא ביטון: אז אנחנו כן נמצאים עם יד על הדופק במקומות שאולי זה לא המהלך הנכון לעשות אותו, אבל אנחנו צריכים לזכור שיש מקומות שזה הצלת נפשות, ופשוט נעשה עוול גם לילדים שלא נוציא אותם.

<אסתר הרצוג: אני חושבת שיש לנו תמונה מאוד מעוותת.

<אסתר הרצוג: אם אנחנו לא יודעים מה קורה במוסדות – ואנחנו לא יודעים – אנחנו צריכים – הצרכים הוא דבר נפלא.

<אסתר הרצוג: אבל אנחנו מדברים על מציאות קיימת במשך עשרות שנים.

יפעת שאשא ביטון: כן, אבל צריך לתקן את זה.

<אסתר הרצוג: אנחנו מחכים לאותם תחקירניות ותחקירנים של עיתונים שמעיזים לפרסם, שגם הפרסום שלהם בא אחרי חסימה הולכת ונשנית, ניסיונות לחסום את הפרסומים הללו, אז אנחנו יכולים לשמוע באופן כמעט בנס, הייתי אומרת, מה קורה באותם מוסדות.

<אסתר הרצוג: את לא יודעת מה קורה באותם מוסדות.

יפעת שאשא ביטון: תתפלאי.

יפעת שאשא ביטון: אני נמצאת שם, הבאנו מקרים עוד הרבה לפני שפורסם הסיפור הזה – שאגב, אני שמחה שהוא הוצף ויצר שיח, אבל עוד הרבה לפני כן אנחנו מטפלים מול הרווחה, ונכנסים, ויש פה לקונה אמתית.

יפעת שאשא ביטון: יושב פה משרד הרווחה ואומר לך: יש פה לקונה אמתית, אנחנו לא באמת מסוגלים אפילו לקיים את לשון החוק.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לשמוע- - -

יעקב אשר: מה הסיבה שהאמנה אצלך לא הצליחה?

יפעת שאשא ביטון: אני לא רוצה לחשוב למה אצלה זה לא הצליח; אני רוצה לנסות לקיים כאן שיח של חשיבה משותפת, איך אנחנו מתקנים את המציאות הזו.

יפעת שאשא ביטון: לא להוציא ילדים מהבית, זה לא לתקן את המציאות.

קריאה: שהיד על ההדק תהיה פחות קלה.

יפעת שאשא ביטון: על זה כבר דיברנו.

<אסתר הרצוג: השאלה הזאת נידונה לא רק פה בארץ – גם במקומות אחרים.

<אסתר הרצוג: הבדיקות הללו, המחקרים הללו נעשים בכל העולם, והתוצאות ידועות, וההשלכות של טיפול מוסדי הן ידועות.

<אסתר הרצוג: זה לא חדש ומפתיע – לא בארץ ולא בעולם.

<אסתר הרצוג: משרד הרווחה ב-2004 הוציא ספר של מוטי וינטר, דמות בכירה במשרד, כתב והיה אחראי והוביל, והחוברת נקראה: עם הפנים לקהילה, ב-2004, והם עשו כמה דברים מאוד יפים ומאוד חיוביים.

<אסתר הרצוג: אני קראתי דוחות על דברים מאוד מועילים.

<אסתר הרצוג: למה הם חזרו?

<אסתר הרצוג: כי אני ראיתי פרוטוקול שבו מוטי וינטר אומר שיש פה לובי מאוד חזק של מערכת המוסדות.

<אסתר הרצוג: אני מדברת מתוך פרוטוקול שיש בידי של הכנסת, לפני ארבע שנים.

<אסתר הרצוג: הוא אומר במפורש שהלובי של המוסדות הוא זה שעומד פה, ומבטיח שכל הזמן תהיה תוספת מכסות כדי שאפשר יהיה להציל- - -

יפעת שאשא ביטון: אבל זה כבר ערוץ אחד.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לשאול אותך, פרופ' הרצוג, הסיפור שלי עם הפנים לקהילה.

יפעת שאשא ביטון: אני ראיתי את הנתונים, אני יודעת שהכיוון הוא לשם.

יפעת שאשא ביטון: את אומרת: לא נוציא בשום פנים ואופן ילדים מהבית?

יפעת שאשא ביטון: כי את לקחת את זה למקום של הלובי, ואני רוצה לקחת את זה למקום של ילדים שמוצאים ואנחנו צריכים להציל אותם.

<אסתר הרצוג: גם ניסינו.

<אסתר הרצוג: באנו בהצעות מאוד קונקרטיות לעובדי המשרד, בסיפורים מסוימים, ואמרנו: אנחנו מוכנים לדאוג לליווי קהילתי, אנחנו באופן אישי מוכנות ללוות ולסייע בכל דרך שהיא, לחבר את הילדים לילדים שלנו.

יפעת שאשא ביטון: אבל מה קורה אם אין להם זוג הורים בבית, שמסוגל לתפקד?

יפעת שאשא ביטון: לא מתפקד – לא כי הוא עייף ועצלן אלא לא מתפקד כי יש שם התמכרויות קשות, יש שם התנהגות שפוגענית כלפי הילדים.

<אסתר הרצוג: פרופ' ורד סלונים נבו – היא קובעת שכ-20% - אולי אפילו פחות – מ-20% ילדים שהם מוכים פיזית או מינית, כל השאר מוצאים בגלל מה שנקרא הזנחה.

<אסתר הרצוג: את יודעת מה את יכולה להכניס תחת הזנחה?

<אסתר הרצוג: מה שאת רוצה, כולל אותך ואותי, כקרייריסטיות שמזניחות את הילדים, והיו דברים מעולם.

<כרמית פולק כהן: את דיברת על אלימות פיזית ואלימות מינית.

<כרמית פולק כהן: גם בתוך הזנחה יש מקרים שהם מסכני חיים.

<כרמית פולק כהן: את לא יכולה להתעלם מזה.

קריאה: - - -

יפעת שאשא ביטון: חברים, היתה פה אמירה חד-משמעית.

יפעת שאשא ביטון: סליחה, לא כל הייטקיסט שמשאיר ילד, הוא מזניח אותו.

יפעת שאשא ביטון: בואו נצא קצת מהשיח הזה.

קריאות: - - -

<אסתר הרצוג: אני אמרתי, קודם כל בואו נשנה את הדיסקט בראש, נשנה את המדיניות.

<אסתר הרצוג: אם נהיה מסוגלות לחשוב אחרת- - -

קריאה: אנחנו חושבים אחרת.

יפעת שאשא ביטון: סליחה, יש לי גם הרבה ביקורת על איך שאתם מתנהלים, אז לא נפתח את זה פה.

יפעת שאשא ביטון: אני מנסה רגע לדעת בסוגיה מאוד מסוימת, ואני כל הזמן מנסה למסגר את זה מחדש, כדי שנוכל לטפל בבעיה של אלה שכבר מוצאים מהבית, כי יש כאלה שאנחנו חייבים להוציא אותם מהבית, והם לא ילדים של הייטקיסטים שעובדים עד 20:00 בערב ואין מי שישמור עליהם.

יפעת שאשא ביטון: זה לא סוג ההזנחה שאנחנו מדברים עליו.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו ישבנו כאן כבר מספר דיונים, ודיברנו על הנושא של הוצאה מהבית, והיתה פה אמירה חד-משמעית, ואני אומרת גם עכשיו – אני מוכנה לקחת אישית כל מקרה שהוא חורג מזה: אין מקרה של הוצאה מהבית על רקע כלכלי, נקודה.

יפעת שאשא ביטון: נקודה.

<אסתר הרצוג: איך את מסבירה- - -

יפעת שאשא ביטון: שנייה.

יפעת שאשא ביטון: אני פה מלפני שנתיים.

יפעת שאשא ביטון: אני אומרת לך גם כאן- - -

<אסתר הרצוג: את חייבת להבין שהילדים הם בעלי רקע סוציו אקונומי מאוד מובהק.

<אסתר הרצוג: זה לא מקרי.

<אסתר הרצוג: לא תמצאי שם ילדים מבתים שהם במעמד בינוני ומעלה.

יפעת שאשא ביטון: יודעת למה?

יפעת שאשא ביטון: כי אנחנו כמערכת כושלים, וכשאנחנו רואים זוגות שהם כביכול ממעמד גבוה, קשה לנו להאמין שקורה בתוך הבית שלהם מה שקורה, ולכן אנחנו לא מצילים הרבה פעמים ילדים מתוך המקום הזה, וקיימנו כמה דיונים סביב השולחן, שקשה לנו להאמין שעורך דין אנס את הבת שלו, אז המערכת מקלה ראש, ומשום מה הילד נשאר שם.

יפעת שאשא ביטון: ואני אומרת לך שיש הרבה משפחות מהמעמד הגבוה, שצריך היה להוציא ילדים מהבית שלהם, כי הם פשוט סכנה לילדים – ילדים שנאנסים שם.

<נחמה דיכנה: למה לא מוציאים?

יפעת שאשא ביטון: אמרתי את זה בראשית דבריי – תפישה מעוותת של מערכת, וצריך להילחם גם בזה.

<נחמה דיכנה: איזו מערכת?

<נחמה דיכנה: של מי?

יפעת שאשא ביטון: שלנו, חברתית.

יפעת שאשא ביטון: אני אומרת את זה בריש גלי.

<נחמה דיכנה: אבל העובדה היא ש- - -

יפעת שאשא ביטון: אני לא מתווכחת אתך, כי הסיפור פה הוא שאנחנו לא מנסים ללכת – ונאמר פה בצורה מאוד מפורשת: זה לא שחור-לבן.

יפעת שאשא ביטון: ואמרתי את זה בראשית הדברים בלי לעשות הנחות גם לעצמי.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו כחברה חוטאים.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו חוטאים באופן שבו אנחנו רואים את האנשים שלידנו, באופן שבו אנו רואים את הילד.

יפעת שאשא ביטון: שיש ילד מאומץ, שקצת לא טוב לו, שהוא הולך לאיבוד, או שהוא משתולל או לא יודעת מה, אומרים: טוב, כי הוא בא ממציאות קשה, הוא מאומץ, וחווה נטישה, ואנחנו מסבירים את זה באלף ואחד דברים, ומקבלים את זה כמשהו שהוא נורמטיבי למציאות שלו, ואז אנחנו לא מטפלים.

יפעת שאשא ביטון: היה פה גם שיח על ילדים שחוו אובדן בתוך המשפחה, שהרבה פעמים אנחנו מפספסים אותם ומתייגים אותם, אז אני מאוד לא במקום הצר הזה של בואו נוציא ושם נטפל בהם אבל בתוך המורכבות הזאת אני אומרת: כבר הוצאנו את הילד?

יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא מתווכחים אם זה היה מוצדק או לא.

יפעת שאשא ביטון: הוצאנו אותו?

יפעת שאשא ביטון: קחו עליו אחריות.

יפעת שאשא ביטון: זה מה שאני מנסה לומר בדיון הזה.

יפעת שאשא ביטון: המערכת הוציאה את הילד, המדינה הוציאה את הילד מהבית שלו – המדינה צריכה לקחת אחריות, וגם אני זה המדינה, אז גם אני שמה אצבע כלפי עצמה.

<נחמה דיכנה: אני מוכרחה שניים-שלושה משפטים.

<נחמה דיכנה: קודם כל בנושא של הסוציו אקונומי, שאת כל כך התרגשת, וכולנו כל כך מתרגשים על זה.

<נחמה דיכנה: אני מלווה תקופה ארוכה מאוד אימהות חד-הוריות, שהילדים שלהן הוצאו מהבית בהשמה חוץ ביתית.

<נחמה דיכנה: אין לי מקרה אחד – וזה מאות אימהות יחידניות – שזה לא תוצאה של מצב סוציו אקונומי, ואני לא אכנס לוויכוח על זה, כי זו עובדה בשטח.

יפעת שאשא ביטון: את מוזמנת לתת לי רק מקרה אחד לבחינה, ואני מבטיחה לך שאטפל בו באופן אישי.

<נחמה דיכנה: אתן לך עשרות – לא אחד.

<נחמה דיכנה: מקווה שיהיה לך הזמן לטפל בכולם.

<נחמה דיכנה: עשרות אם לא מאות.

<נחמה דיכנה: הוצאנו את הילדים מהבית, כפי שאת אומרת, ובאמת יש עשרות-אלפי ילדים שמחוץ לבית, וצריך לבדוק מה קורה אתם, אז כשמוציאים ילדים מהבית בלי שיש תשתיות – לא של בקרה, של פיקוח, לא של קשר – זה כמו שאת הולכת להקים שכונה בלי כבישים, בלי מים, בלי חשמל, בלי כלום.

<נחמה דיכנה: כל מה ששמעתי פה שוב ושוב זה – אין מספיק כלים- - -

יפעת שאשא ביטון: שמענו את כל הלקונות.

יפעת שאשא ביטון: לא צריך לחזור עליהן.

יפעת שאשא ביטון: יש לך הצעה קונקרטית?

<נחמה דיכנה: אל תדברו אתי על מצב סוציו אקונומי.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

<אילנית טרבלסי: אני אילנית טרבלסי, עובדת סוציאלית קלינית ומטפלת זוגית ומשפחתית.

<אילנית טרבלסי: עבדתי הרבה מאוד שנים במקלטים לנשים ובעוד פנימיות וכל מיני מסגרות.

<אילנית טרבלסי: אני נתקלתי בהמון מקרים של הוצאות מהבית, אפילו מקרים שאני השתתפתי בהוצאות.

<אילנית טרבלסי: יחד עם פרופ' אסתר הרצוג כתבנו כן תוכנית שיכולה לעזור.

<אילנית טרבלסי: לאחרונה ממש מקרה שהגיע אליי, מישהי שפנתה אליי, שלקחו לה את הילדים, ובאתי לרווחה ואמרתי להם: אל תוציאו את הילדים מהבית, תשאירו אותם בתוך הבית.

<אילנית טרבלסי: הם עדיין השאירו את הילדים מחוץ לבית.

<אילנית טרבלסי: בית המשפט קיבל את הבקשה שלי, להחזיר את הילדים לאמא, והחל תהליך.

<אילנית טרבלסי: זו אמא מכורה לסמים, עם אבא אלים מאוד, עם קשיים עצומים.

<אילנית טרבלסי: הילדות חזרו לתוך הבית.

<אילנית טרבלסי: ההמלצה שלי היתה לשים חונכות בתוך הבית יום-יום.

יפעת שאשא ביטון: מה זה חונכות – אנשים שגרים אתם?

<אילנית טרבלסי: לא, אמרתי: אתם יכולים שלוש פעמים בשבוע לשים חונכות – אני יודעת את זה, ואני אדאג לפעמיים נוספות.

יפעת שאשא ביטון: ומה קורה בלילה עם הילדים האלה?

<אילנית טרבלסי: קודם כל, כל מקרה לגופו.

יפעת שאשא ביטון: אני לגופו של המקרה שלך.

יפעת שאשא ביטון: אני שואלת מה קורה עם אמא מסוממת, עם אבא אלים?

<אילנית טרבלסי: בחודשיים הראשונים האמא עברה תהליך של מהפך, והיא ידעה – קודם כל, אני אמרתי להם: איך היא תוכל להשתקם אם לא תחזירו לה את הילדים קודם?

<אילנית טרבלסי: הרי היא לא תוכל לצאת משום מקום רע, אם היא לא תדע שהילדות שלה הולכות לחזור אליה.

<אילנית טרבלסי: ברגע שחזרו אליה הילדות, היא התחילה תהליך שבו- - -

יפעת שאשא ביטון: אילנית, ברשותך, הדיון פה הוא לא על הוצאה מהבית, ואנחנו נשאבים למקום הזה, כי הוא כואב וקשה.

<אילנית טרבלסי: הן היו מועמדות לאימוץ.

יפעת שאשא ביטון: לא.

יפעת שאשא ביטון: הדיון הזה הוא לא על ההוצאה מהבית אלא על מה קורה בדקה שהן יצאו מהבית, ואיפה אנחנו באחריות שלנו.

יפעת שאשא ביטון: יכול להיות שזו טעות.

יפעת שאשא ביטון: הדיון שלנו הוא קצר – שעה וחצי – ואני רוצה לדעת, מה קורה עם הילדים שאני מוציאה מהבית- - -

<אילנית טרבלסי: את עושה טעות שאת מוציאה אותם במקום לטפל בתוך הקהילה.

יפעת שאשא ביטון: נקיים על זה שיח נפרד.

יפעת שאשא ביטון: כבר קיימנו על זה שני דיונים – אין לי בעיה לקיים על זה עוד ארבעה גם, ותמיד יהיה מקום לקיים על זה דיונים.

<אילנית טרבלסי: המערכת תהיה חייבת- - -

יפעת שאשא ביטון: זה לא השיח, אילנית.

קריאה: יש כבר ילדים שבאמנה ואימוץ, ומישהו צריך לדאוג להם.

קריאה: על זה אנחנו מנסים לדבר כאן.

יפעת שאשא ביטון: אסתי, בבקשה.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה שנחשוב קונקרטית, מה חסר לנו במערכת כדי שנוכל להשגיח על הילדים האלה, שאנחנו מחליטים מחר בבוקר שאנחנו מוציאים אותם לאיזושהי מסגרת.

<אסתי אשל: קודם כל, אני שומעת אתכם, ולבי אתכם.

<אסתי אשל: יש מקרים שבאמת נכשלים, אבל יש הרבה מאוד מקרים שמצליחים, ואני חווה אותם ורואה אותם.

<אסתי אשל: מי שמצליח, מודה לאלוהים, ומי שלא מצליח – קשה מאוד.

<אסתי אשל: לבי אתכם.

<אסתי אשל: בנושא הזה שאנחנו מוציאים את הילדים מהבית, אנחנו עושים חשיבה ארוכה מאוד.

<אסתי אשל: אני יודעת מבחינתי, איפה שאני נמצאת, ומבחינת הקולגות שלי.

<אסתי אשל: אני ארבעים שנה במערכת- - -

קריאה: סליחה, מי את?

<אסתי אשל: אני ד"ר אסתי אשל, מנהלת אגף הרווחה, ואני באה מטעם השלטון המקומי.

<אסתי אשל: אני ארבעים שנה עובדת בתוך השלטון המקומי, להוציא קצת תקופות באקדמיה.

<אסתי אשל: עברנו תהליך עצום מבחינת ההתייחסות לילדים בתוך המשפחה.

<אסתי אשל: יכול להיות שלפני ארבעים שנה הדברים היו הרבה יותר קשים; היום הם נבחנים הרבה יותר בדקדוק והרבה יותר בהבנה.

<אסתי אשל: לפעמים יש כישלונות, אבל אני רוצה לדבר על ההצלחות.

<אסתי אשל: איפה כן הייתי חושבת שצריך לתת יותר בקהילה.

<אסתי אשל: אני מסכימה אתך, שאם היו יותר משאבים בקהילה לגבי אימהות תומכות או אנשים שיבואו לתוך המשפחה – זה לא מתאים לכל המשפחות.

<אסתי אשל: זה לא מתאים למשפחה שהאבא נרקומן.

<אסתי אשל: אם יהיו יותר משאבים של גם לתוך המשפחה וגם לעובדים שיהיו שם, לתת הדרכה, יכולים להיות מקרים – לא הרבה – מקרים עם משאבים של עד 19:00 בערב ולאחר מכן מ-06:00 בבוקר.

יפעת שאשא ביטון: מה את עושה עם הילדים שהוצאנו מהבית?

<אילנית טרבלסי: את מכירה את המקום הזה בחיפה של אימהות וילדים?

יפעת שאשא ביטון: סליחה, אילנית.

<אילנית טרבלסי: הוא עובד מאוד יפה.

<אילנית טרבלסי: אפשר לייצר עוד כמה מסגרות כאלה, למשל.

יפעת שאשא ביטון: אילנית, את תצאי החוצה.

<אסתי אשל: הילדים שאנחנו מוציאים מהבית, חוזרים לבית, ואת זה אני רוצה לציין.

<אסתי אשל: גם פה יש לקונה, ודיברו על זה גם בטלוויזיה וגם אצלנו – הם חוזרים לתוך הקהילה.

יפעת שאשא ביטון: מה קורה עם הילדים במשפחות אימוץ?

יפעת שאשא ביטון: איך אני דואגת שלא יאנסו אותם במשפחת אימוץ, שלא ירביצו להם, שלא יזניחו אותם?

<אסתי אשל: הם ילדים בקהילה בדיוק כמו כל הילדים האחרים.

ש"א: זה לא אמור להיות ככה.

<אסתי אשל: יכול להיות, אבל הכותרת שלהם היא: הילדים של ההורים שלהם, גם אם מאומצים.

<אסתי אשל: אם אנחנו מקבלים הודעה מהמשטרה, הודעה מבית הספר, הם מתלוננים- - -

ב"ד: המחנכת של הילדה שלי האכילה אותה, כי לילדה שלי לא היה מה לאכול.

ב"ד: מה אז?

ב"ד: זה עכשיו.

<אסתי אשל: אני יכולה לומר לך באופן כללי, שמה שקורה לי במערכת – שאני יודעת שילד עובר התעללות מסוימת.

<אסתי אשל: אני יודעת את זה.

<אסתי אשל: מגיע לחקירת ילדים – אין מהימנות ואין הוכחה.

יפעת שאשא ביטון: את הדברים האלה אנחנו כבר מכירים.

<אסתי אשל: ואז אנחנו מנסים לעקוב.

<אסתי אשל: אנחנו לא יכולים להיכנס 24/7 לתוך משפחה.

ב"ד: מה המעקב שלכם?

ב"ד: להדביק עובד סוציאלי, ולוקחים את המילים שלהם במקום את המילים של הילד, כי היא עובדת סוציאלית של המשפחה.

<אסתי אשל: זה לא מדויק.

ב"ד: זה מדויק פלוס.

ב"ד: אני אשמח אם הבת שלי כן תהיה פה, כי הכאב שיש לה בעיניים והטיפולים שהיא צריכה לעבור היום – מישהו צריך לשלם על זה.

יפעת שאשא ביטון: אסתי, שימי לב בשיח שנוצר פה, ושוב – יכול להיות שבזה נצטרך להתחיל, בתפישה החברתית שלנו, כאילו הם ילדים מאומצים, רגילים בתוך הקהילה, והם אומרים: אנחנו לא רגילים.

ש"א: סליחה, ייתכן שחלק מהנוכחים יתנגדו למה שאני אומר, אבל אומר את זה בכל זאת.

ש"א: ילד מאומץ הוא ילד נכה.

ש"א: תגדירו אותו 30% נכות בחוק, תגדירו אותו מוגבל.

יפעת שאשא ביטון: אני לא חושבת שהוא מוגבל.

יפעת שאשא ביטון: הוא צריך לקבל מעטפת רגשית והתייחסות- - -

ש"א: לא להגדיר אותו נכה בהגדרה של נכה, אלא לתת לו ליווי צמוד וטיפול פסיכולוגי לו ולמשפחה, וליווי הרבה יותר צמוד.

ש"א: זו עבירה על החוק, לעשות דבר כזה ולהחליט שמשפחה מאמצת היא משפחה ביולוגית.

ש"א: היא לא תהיה לעולם, כמה שנרצה וכמה שהם יהיו נפלאים.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

א"ת: אומרים: זה לא יכול להיות, הורה שכל כך רצה לאמץ ילד, לא מאמינים שיכולות לקרות בתוך משפחה מאמצת זוועות כמו שאני עברתי, כמו שהבת שלי עברה, כמו שאחי, שאומץ אתי.

א"ת: אני התלוננתי בעיריית תל-אביב – לא אומר את השם.

א"ת: מישהי מאוד-מאוד ידועה היום בשירות.

א"ת: יודעת מה היא אמרה לי?

א"ת: אנחנו עשינו טעות – את תשלמי את המחיר יחד עם אחיך.

א"ת: זו התשובה שקיבלתי.

א"ת: אחי היה צריך לעבור ניתוח בעיניים.

א"ת: אני הייתי בת 18, חיילת בצבא, מאומצת, מוכרת כחיילת בודדה.

א"ת: אחי היה צריך לעבור ניתוח בעין כי הוא עמד להתעוור.

א"ת: ההורים המאמצים לא הסכימו לחתום.

א"ת: אני הלכתי לעיריית תל-אביב, כי זו העובדת הסוציאלית שהכרתי.

א"ת: הפכתי לה שם שולחן, הפכתי עולמות, הצבא התערב עד שהביאו את האפוטרופוס מההורים המאמצים אליי כדי שיעבור ניתוח בעין, ילד בן 16, כדי שלא יתעוור.

א"ת: על מה אתם מדברים?

א"ת: אני הבאתי את אחי אליי.

א"ת: ההורים המאמצים זרקו אותי בגיל 18.

א"ת: אותו זרקו בגיל 15.5.

א"ת: הוא בא אליי לבסיס באישור המפקדת שלי בחופש, עד שהמפקד אמר:

א"ת: פה זה לא קייטנה - אנחנו לא יכולים להחזיק את אחיך.

א"ת: אני בת 18 – לא מספיק שעד גיל 6 הייתי אמא לאחי; גם בגיל 18 הפכתי שוב להיות אמא שלו.

א"ת: על מה אתם מדברים?

א"ת: אתם בכלל לא יודעים מה עברנו, וכשאני פניתי, באה עובדת סוציאלית, לקחו אותי לפנימייה.

א"ת: היא באה בחופש לעשות ביקור פתע.

א"ת: היא תפסה במו עיניה, היא ראתה איך האמא לוקחת מקל ומרביצה לי.

א"ת: כל הרגל שלי היתה כחולה.

א"ת: ירד לי דם מהידיים והרגליים, אז היא לקחה אותי שבועיים לקייטנה של ילדים אתיופיים, ומה עשו עם זה אחר כך?

א"ת: החזירו אותי הביתה.

א"ת: ברחתי מהבית.

א"ת: הגעתי לאותה פנימייה, כי שם היה לי טוב.

א"ת: מה עשו?

א"ת: החזירו אותי.

א"ת: רצו לאמץ אותי, היועצת של בית הספר.

א"ת: אמרה: יש לי ארבעה בנים – אקח אותך כמו בת.

א"ת: התחננה להורים המאמצים: אני אקח אותה.

א"ת: הם לא רצו.

א"ת: מה הם עשו?

א"ת: זרקו אותי בגיל 18.

א"ת: איפה היתה הרווחה כשהתחננתי: אני ברחוב עם אחי?

א"ת: איפה כולם היו?

א"ת: ואני התרעתי לא פעם ולא פעמיים, וראו, ומשטרה, ומה לא.

א"ת: מה עשו עם זה?

א"ת: כלום.

א"ת: שום דבר לא עשו עם זה.

א"ת: האשימו אותי שאני לא בסדר, שעשינו טעות.

א"ת: אז אם אתם עושים טעות – קחו אחריות.

א"ת: לא יקרה שום דבר אם יגידו: חשבנו שההורים האלה טובים – טעינו.

א"ת: קורה.

א"ת: כולם טועים, כולם בני אדם.

א"ת: אבל לא לומר: טעינו, תשלמי מחיר, ולהעלים עין כאילו זה לא קיים.

א"ת: אני חושבת שיש בכלל טעות, שלא משתמשים במאומצים כמוני, כמוהו, כמוה, שכן יכולים לעזור למאומצים אחרים שעכשיו נמצאים בתוך תהליך של אימוץ, ללמוד מהם, כי כמו שאנחנו נפתחנו אחד לשני, רק מאומץ מבין מאומץ, ואם ייקחו ילד שנמצא במצב כזה, הוא לא ייפתח לעובדת סוציאלית, הוא לא ייפתח ליועצת בבית הספר; הוא ייפתח לבן אדם כמוני, שעבר ומבין בדיוק מה שאני מרגיש.

א"ת: אני חושבת שזה פספוס עצום שלא משתמשים בנו, ואם היו מחפשים, הרבה יסכימו להתנדב.

יפעת שאשא ביטון: תודה.

יפעת שאשא ביטון: מתחבר גם למה שאמרה מנכ"לית המועצה לשלום הילד ורד.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שזה בהחלט כלי ששווה לחשוב עליו ככוח נוסף במערכת.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

<ג': שמי ג', ואני אבא מאמץ.

<ג': אני אבא לששה ילדים – ארבעה ביולוגיים, שניים מאומצים, ומשפחת אמנה במשך ארבע שנים.

<ג': כלומר אני עברתי את כל המערכות.

<ג': ראשית, למה שפרופ' הרצוג אמרה, אנחנו שוכחים שאמנה ופנימייה זה לא סידור קבוע.

<ג': אמנה מוצלחת היא אמנה שילד חוזר הביתה.

<ג': אמנה הוא סידור זמני, שהצלחנו להחזיר את הילד הביתה.

<ג': זה נידון לכישלון, כי שם לא אמורה לקרות הורות.

<ג': אנחנו אמורים לנתק את הילד מהמשפחה, ולהחזיר את הילד הביתה.

<ג': אותו דבר בפנימייה.

<ג': ואם במסגרות האלה 400, 500 ילדים מסיימים את המסגרות האלה היום, והם מתגייסים כחיילים בודדים – לא כי מישהו זנח אותם אלא כי אנחנו כחברה זנחנו אותם, אז נכשלנו מתישהו בדרך, או עם המשפחה המולידה של הילד הזה, או בוועדות תכנון לגבי הילד הזה.

<ג': זה נידון לכישלון – אני מסכים.

<ג': בתור הורה לארבעה ילדים, שלא התקשרו למשטרה, הייתי נותן לעצמי ציון 7-6.

<ג': אחר כך היינו משפחת אמנה לילדה, שהגיעה מנחת אמנה פעם בחודש הביתה, עברנו קורס, עברנו איזשהו מיון.

<ג': הגיעה מנחת אמנה, ואז ביקשנו לאמץ את הילדה שגרה אצלנו בבית.

<ג': היא לא ירדה מהירח, ילדה שגרה אצלנו כבר שלוש שנים, ואז אמרו לנו מהשירות למען הילד: אנחנו צריכים ללמד אתכם מה זה לאמץ.

יפעת שאשא ביטון: מה שעשית שלוש שנים זה לא נחשב.

<ג': לא נחשב.

<ג': אני התקוממתי.

<ג': אמרתי: אני אבא לארבעה, אני משפחת אמנה, ולמדתי שאימוץ זה לא אמנה.

<ג': זאת שפה אחרת.

<ג': צריך ללמוד את זה.

<ג': אני הייתי שחצן – אבא לארבעה, משפחת אמנה, אני יודע הכול על הורות.

<ג': חברים יקרים – בעצם, זאת אשתי שיושבת בבית; אני הייטקיסט שמזניח את הילדים ובא לוועדות בכנסת, אבל כהורה אני רוצה לומר – אין לנו מושג.

<ג': לומר – ואני חושב שהשירות למען הילד יודע לומר – זאת לא אותה הורות.

<ג': אני שמעתי את נפלאות שבתאי לוי.

<ג': הילד השני שאימצנו הגיע משבתאי לוי, מהתוכנית של האימהות שנכשלה.

<ג': כשאני לקחתי את הילד שלי משבתאי לוי, ראיתי על הלוח את תוכנית הטיפול שלו, וכמה כסף השקיעו, ואז אמרו לי: אנחנו כחברה לא הצלחנו, אז מה נעשה?

<ג': אנחנו מחפשים זוג הורים עם אינטואיציה טובה, שהם יגדלו את הילד.

<ג': איך?

<ג': כמו שהילד של השכנים מגדל את הילד.

<ג': מה הבעיה?

<ג': שמתם עליו 16,000 שקל.

<ג': יצא לי להיות במסגרת הפעילות – חודש אחר כך להיות אצל שר הרווחה דאז, ואמרתי לו: פיזרתם אבקת פלאים על הילד שלי, ועכשיו הוא כבר לא אותו ילד?

<ג': הוא כבר לא עבר את הטראומות?

<ג': אתם מבינים מה זה טראומות של מעברים?

<ג': אתם מבינים מה זה עושה לילדים האלה?

<ג': אתם מודעים במה הילד מתמודד?

<ג': מישהו מההורים שגידלו ילדים, במירכאות נורמליים?

<ג': מתי בפעם הראשונה שלחתם ילד לישון אצל חבר בלילה?

<ג': בגיל 6, 7, 8, 9, 10?

<ג': והאם ב-22:00 בלילה הילד התקשר, ונסעת לחברה ולקחת אותו כי הוא לא הסכים לישון?

<ג': יש לכם מושג מה זה לקחת ילדה בת שנה ושמונה חודשים, להניח אותה בבית ולומר: שלום, אלה החיים שלך, שני האנשים הזרים האלה – הם יהיו ההורים שלך מעכשיו?

<ג': יש לכם מושג איזו טראומה זאת?

<ג': ישב פה באיזו ועדה בכנסת סרטון שהסתובב ברשת על נפגע טראומה, שדיבר על הטראומה הצבאית שלו.

<ג': זו אותה טראומה.

<ג': עם זה צריך להתמודד, וצריך לומר להורים ביום הראשון: חברים יקרים, דעו לכם – זוג הורים יוצא מבית חולים באותו יום.

<ג': זוג אחד חווה היריון ולידה.

<ג': לזוג השני התקשרו ואמרו: יש פה נערה בת 16 שהולכת ללדת, חתמה על הוויתור.

<ג': שניהם יוצאים לאותו מסע.

<ג': שניהם אקדמאיים, משכילים, משפחות תומכות.

<ג': יש זוג אחד שיש להם ילד שהריח ריחות, הכול קוצ'י מוצ'י.

<ג': אותו דבר יש לילד אחר, אבל הוא חווה טראומה, כשהוא יצא.

<ג': זה לא אותו ריח, זה לא אותם קולות.

<ג': הוא קם בבוקר, מסתכל בראי ואומר: למי אני דומה?

<ג': אחר כך הוא שואל: למה לא רצו אותי?

<ג': זה לא פגם בו.

<ג': צריך לדעת להתמודד עם זה.

<ג': ההורים צריכים לדעת להתמודד עם האמירות הקשות של הילדים האלה, שאומרים: אתה לא אבא שלי, ואני לא אוהב אותך.

ב"ד: סליחה, יש פה אמא שאמרה על הבת שלי: את לא הבת שלי.

ב"ד: אל תקראי לי אמא אפילו.

<ג': אני יכול לדבר רק בשם עצמי.

<ג': יש לי ששה ילדים.

<ג': אני אבא של כולם באותה מידה.

<ג': אני מבין שהפוך זה לא דבר טבעי.

<ג': אני מקבל את זה.

<ג': אני מבין שאני צריך לקבל הדרכה, שאומרת שאנחנו כהורים מאוד מנוסים, לוקחים את שני הילדים לטיפולים, עוברים הנחיית הורים.

<ג': אני ישבתי בקבוצה של הנחיית הורים של ילדים, שכולם ישבו שם בסשן שהם מציגים אחד את השני – זה הילד הראשון שלי, הגדול שלי בן 4, ואני אומר:

<ג': הגדול שלי הוא בן 24 והוא מתחתן, ומסתכלים עליי ואומרים: מה אתה עושה פה?

ב"ד: לוקחים אתכם לכמה בתי מלון בירושלים, עושים לכם כמה ימי כיף, ובזה סוגרים את העסקה.

<ג': אני מסכים – הרשויות לא נותנות את זה, והאמירה צריכה להיות להורים: אתם צריכים לדעת שאתם לא יכולים, הרשויות צריכות לתת את הכלים.

<ג': אי-אפשר להתייחס- - -

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: נשמע את רונית אדלר, ואז אני רוצה לפנות למשרד החינוך.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

<רונית אדלר: אני רונית אדלר, אני עובדת סוציאלית, מנהלת את שירות אמנה במרכז של אור שלום.

<רונית אדלר: יש לנו כל מיני תוכניות.

<רונית אדלר: בתוכנית שלי אנחנו אחראיים על 600 משפחות אמנה.

<רונית אדלר: אני חושבת שהדיון מאוד חשוב, ואני חושבת שהאחריות שלי זה לבוא ולשכלל כל הזמן את הדרכים שלנו בשביל לזהות יותר קולות ולדייק יותר את המענים.

<רונית אדלר: עדיין מאוד חשוב לי לאור הדברים שנאמרו פה, לאורך הדרך, שאני מרגישה שהם קצת יצאו מעוותים – קודם כל, המודעות שלנו, גם כאנשי מקצוע וגם כחברה, מאוד השתכללה עם השנים, ואנחנו נמצאים היום עדיין לא במקום הכי טוב – יש לנו דרך לעשות, אבל עשינו צעדים אדירים בשנים שאני עובדת סוציאלית.

<רונית אדלר: אני 22 שנה בתחום של ילדים בסיכון.

<רונית אדלר: ב-1 במאי ציינו 16 שנה להפרטת האמנה.

<רונית אדלר: מחצית ממשפחות האמנה עד לפני 16 שנה לא היו מלוות כלל.

<רונית אדלר: היום אין מצב שמשפחה אומנת לא מלווה, לא מגיעה אליה הביתה מנחת אמנה, ופוגשת את הילד בנפרד.

יפעת שאשא ביטון: אבל זה לא כזה אופטימלי.

יפעת שאשא ביטון: יושבים פה מהרווחה ואומרים: חברים, אנחנו רחוקים אפילו מלקיים את לשון החוק כפי שהיא.

<רונית אדלר: אני מבקשת לסיים.

<רונית אדלר: חיכיתי בסבלנות הרבה זמן.

יפעת שאשא ביטון: אני לא רוצה לייפייף את הדברים.

יפעת שאשא ביטון: אני מוכנה לקחת אחריות.

<רונית אדלר: אני לא מייפייפת.

<רונית אדלר: אני אומרת – קודם בואו נבין – יש לי בצוות 60 עובדות סוציאליות, שהן כן עם נשמה יתרה, והן עושות עבודה מאוד משמעותית, ומלוות ילדים ומאמינות בחזון הזה של לאפשר לילדים את ההזדמנות לחוות, מה זה משפחה.

<רונית אדלר: ילדים בגיל הרך, שמוצאים מהבית שלהם בגלל מצבים טראומטיים – אנחנו לא מחליטים על ההוצאה של הילדים, אבל אני יכולה לומר לכם, מהפרספקטיבה שאני רואה מאות מקרים, שבסופו של דבר – יכול להיות שבהתחלה לא כל כך ברור לנו, אבל אתה רואה את המקרים של ילדים שאפשר להחזיר אותם הביתה, וילדים שאי-אפשר להחזיר אותם הביתה.

<רונית אדלר: בחלק הזה של לבוא לשירותי הרווחה, ולומר שאנחנו סתם מוציאים – אני חושבת שצריך להיות מאוד זהירים עם כל האמירות האלה.

<רונית אדלר: אני חושבת שאנחנו יודעים היום הרבה יותר, שבשביל לעזור לילדים בסיכון בצורה משמעותית, זה לא רק להוציא אותם מהסכנה העכשווית שהם נמצאים; לעזור להם מבחינתי זה לאפשר להם את הכלים בהמשך, להיות הורים, כדי שבסופו של דבר לא הילדים שלהם ייצאו מהבית, ויש לנו ילדים דור שני ודור שלישי ודור רביעי שמוצאים מהבית.

<רונית אדלר: זו האחריות שלנו כשירותי הרווחה.

יפעת שאשא ביטון: זה כשל של המערכת.

<רונית אדלר: נכון.

<רונית אדלר: אני חושבת שהמקום הזה של איך אנחנו מאפשרים לילד בית קבוע, ואיך אנחנו בוחנים לגבי כל ילד לגופו, מה המקרה שלו, ואיך אנחנו יכולים לעזור לו – יש לנו היום הרבה יותר מודעות לזה.

<רונית אדלר: יש פרויקט של משפחה מיטיבה, של ילדים שכבר בגיל הרך אנחנו בתהליך הזה של איך נותנים את כל המשאבים כדי שהילדים יוכלו לחזור, אם הם יכולים לחזור הביתה.

<רונית אדלר: אנחנו בפרויקט של עבודה של מנחות אמנה עם ההורים הביולוגיים והילד.

<רונית אדלר: ילד היום שמוצא הבית לאמנה, אנחנו עושים פילוט של 15 חודשים של עבודה עם הורה על הקשר כדי לאפשר להורה הזה לא רק להיפגש עם הילד שלו, אלא לאפשר לו לבנות את הקשר ואת הכלים אחר כך, שהילד הזה יוכל לחזור ולגדול אצלו.

<רונית אדלר: אני חושבת שזו האחריות שלנו.

קריאות: - -

יפעת שאשא ביטון: אני לא מרשה את ההתפרצויות האלה.

<רונית אדלר: אני רוצה לומר כמנחת אמנה, שהייתי המון שנים – קודם כל, אני לא מסכימה עם מה שלידיה אמרה, שילדים בדרך כלל לא מספרים למנחות האמנה.

<רונית אדלר: ילדים בדרך כלל מספרים למנחות האמנה.

יפעת שאשא ביטון: לא תמיד המנחות מאמינות להן.

יפעת שאשא ביטון: אני מוכרחה רגע לומר לך: את מציגה את כל התוכניות – אני מכירה מה יש בתוכניות, במרכזי הקשר.

יפעת שאשא ביטון: אני מכירה טוב מאוד, גם הייתי שם חמש שנים, בפנים – לא כמשפחה מטופלת; כמי שהיתה ממונה על הסיפור הזה.

יפעת שאשא ביטון: אני יודעת מה יש שם, ואני אומרת לך, ואמרו גם נציגות הרווחה: אין לנו מספיק כלים כדי לשמור על כל מי שיוצא מהבית.

יפעת שאשא ביטון: הן אומרות את זה ביושר.

יפעת שאשא ביטון: הן מבקשות מאתנו לסייע להן כדי שיהיו להן יותר כלים לעזור, ואני לא מחפשת את האיים שבהם זה עובד פנטסטי, ואני יכולה רק לברך את זה, ואני יודעת שיש מקומות שזה עובד טוב, ואני יודעת שיש משפחות שאפשר היה להוסיף להן עוד כמה.

יפעת שאשא ביטון: לא כולם צבועים באותו צבע, אבל אנחנו לא יושבים פה כדי לדבר על הכלל אלא כדי לדבר על המקומות שבהם יש בעיות, והם זקוקים לנו.

יפעת שאשא ביטון: זו הסיבה שאנחנו יושבים פה.

<רונית אדלר: אני ממש לא חולקת עליך; אני רק אומרת שאם אנחנו מדברים על הרוב הדומם, הרוב הדומם יודע- - -

א"ת: איך את יודעת?

א"ת: יש סטטיסטיקות?

א"ת: יש מחקרים?

<רונית אדלר: אני מקבלת כל שבוע את הדיווחים של מה שילדים אומרים.

<רונית אדלר: אני רואה מה הילדים אומרים.

ל"ס: את אפילו לא מסובבת את הראש לפה.

ל"ס: תקשיבו למה אומרים, ותפנימו ותנסו לתקן.

<רונית אדלר: אפשר משפט אחרון?

<רונית אדלר: אני מאמינה לכל אחד ואחד מכם.

<רונית אדלר: אני לרגע לא אומרת שזה מה שעברתם, לא עברתם.

<רונית אדלר: אני בטוחה שיש גם היום ילדים שחווים שואה.

<רונית אדלר: אני חושבת שהאחריות שלנו היא לראות איך מגיעים לכל ילד וילד, ולא לפספס אף ילד, גם אם זה אחד מכל ה-20,000.

<רונית אדלר: אנחנו עושים את המקסימום שאנחנו יכולים, ואני חושבת שצריך לחשוב על עוד דרכים.

<רונית אדלר: אני רק אומרת – בואו לא נשפוך את התינוק עם המים, ונאמר שרוב הילדים- - -

יפעת שאשא ביטון: אף אחד לא אמר ואף אחד לא שפך את התינוק עם המים.

יפעת שאשא ביטון: תסכמי במשפט אחד.

<רונית אדלר: יש לנו תוכנית בוגרים, לאור שלום, ואני יכולה לומר – ואני גם מזמינה אותך לבוא ולשמוע את הבוגרים שלנו, אמירות שלהם, מה הם יכלו לומר ומה לא.

<אסתר הרצוג: יש בוגר שלכם שהיה אצלי באמנה.

<אסתר הרצוג: כדאי לך מאוד לשמוע אותו.

<רונית אדלר: אני מוכנה לשמוע כל אחד.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, משפט.

יפעת שאשא ביטון: נסי לצמצם.

<ר"י: אנסה לצמצם.

<ר"י: שמי ר"י.

<ר"י: אני גדלתי כילד בסיכון מאוד-מאוד גבוה.

<ר"י: אני אמא לששה ילדים מדהימים.

<ר"י: לא היתה לי שום דמות חיקוי בעולם – לא בהוסטלים, לא בפנימיות, לא בשום מקום ששם הייתי בכדי לבנות את המערך של החיים שלי, שאומרים: בגיל 18 תהיה עצמאי.

<ר"י: באתי ממשפחה שארבעה ילדים, מסרו ילדים לאימוץ.

<ר"י: באתי ממשפחה שגם משרד החינוך, ואף אחד לא היו לו כלים.

<ר"י: את כל הזמן אומרת: מה חסר במערכת?

<ר"י: יש לי ניסיון מאוד גדול – מה חסר במערכת.

<ר"י: לאף אחד אין ספר שאומר: אני יודע להיות אבא, אני יודעת להיות אמא.

<ר"י: אין כזה דבר.

<ר"י: אבא שלי הרג אותי מכות, נתן לי סכינים, הייתי במוסד הזה, הייתי בפנימייה הזאת – הכול.

<ר"י: יש לי ילד באימוץ על לא עוול בכפי.

<ר"י: עד היום יש לי התמונות שהילד נלקח.

<ר"י: זאת לא הבעיה.

<ר"י: אם את שואלת אותי באמת, אם היה בסדר לקחת את הילד שלך באותם רגעים – באותם רגעים הייתי אומרת לך: כן.

<ר"י: חשוב שהילד הזה ילך באותם רגעים, שיש לי אמא שהיא מוכה ואבא אלכוהוליסט, ועובדת סוציאלית – אין לה כלים לטפל.

<ר"י: מה שחסר זה שאם יש לשכת רווחה שכונתית, והיא לא יודעת בכלל מה קורה עם ילדים מאומצים, עם ילדים באמנה, עם סיפור שאני רוצה לומר לה: ככה וככה עברתי – אני רוצה שתקשיבי לי, ויחד אני אבחר את החיים – לא את תבחרי.

<ר"י: את לא יכולה לבחור בשבילי את החיים.

<ר"י: אף אחד לא בחוויה האישית שלי.

<ר"י: אני אמא לששה ילדים מדהימים.

<ר"י: אמנם לא היתה לי דמות חיקוי.

<ר"י: אני פעילה חברתית- - -

יפעת שאשא ביטון: והילד שלקחו לאימוץ, חזר אליך?

<ר"י: הוא פתח את התיק בגיל 18.

<ר"י: אף פעם לא ידעתי שאני יכולה לכתוב מכתב, אבל כתבתי ספר בבית, שמרתי לו אותו.

<ר"י: מעולם לא ידעתי היכן נמצא השירות למען הילד.

<ר"י: יודעת איך גיליתי אותו?

<ר"י: אני לא יודעת קרוא וכתוב ולא יודעת כלום.

<ר"י: התקבלתי כמזכירה בבית ספר.

<ר"י: עמדתי בדלפק, ניגשה עובדת סוציאלית שהיתה, ולא משנה באיזה הוסטל – אסור לי לומר את שמו – הסתכלה עליי ואני הסתכלתי עליה, ואני התמוטטתי.

<ר"י: היא היתה העובדת הסוציאלית באותו מוסד שהייתי.

<ר"י: ישבנו, דיברנו, השלמנו חוויות.

<ר"י: אני לא מאשימה שום עובדת סוציאלית.

<ר"י: אני לא פה בשביל להאשים.

<ר"י: ואז היא סיפרה לי מה עושים העו"סים, כלומר היא השלימה לי מעגל שלה, והיא השלימה לי מעגל.

<ר"י: יש בעיה במדינת ישראל – לכולם יש פתיל קצר.

<ר"י: אין כלים.

<ר"י: לכל אדם יש החוויה האישית שלו – לה ולכולנו, ואני כאמא לששה ילדים, איך אני מספרת בתור אם ביולוגית לילדים שלי: יש לכם עוד אח?

<ר"י: איך אני אומרת לעובדת הסוציאלית: אני לא אשמה שלקחו לי את הילד, כי אמא ואבא שלי לא הלבישו לי בגדים, ועליתי במדרגות ונאנסתי.

<ר"י: איך אני מספרת?

<ר"י: משרד החינוך?

<ר"י: הייתי בפנימייה באחד המוסדות.

<ר"י: מורה, במקום להסתכל עליי בלי בגדים, אמר לי: תושיטי יד.

<ר"י: לא אשכח את זה בחיים.

<ר"י: הוא נותן לי מכה חזקה ביד כי לא היה לי אוכל.

<ר"י: ולא היה לי כלום.

<ר"י: הבעיה היא אי-כלים נכונים לכל מי שעוסק בחינוך, רווחה, דיור, ציבור – כל המערכת הזאת, סליחה – רקובה.

<ר"י: חוק שקם ב-62' לא מתאים ל-2017.

<ר"י: היום אנחנו מאוד מודעים.

<ר"י: כולנו, כולל אותי, אני אחראית על ששת ילדיי, שהיום הם בבית.

<ר"י: אומר לכם שהילד המאומץ הוא מדהים, מקסים, אבל גם שם לא היה לו מזל, ואני לא מאשימה אף אחד.

<ר"י: תפסיקו להאשים.

<ר"י: בגלל שנולדה לו אחות, והחליטו לדחוק אותו.

<ר"י: אני מבקשת עוד דבר אחד.

<ר"י: אם רוצים להתקדם בעולם הזה, קחו את אותם אנשים ביולוגיים שקשורים לנקודה הזאת, שחוו את החוויות האלה.

<ר"י: שבו אתם, ונבנה תוכנית אתם.

<ר"י: אחר כך זה מתפזר לכמה חלקים – עם הילדים המאומצים, מה שהילד שלי מספר לי, ועם ההורים הביולוגיים.

<ר"י: זה שלוש צלעות: אם ביולוגית, אם מאמצת וילד, וגם אמנה.

<ר"י: יופי שיש שם מה שאת אומרת.

<ר"י: זה לא מתאים לכל מי שאת אומרת.

<ר"י: זה לא אומר שאין עכשיו ילד שיושב ברחוב ומחכה לחיבוק.

<ר"י: אני בתור ילד בסיכון חיכיתי רק דבר אחד.

<ר"י: שאלו אותי: מה רצית?

<ר"י: חיבוק.

<ר"י: נשיקה.

<ר"י: זהו.

<ר"י: שיהיה האדם הנכון שייתן את זה במקום הנכון.

<ר"י: כן להוציא ילדים מהבית, אבל לתת להורים להיות שם, לתת גם להורים האלה כלים.

<ר"י: לא לתת להם להביא עוד ילדים לעולם, ואז הם נשארים כך.

<ר"י: גם הם לא אשמים.

<ר"י: אף אחד לא אשם.

<ר"י: כולם-כולם עצבניים, מטורפים, ומוציאים את כל התסכולים שלהם בגלל כל מיני חוקים במדינת ישראל.

<ר"י: סליחה.

<ר"י: ואגב, יש לי פה חוות דעת משפטית, שחשבתי שאני לא נורמלית אולי למה שעברתי בחיים שלי.

<ר"י: 11 אחים, בנים ובנות, אונס והכול, ורציתי רק לראות אם באמת עברתי מה שעברתי, ותדעי לך שבחוות הדעת היה כתוב משפט שעד עכשיו אני מתה ממנו - עובדים סוציאליים צריכים נורא להיזהר כשאומרים: לאותם ימים נשרף התיק ונגנז, ואין לי שום מידע.

<ר"י: אז מה זה אומר, שהילד שנמסר לאימוץ, שרפתם אותו?

<ר"י: מבחינתי זה מה שזה אומר.

<ר"י: תיזהרו בפה שלכם.

<ר"י: תעברו הכשרות.

<ר"י: זה הדבר הראשון שצריך לעשות – הכשרות בכל הלשכות; לא רק בתוך שירות למען הילד ולא בקהילה וכמה תוכניות יש במדינה הזאת, והנה רואים ששום דבר לא מצליח.

<ר"י: בני אדם אנחנו צריכים להיות קודם.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, ר', גם על הדברים, שכואב מאוד לשמוע אותם, אבל תודה שהתעקשת לספר אותם.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שזה מתכתב עם הרבה מאוד דברים שעלו פה בשולחן – גם סביב ההדרכה, גם סביב הנושא עוד לפני שאנחנו הולכים לשיניים ולדברים החומריים – הדברים האלה צריכים חיבוק, בבסיס, ואת התמיכה ואת החום, ולהרגיש שייכים, כדי שהם באמת יוכלו לצמוח במקום שאנחנו שולחים אותם אליו.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מאוד רוצים להאמין שהם ילדים רגילים, ושאם נתייחס אליהם רגיל, הכול יהיה בסדר, אבל הם לא.

יפעת שאשא ביטון: הם צריכים יותר, ונכון שלהיות הורה לילד ביולוגי זה אחר מלהיות הורה לילד מאומץ, גם מבחינת הכלים והמשאבים הרגשיים שאנחנו צריכים להעניק להם.

יפעת שאשא ביטון: יודעים – גם לך אומר את זה.

יפעת שאשא ביטון: את צודקת באלף אחוז.

יפעת שאשא ביטון: החוק של שנות הששים לא מתאים להיום, ולכן אנחנו עורכים פה שינויים, ואין ספק שצריך לפתוח את חוק האימוץ, ואמרנו שנשב.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו גם יודעים במה אנחנו רוצים לגעת ולפתוח את זה כדי להתאים את זה למציאות שבה אנחנו נמצאים, אבל גם יש לומר ביושר שהרבה מאוד דברים השתנו מאז, ואת מה שאמרתי עכשיו – זו לא חוכמה שלי.

יפעת שאשא ביטון: אני בטוחה שכל מי שיושב פה סביב השולחן, כולם מסכימים אתי וכולם יודעים את זה, והם ידעו את זה גם לפני שנכנסו הנה.

יפעת שאשא ביטון: אולי רק שמנו את זה על השולחן, ובקול זעקה גדול, כדי שנהיה יותר מודעים, וגם מי שסביבנו יהיה יותר מודע, אבל המודעות הזאת קורית לנו לפעולה.

יפעת שאשא ביטון: וזה אומר שאנחנו צריכים – אפילו לחשב מסלול מחדש לגבי כל הטיפול לגבי ילדים שיוצאים מהבית.

יפעת שאשא ביטון: אני רגע עוזבת את העניין, שהוא חשוב ודרמטי והוא דבר בפני עצמו, והוא לא לדיון אחד, של למה מוציאים ואיך מוציאים ואיך אנחנו יכולים להתנהל אחרת – אני משאירה את זה פה רגע, אבל כבר עשינו את זה.

יפעת שאשא ביטון: בואו ניקח אחריות על המעשים שלנו, על זה שלקחנו את הילד והוצאנו אותו החוצה.

יפעת שאשא ביטון: זה אומר שאנחנו צריכים לבנות – אני פה פונה למשרד הרווחה, ואני לא מוותרת על משרד החינוך, כי הוא חולייה מאוד משמעותית מבחינתי.

יפעת שאשא ביטון: הנושא של הדרכה – אני כבר בחלק מהסיכום – גם למשפחות אמנה וגם למשפחות שמאמצות, ליווי – כן.

יפעת שאשא ביטון: אם צריך לשנות בחקיקה, אני מוכנה לקחת את זה, למרות שכמו שאתם רואים, החוקים לא תמיד עושים את שלהם, אבל אם נצליח לבנות תוכנית שגם משפחות שמאמצות, יהיה להם ליווי ותהיה השגחה – לא מהמקום של אתם לא בסדר – אנחנו נבדוק שאתם בסדר, אלא ממקום שנלווה אתכם וניתן לכם את הקלים ונהיה שם במקומות שקשה, כי גם למשפחות מאמצות לא קל.

יפעת שאשא ביטון: גם ילד שמורד בזוג הורים שמאמץ אותו, כי הם לא הורים שלו, והוא יאמר להם: אני לא רוצה להקשיב לכם, אתם לא ההורים שלי בכלל, מי אתם בכלל – גם זה קשה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו צריכים לתת תמיכה וליווי גם להורים עצמם.

יפעת שאשא ביטון: כלומר יש פה מערכת שלמה שאנחנו חייבים לתמוך בה.

<ר"י: גם הפגיעה של החברה לאותם ילדים.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

יפעת שאשא ביטון: אני מסכימה.

ב"ד: להודיע לילדים בגיל 4.

ב"ד: זה דבר שהכי קשה לשמוע.

ב"ד: כשילד שומע בגיל 4, 5 – אתם לא ההורים שלי, אתם הורים מאמצים.

ב"ד: זה מה שהם אומרים להורים להגיד לנו.

יפעת שאשא ביטון: זה לא מדויק, ואני מסכימה, ויכול להיות שההורים שלך כשלו, אבל זה בדיוק המקום וזה בדיוק מתחבר למה שאנחנו אומרים ואמרתי לפני רגע – צריך פה ליווי והדרכה צמודים.

יפעת שאשא ביטון: נכון, זה דורש משאבים.

יפעת שאשא ביטון: בואו נדפוק על השולחן כשצריך, ונגייס אותם.

יפעת שאשא ביטון: יש תהליך שאתם עושים, וצריך להאיץ אותו.

יפעת שאשא ביטון: אני מוכנה לכתוב אותו ברחל בתך הקטנה, בואו נדרוש שיאיצו אותו.

יפעת שאשא ביטון: הסיפור של הייעוץ המשפטי – לידיה, אנחנו נפגשים בזה שוב.

יפעת שאשא ביטון: אני מקדמת חקיקה כדי שכל הורה וכל ילד שבאים להוציא אותו מהבית, יוכלו לקבל ליווי וייעוץ משפטי, כדי שהם יידעו בדיוק לאיזה מהלך הם הולכים, מה המשמעויות של המהלך הזה, מה הזכויות שלהם.

ב"ד: יש פה משהו שאמרה הגב' דליה.

ב"ד: אולי זה משהו שמשפיע על הילד, שמחליפים עובדים סוציאליים כל שני וחמישי?

יפעת שאשא ביטון: שנייה.

יפעת שאשא ביטון: הסיפור של הייעוץ המשפטי, לידיה, פוגש אותנו שוב, ואני חושבת שהוא עולה פה בקול גדול, כי אם ר' היתה מקבלת את הליווי והתמיכה המשפטית הזאת, מאוד יכול להיות שהיא היתה במקום אחר מבחינת החיים שלה.

<ר"י: החיים שלי התפספסו, בשלושים-ארבעים שנה שישבתי, והתחלתי לבכות, ולא עשיתי שום דבר בחיים שלי, אבל אני מנחה ונותנת הרצאות על עוני ועל חוויות אישיות, במטרה שהעולם יבין מה הם היו צריכים באותו רגע.

<ר"י: וגם האם הביולוגית צריכה לקבל כלים ותמיכה מיידית.

<ר"י: לא ייתכן שאם ביולוגית תישאר שם, והילד שלה בגיל 18: היי, מותק.

<ר"י: איפה?

יפעת שאשא ביטון: יש פה מסמך – אני כן רוצה להקריא פה קטע, בקשה של ילד מאומץ, שתבינו שאנחנו כנראה צריכים לשמוע אותם יותר, ויכול להיות שחלק מהתוכנית וחלק מהמהלכים – אורנה ודליה – צריך אולי לשבת עם קבוצה של הורים מאומצים ומאמצים – אגב, לא רק כאלה שלא הצליחו; גם כאלה שהצליחו, כדי שנוכל ללמוד אולי מאלה שזה עבד – מה היה שם ומה אפשר לקחת, ומאלה שזה לא עבד, איפה אנחנו צריכים לשים יותר את היד על הדופק.

יפעת שאשא ביטון: אני מרגישה שאנחנו חייבים להיכנס לעובי הקורה בכל הסיפור הזה כדי ללמוד אותו יותר.

יפעת שאשא ביטון: כתב ילד מאומץ: היעדר פיקוח על קטינים לאחר היותם באימוץ, ואני קורא למשרד הרווחה להרים את הכפפה ולבצע ביקורת פעם בשנה, עם דוח שיצורף ויישמר בתיק האימוץ.

יפעת שאשא ביטון: הביקורת צריכה לכלול את תנאי הסביבה של המאומץ, שיחה עם הוריו המאמצים ועם המאומץ עצמו ביחד ולחוד.

יפעת שאשא ביטון: במידה ויש בעיות, לערב את הרווחה המקומית, ובעת הצורך את גורמי אכיפת החוק.

יפעת שאשא ביטון: זיכרו – טובת הילדים היא מעל הכול.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שיש בזה הרבה.

יפעת שאשא ביטון: הילדים קוראים לנו להיות שם, ומחובתנו להיות שם.

יפעת שאשא ביטון: שוב – אם צריך מהלך חקיקתי, אני בהחלט מוכנה לסייע, ואם אפשר לעשות את זה בדרך אחרת, אני גם מוכנה לסייע.

יפעת שאשא ביטון: בכל דרך שנוכל למצוא את הפלטפורמה שנכונה, את המסגרת שנכונה לנו לתת לילדים האלה ולמשפחות האלה, אני רוצה שזה ייצא מכאן מהוועדה.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לסיים עם משרד החינוך.

יפעת שאשא ביטון: אני מתנצלת בפני מי שלא הספיק לדבר.

<לידיה רבינוביץ: גם חשוב לנו – בגלל שהנושא של המגזר הערבי לא קיבל פה שום ביטוי, להגיד משפט.

יפעת שאשא ביטון: אתן, אבל במשפט, כי אנחנו הרבה אחרי הזמן.

יפעת שאשא ביטון: קודם כל, משרד החינוך.

יפעת שאשא ביטון: אולי בגלל שאני באה מהמערכת, אני מרגישה שיש שם איזושהי מחויבות, כי זו תפישת העולם שלי, אבל אני מרגישה שאתם פקטור מאוד משמעותי.

יפעת שאשא ביטון: אתם פוגשים את הילדים.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו פוגשים אותם כל בוקר.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו יודעים שזה לא רק היועצת של בית הספר; זה מחנכים, זה אנשי חינוך.

יפעת שאשא ביטון: כולם כבר מקבלים את הכלים וההכשרות או אמורים לפחות, לקבל כלים והכשרות כדי לזהות את המצוקות של ילדים שמגיעים אלינו לכיתה.

יפעת שאשא ביטון: אני מרגישה שאתם חייבים להיות חוליה שעוזרת לנו באיתור המצוקה של אותם ילדים מאומצים.

יפעת שאשא ביטון: אני לא יודעת אם מותר להגיד היום לפי החוק, לדווח למשרד החינוך, אולי באמצעות מה שאנו מקדמים עם דוח וינטר על ילדים בסיכון, אולי כן שווה לבדוק את העברת המידע גם בעניין הזה, אבל שמערכת החינוך תהיה קשובה לילדים האלה, כדי שנוכל לעזור להם.

יפעת שאשא ביטון: מאוד יכול להיות, שאם היינו מצליחים לאתר את הילדים האלה במצוקות שלהם בתוך המערכת, יכולנו לחסוך הרבה מאוד סבל.

ב"ד: אני רוצה לומר – יש מורות שפוחדות, כי המורה הזאת שגידלה את הילדים שלי, שפרנסה אותם – היא פוחדת לדבר.

יפעת שאשא ביטון: לכן אנחנו פונים למערכת החינוך – כדי שמערכת החינוך תהיה מגויסת, כדי שמערכת החינוך תבין שהיא חלק מההתגייסות הזאת ומהמאבק הזה ומהניסיון לעשות פה קצת יותר טוב.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

<אלה אלגרסי: קודם כל אומר שמול הסיפורים האישיים והבקשה קודם כל להיות בני אדם, אני חושבת שכל דבר אחר שאגיד עכשיו, הוא קטן יחסית, אבל כן אומר שני דברים: אחד, אנחנו משתדלים ככל הניתן להכשיר את אנשי החינוך לזהות ולאתר ילדים בסיכון, ולהגיד שלצערי הרב, יש במערכת הרבה מאוד ילדים בסיכון, גם כשהם לא קשורים לאמנה ולאימוץ.

<אלה אלגרסי: אנחנו באמת משתדלים לעשות ככל יכולתנו, וגם לומר שבשנים האחרונות התוכנית הלאומית של ילדים בסיכון – 360, שהרווחה מובילה – באה גם לתת מענים בתוך בית הספר לילד הספציפי וגם לנסות לאתר אוכלוסיות, אבל שום מענה בתוך בית הספר לא יכול להיות במקום המענה שישנו בחוץ לילד.

<אלה אלגרסי: הוא יכול לקבל בבית הספר טיפול, הוא יכול להיות חלק מקבוצה שמקבלת טיפול.

<אלה אלגרסי: אני חושבת שזה מורכב, ואם נהיה כולנו בני אדם ונהיה כולנו רגישים, אולי נוכל להרחיב את היכולת לראות את זה, לזהות וגם לצעוק את הצעקה שצריך לצעוק, כמובן.

<אלה אלגרסי: לומר מילה על הפנימיות, ששם – שוב, תמיד יהיו המקרים הקשים, אבל הפנימיות הן המקום שכן יש שם הרבה אנשים שמטפלים, עובדים סוציאליים שנמצאים בכל הפנימיות.

<אלה אלגרסי: אני חושבת שיש אחריות מאוד גדולה לגדל אזרחים ואנשים שהם חסרי עורף משפחתי, ולתת להם בדרך צידה לדרך וליווי, ותמיד אפשר לעשות יותר כמובן, אבל זה משהו מאוד משמעותי.

<אלה אלגרסי: אסיים דווקא עם משהו אישי.

<אלה אלגרסי: במהלך השנים שבהן הייתי עדיין בבית ספר, פגשתי הרבה משפחות שאימצו ילדים, שהיו במצוקה מאוד גדולה, כי היה מאוד קשה עם הילדים המאומצים.

<אלה אלגרסי: הם לא ידעו וגם אני לא תמיד ידעתי מה לומר.

<אלה אלגרסי: אני גם חושבת שיכול להיות לנו ידע מצטבר, מהשלושים-ארבעים שנים האחרונות, שצריך ללמוד אותו ולפתח פה תפישות.

<אלה אלגרסי: זה שעמותות וגופים שעושים עבודת קודש, מפתחים לעצמם כל מיני פתרונות, זה נהדר.

יפעת שאשא ביטון: לא מספיק.

<אלה אלגרסי: אבל אני חושבת שיש פה סוגיה של הדרכת הורים.

<אלה אלגרסי: תיארת את זה מקסים – להיות הורה לילד ביולוגי ולהיות הורה לילד מאומץ, זו לא אותה חוויה.

<אלה אלגרסי: צריך ללמוד את זה.

<אלה אלגרסי: צריך ללמוד מה עושים, וגם בית ספר צריך ללמוד מה הוא עושה מול ההורים האלה.

<אלה אלגרסי: ההורים האלה היו מולי חסרי אונים, ואני הייתי יחד אתם בהקשבה לקושי, וגם עם הקושי של הילדה, אבל לא בהכרח ידענו מה לעשות עם זה.

<אלה אלגרסי: אני חושבת שזה המקום שצריך.

<ג': יש תוכנית לקהילה ותוכנית למערכת החינוך.

<אלה אלגרסי: מעולה.

<אלה אלגרסי: צריך ללמוד.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו גם נגיש בהמלצות בפנייה למשרד החינוך, שמשרד החינוך יהיה עם היד על הדופק.

יפעת שאשא ביטון: אני יודעת שלפי החוק, אסור להעביר מידע על ילדים מאומצים למערכת החינוך – נכון, או אני טועה?

<אלה אלגרסי: תלוי בהורים.

יפעת שאשא ביטון: הן יודעות מה שאלתי.

יפעת שאשא ביטון: במשפט, בבקשה.

ש"א: אשתדל לתמצת.

ש"א: אוותר על הסיפור האישי שלי – נאמרו פה מספיק סיפורים שיכולים להעיד על מצבנו.

ש"א: אבוא דווקא לפן הלוגי דקה לפני האימוץ, דקה לפני ששולחים ילד לאימוץ, ואת זה למדתי מאמי המאמצת, שעברתי אתה הרבה חוויות, ובסוף הצלחנו רק בגיל 39 המאוחר שלי, להגיע לאיזשהו קלוז'ר ולחוויה הורית, אני והיא, ולמדתי את זה ממנה.

ש"א: הפער בין הציפייה של ההורה לבין מה שהוא מקבל, הוא עצום ברמה שאין לתאר.

ש"א: הוציאו אותי מהבית של אמי הביולוגית, ובצדק.

ש"א: אין לי טענה על ההוצאה.

ש"א: הוציאו אותי כי היו צריכים להוציא אותי, בגיל 6, והעבירו אותי למשפחה שעל פניו, בדיעבד, אם היו נותנים לה את הכלים, הדברים היו יכולים להיראות אחרת לגמרי, אבל הם קיבלו אותי, נפש פצועה, נפש פגועה, ילדה שעברה חווית נטישה רק לפני דקה, בקריעה, שעד היום אני זוכרת אותה, למשפחה שאני עכשיו אמורה לקרוא לאמא – אמא, והיא בציפייה שאקרא לה אמא, ואין אף אחד שידריך.

ש"א: ועוד כמה שנים קדימה, כשאתה כבר מגיע כמאומץ בוגר – וכל זה חוויות מצטברות, ולדעתי גם כל זה, מה שיוצר את החוויה המאוד קשה – אתה מגיע כמאומץ מתבגר לזכות שלך הבסיסית, לדעת מי אתה.

ש"א: אני הגעתי לזכות שלי הבסיסית בגיל 18.

ש"א: רציתי לפתוח את תיק האימוץ.

ש"א: בזמנו לא נתנו לי, כי יש לי אחות תאומה, תודה לאל, שאומצה יחד אתי, והיא לא היתה מעוניינת באותו שלב לפתוח את תיק האימוץ.

יפעת שאשא ביטון: צריך לפתוח את הסוגיה הזאת.

ש"א: גם שם נתקלתי בקשיים.

ש"א: אני היום בת 42, ועד היום לא נתנו לי לפתוח את תיק האימוץ.

יפעת שאשא ביטון: אורנה, זה מותר לפי חוק?

<אורנה הירשפלד: החוק קובע, שלמאומץ יש זכות לפתוח את תיק האימוץ, ואנחנו עומדים על כך, לתת למאומץ לפתוח את תיק האימוץ.

יפעת שאשא ביטון: שבי אתנו אחר כך.

ב"ד: אני הלכתי לבית משפט, ולא נתתם לי את שם האמא.

ב"ד: קוראים לה רחל.

ב"ד: אלוקים.

ב"ד: כמה- - -

יפעת שאשא ביטון: סליחה.

יפעת שאשא ביטון: מה החוק קובע?

ב"ד: מה יקרה אם אדע שקורים לה רחל?

<משכית בנדל: אני משכית, אני מהאגודה לזכויות האזרח.

<משכית בנדל: אני רוצה רק לומר מילה אחת לגבי מה החוק קובע.

<משכית בנדל: חוק האימוץ לא מתייחס לתיק האימוץ; הוא מתייחס לעיון בפנקס האימוצים.

<משכית בנדל: בעיקרון מאומץ יכול להגיש בקשה לעיין במרשם, אבל מי שמאשר או לא מאשר הוא פקיד סעד, והוא יכול לפנות לבית המשפט, אם לא נראית לו ההחלטה.

<משכית בנדל: בית המשפט יפסוק על בסיס תסקיר של פקיד סעד, ובסופו של דבר- - -

ב"ד: - - -

יפעת שאשא ביטון: הם לא נגדכם.

יפעת שאשא ביטון: הם מהאגודה לזכויות האזרח, אז בואו.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו לומדים את זה.

<משכית בנדל: כיום אין זכות קנויה בחוק לדעת מי הוריך המולידים.

יפעת שאשא ביטון: יטופל.

ש"א: כשאמא שלי עשתה את התעוזה, כי היא אריסטוקרטית מאוד, מה לעשות, אבל זאת אמי המאמצת, ואני מקבלת אותה היום באהבה – עשתה את הצעד האמיץ מאוד מבחינתי, בהיכרותי אתה, לבוא ללשכת הסעד ביפו-תל-אביב, ולשאול אותם – סליחה, לשירות למען הילד – זאת הילדה, זאת הצרה – כך היא קראה לי, אבל מה לעשות – הייתי צרה – זאת אני, מה עושים?

ש"א: נתנו לה פתרון אחד: לשים אותי במוסד לפגועי נפש.

ש"א: אני רוצה שמישהו כאן יסתכל ויגיד לי שאני פגועת נפש.

ש"א: לא בתעסוקתי, בחכמתי, לא בשכלי – אני לא פגועת נפש.

ש"א: סלחו לי, חבריי, אני גם מסרבת להיקרא נכה.

ש"א: אני לא נכה.

יפעת שאשא ביטון: גם אני מסרבת.

ש"א: יש לי ילדה שיש לה מעקב צמוד בבית הספר כלקות למידה, ואני לא מבינה, איך ילד לקות למידה יכול לקבל ועדת השמה פעם בשנה שתעקוב אחריו ותיתן לו את כל הצרכים, אבל ילד מאומץ לא יכול לקבל את הדבר הפשוט הזה?

ש"א: ועדה פעם בשנה שתבחן היכן זה עומד, איך היחסים בין ההורים.

יפעת שאשא ביטון: זה מתחבר גם למסמך שקיבלנו של ילד מאומץ, שהוגש לוועדה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה על הדברים.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, במשפט.

א"ש: גם אני ילד מאומץ.

א"ש: אני רוצה להתייחס למשהו שעד כה לא עלה, ממש בקצרה.

א"ש: במקרה שלי, הייתי בן 17.

א"ש: אמי הביולוגית היתה חולה בסרטן ריאות בשנת 2000.

א"ש: נפטרה.

א"ש: מה עשה משרד הרווחה כדי להודיע לי על מחלתה, על פטירתה?

א"ש: כמה שווה פגישה אחרונה בינינו, כשהיא שכבה בייסוריה על ערש דווי?

א"ש: כמה שווה מסע ההלוויה והזכות שלי – הזכות היא שלי, לקבור את אמי הביולוגית?

א"ש: מה עשתה המשפחה שלה ועל מה החתימו אותה, שהיתה זקוקה לעזרה שלי בנשימותיה האחרונות?

א"ש: גם אבי הביולוגי נפטר, כשהייתי יותר צעיר.

א"ש: מסתבר שהם היו גרושים.

א"ש: אני בא פה עם הצעה קונקרטית, והיא קצרה מאוד – שתיים ורבע שורות: הצעתי לבית המחוקקים הנכבד – חוק סימון תעודות זהות והודעה לילדים הביולוגיים על מחלות סופניות.

א"ש: הסימון יהיה בכוכביות, כמספר הילדים, וכך בתי החולים יידעו שיש ילדים מאומצים, ויפנו למשרד הרווחה, שיפעל לאתרם.

א"ש: כך יגיעו לילדים האלה.

א"ש: זו הזכות שלי.

א"ש: לא של מדינת ישראל ולא של אף אחד, לקבור את אמא שלי.

א"ש: כמה שווה הפגישה הזאת?

א"ש: אני כבר לא מדבר על הקניין שהמשפחה הביולוגית גנבה כשאמא שלי היתה על ערש דווי, על דירה שנגנבה מהמשפחה שלנו.

יפעת שאשא ביטון: לסוגיית הרכוש לא ניכנס.

יפעת שאשא ביטון: קראתי את כל הפנייה שלך, מראשיתה ועד סופה.

א"ש: יענו לי היועצים המשפטיים של משרד הרווחה.

יפעת שאשא ביטון: יש בפנייה שלך בהחלט נקודות שדורשות התייחסות.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לסגור את הדיון, אבל אעשה משהו שהוא לפנים משורת הדין.

יפעת שאשא ביטון: נכון שהתחלתי לומר המלצות ולתת קווים מנחים, אבל אני מרגישה שזה לא מספיק, ושזה לא מה שנכון לעשות.

יפעת שאשא ביטון: אני מרגישה שהדבר הנכון לעשות כדי לפתוח את כל הסוגיה הזו בכלל, בעיקר הסוגיה הכבדה של האימוץ וכל הדברים שאנחנו מגלים כאן בדרך, זה שנקיים פגישה מקצועית, רק אנחנו.

יפעת שאשא ביטון: זה אורנה, דליה, לידיה, המועצה לשלום הילד.

יפעת שאשא ביטון: נשב, ננתח את כל מה שעלה פה בדיון וכל מה שדורש התייחסות.

יפעת שאשא ביטון: גם יצאנו כל פעם לכל מיני מקומות שמורכבים כשלעצמם, וננסה לראות איך אנחנו נותנים מעטפת שהיא אחרת ממה שהיא היום, שהיא יותר טובה – איך אנחנו עוזרים לכם.

ב"ד: להגיד לנו אמת.

ב"ד: רק לומר לילד המאומץ את האמת.

יפעת שאשא ביטון: הכול.

יפעת שאשא ביטון: תאמינו לי, זה עלה בתחילת הדיון, ואת צודקת באלף אחוז.

ב"ד: הם משקרים.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא מאשימים עכשיו.

ב"ד: זו עובדה.

יפעת שאשא ביטון: יש פה בעיות.

יפעת שאשא ביטון: הן אפילו הרבה יותר חמורות ממה שאתן מעלות עכשיו.

יפעת שאשא ביטון: לכן אני גם אפילו לא מסכמת כמו כל דיון, ואומרת מה אתם תעשו ומה הם יעשו.

יפעת שאשא ביטון: אני מרגישה שאנחנו ממש רק נגענו בדברים.

יפעת שאשא ביטון: ההמלצה היחידה שתצא מהוועדה, שנשב בצוות מקצועי.

יפעת שאשא ביטון: אתייעץ אתכם, גם אם יש מישהו נוסף ששווה להביא, מייעוץ משפטי.

<שירן בן דןד עוזרי: נשמח.

יפעת שאשא ביטון: נחשוב, אולי כן נביא נציגים – אולי לא בדיון הראשון, אבל אחר כך, אני כן חושבת שהכוח של המאמצים והמאומצים הוא כוח חשוב שאנחנו יכולים ללמוד ממנו – שוב, ממקום של ללמוד.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא באים שום לספר את כל התחלואים שיש בסיפור הזה, ומשם נראה איך אנחנו מתקדמים הכי טוב, באמת ממקום של לעזור.

<לידיה רבינוביץ: אפשר לבקש שני משפטים לעניין הסוגיות שהן ספציפיות למגזר הערבי בהשמה חוץ ביתית?

יפעת שאשא ביטון: נעלנו את הדיון, אבל תגישי לי ונתייחס לזה.

יפעת שאשא ביטון: אני מתנצלת.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, הישיבה נעולה.