הוועדה המיוחדת למאבק בנגעי הסמים והאלכוהול, כנסת 20, פרוטוקול מספר 89, 2017-07-13 10:00

תמר זנדברג: בוקר טוב לכולם ולכולן.

תמר זנדברג: אני מתכבדת לפתוח את ישיבת הוועדה שהיום מתקיימת כסיור בקהילה הטיפולית 'אילנות'.

תמר זנדברג: זה זמן טוב להודות לכל העוסקים במלאכה, ליושב ראש, שלא נמצא איתנו, ולמנכ"ל, על האירוח ועל ההזמנה.

תמר זנדברג: נמצאת איתנו חברת הכנסת מירב בן ארי, אני תמר זנדברג, יושבת ראש הוועדה, אנחנו באמת מסיירות הרבה ומירב היא סיירית מתמידה ובאמת גם מאוד פעילה בכל תחומי הרווחה והחינוך, אבל ספציפית בתחום שלנו יש לנו שותפות מאוד טובה שכבר היו לה גם כמה הצלחות ועוד כמה דברים בדרך.

תמר זנדברג: אז אנחנו נתחיל מהצגה שלך, אבי, ואנשי המקצוע, מי שבחרתם.

תמר זנדברג: היום הזה מורכב משני חלקים.

תמר זנדברג: פה אנחנו נשמע מכם, וגם יש לנו פרוטוקול, אז כדי להקל על כל הדברים וכל דברי ההצגה ומה שאתם רוצים שנדע באופן כללי, כמובן גם באנו לפה כדי לראות, אחרת היינו יכולים לעשות את זה בכנסת, אז אנחנו כמובן נשמח שנשאיר מספיק זמן כדי לגם לפגוש את המטופלים, שזה דבר שמאוד חשוב לנו תמיד, וגם לראות את העבודה שלכם בשטח.

תמר זנדברג: בבקשה.

מירב בן ארי: חשוב כשבאים מטופלים להגיד להם שיש פרוטוקול.

תמר זנדברג: כן.

אבי דיכטר: אנחנו עושים את זה בראשי תיבות.

תמר זנדברג: בסדר, אין בעיה.

תמר זנדברג: אז אני אגיד את זה, יש איזה סעיף פרוטוקול, שאין לי אותו כרגע, אבל לפי תקנון הכנסת מי שמבקש לחסות את השם נגיד את זה בתחילת דבריו והשם לא יירשם בפרוטוקול, רק הדברים.

תמר זנדברג: אני אומרת את זה בפתח הישיבה ומי שרוצה יגיד את זה בתחילת הדברים.

אבי דיכטר: בסדר.

אבי דיכטר: צהריים טובים, ברוכים הבאים.

אבי דיכטר: שמי אבי ריכטר, אני מנכ"ל העמותה, העמותה נקראת 'בית אור אביבה'.

אבי דיכטר: שלום.

תמר זנדברג: שלום.

תמר זנדברג: נעים מאוד.

<יורם יאיר: אמרו לכם ברוכים הבאים?

תמר זנדברג: כן, בדיוק אנחנו עכשיו התחלנו לברך ולהתברך.

אבי דיכטר: התחלתי ואמרתי שאנחנו מקדמים אתכם בברכה ואני שמח על ההיענות להזמנה לביקור.

אבי דיכטר: לפני שאני אציג את העמותה אני אבקש להגיד דברי ברכה.

<יורם יאיר: מה, אתה קובע מה אני אגיד?

<יורם יאיר: יאללה.

אבי דיכטר: אני הולך על דרך החיוב.

<יורם יאיר: הוא יכול להתאים לפוליטיקה, הוא מזמין את הדובר ואומר לו גם מה להגיד.

<יורם יאיר: בסדר.

<יורם יאיר: אז קודם כל אני באמת שמח שהגעתם לכאן ואני פה 20 שנה, מרגע שהשתחררתי, יושב ראש של העמותה הזאת וזו בהחלט תקופת זמן שמאפשרת לי פרספקטיבה ועברתי הרבה מאוד תהליכים פה בעמותה עם שלוש קהילות, עכשיו כבר יותר, אבל גם ב'אילנות', גם ב'הר טוב', יש לנו גם את קהילת שילוב, של תחלואה כפולה, שהייתה ממוקמת בשער מנשה והעברנו אותה לכאן, אתם תדברו על זה אחר כך, זה בהחלט ניסיון מעניין.

<יורם יאיר: יש לנו קהילה נוספת ב'הר טוב', יש לנו גם קהילת 'אביבים' עכשיו.

<יורם יאיר: היה לנו גם במקום שאתם יושבים פה קהילת אימהות, אימהות מסוממות, שבאו לעבור כאן את הטיפול ולפני כארבע שנים משרד הרווחה החליט לסגור את זה, אמרו שיבואו בתוך שנה עם פתרון, שנה וחצי, הם ימצאו את המודל הנכון ומאז אנחנו, לצערי, בלי פתרון לנושא הזה.

<יורם יאיר: זו בעיה כאובה וכל פעם פונים אליי ואין לנו מענה.

<יורם יאיר: זהו, בסך הכול אני רוצה להגיד שאנחנו בשנים האחרונות הגענו לשיתוף פעולה מאוד פורה, הן עם משרד הרווחה והן משרד הבריאות, שהם שני המשרדים שאחראים על הפעילות שלנו מבחינה מקצועית.

<יורם יאיר: מלאכת קודש, הצלת נפשות, ללא שום הגזמה.

<יורם יאיר: זה מה שיש לי להגיד לכם.

<יורם יאיר: חשוב מאוד שתתרשמו, תראו איזה קהילה יפה, זה חשוב.

<יורם יאיר: בהרבה מאוד מאמצים העמותה שומרת את הקהילה הזאת, משקיעים פה הרבה מאוד כדי שהדיירים יקבלו את הטיפול הכי טוב, את האווירה הכי טובה, את התנאים הכי טובים ואני חושב שהתוצאות מדברות בעד עצמן.

<יורם יאיר: את זה באתם לשמוע, אז אני באמת לשמוח שיש לי את ההזדמנות לפגוש אתכם.

<יורם יאיר: התפניתי קצת את עיסוקיי כדי לבוא, עשיתם סבב היכרות?

תמר זנדברג: בדיוק התחלנו.

<יורם יאיר: לא עשיתם?

אבי דיכטר: בדיוק התחלנו ואתה נכנסת.

תמר זנדברג: דברי הפתיחה היו שלך.

<יורם יאיר: טוב.

תמר זנדברג: תודה רבה, תודה שהצטרפת עלינו ותודה על העבודה שאתם עושים.

תמר זנדברג: אבי.

אבי דיכטר: אז אני אחזור על הדברים שלי.

אבי דיכטר: העמותה נקראת 'בית אור אביבה' והיא נקראת על שם גברת שקראו לה אביבה נג'ר ז"ל.

אבי דיכטר: אביבה נג'ר ובעלה, עמיאל, הם אלה שיזמו את הקמת הקהילה הטיפולית הראשונה ב-1987, הקהילה הראשונה הוקמה תחת אל-סם במושב נחם, במטה יהודה, וב-1990, כשהעמותה הוקמה הקהילה הראשונה עברה ממושב נחם, כי המושב הקיא את הקהילה, הוא לא רצה אותה בתוך המושב והיא עברה לאזור התעשייה הר טוב א'.

אבי דיכטר: היום העמותה מפעילה שני מרכזים, מרכז אחד באזור תעשייה הר טוב א', שבו פועלת קהילה טיפולית לגברים מגיל 17 והלאה בהיקף של 48 מיטות והוסטל שיקומי לדרי רחוב והתמכרויות, בהיקף של 36 מיטות.

אבי דיכטר: התכנית של הקהילה היא לשנה בקהילה, הטיפול הוא בתנאי פנימייה, 24/7, עם פיקוח של מדריך בלילה, עם צוות רב מערכתי, רופא, פסיכיאטר, אחים, אחיות, עובדים סוציאליים, קרימינולוגים ומדריכים טיפוליים, שברובם הם בוגרי הקהילה ומטפלים משלימים, תרפיות, חוגים והמנהלות עוד ירחיבו על זה.

אבי דיכטר: המסגרת השנייה שפועלת בהר טוב זה הוסטל דרי רחוב והתמכרויות ל-36 מטופלים למשך שנה, באוריינטציה תעסוקתית.

אבי דיכטר: מדובר על אנשים שעברו טיפול, אבל הם צריכים החזקה ושיקום בעיקר תעסוקתי כלכלי והמיקום של הקהילה בתוך אזור התעשייה וההיכרות רבת השנים שלנו עם המעסיקים מאפשרת לנו את הקשר עם המפעלים ואת ההשמה המיידית לעבודה מותאמת.

אבי דיכטר: לא כל אחד יכול לעשות עבודה רגילה ועל זה תרחיב אולגה, מנהלת הקהילה בהר טוב, את הדברים.

אבי דיכטר: אז אם ב-1987 קמה קהילת 'הר טוב', ב -1989 קמה קהילת 'אילנות' פה.

אבי דיכטר: אני יכול לספר לכם שהיה מאבק על השטח בין גופי ביטחון לגופים אחרים ובסופו של יום הרשות למלחמה בסמים, שהוקמה באותה עת, היא קיבלה את המקום ואנחנו מחזיקים במקום מטעם הרשות, כל עוד המוסד הוא מוסד לשיקום נפגעי סמים.

אבי דיכטר: בין 1993 עד 2012 פעלה פה, וקודם לכן במבנה אחר, יחידת האימהות והילדים.

אבי דיכטר: יחידת האימהות והילדים פעלה במודל שהאמא הגיעה לטיפול בקהילה, הייתה מספר חודשים בקהילה, כשהיא הוכיחה יכולות של אימהות הביאו לה את הילדים מאותם מקומות שהם היו, אם זה משפחת אומנה או כל סידור אחר.

אבי דיכטר: זה פעל במשך הרבה מאוד שנים, היו הרבה סיפורי הצלחה.

אבי דיכטר: זה נסגר כי למשרד הרווחה היו הרבה מאוד דילמות בתוך עצמו, האם זה נכון שיחידה כזאת תעבוד לצד קהילה טיפולית של גברים ובסופו של יום זה נסגר.

אבי דיכטר: אנחנו יודעים שאמור להיות מכרז ב-2018 על המודל של הפעלה של יחידה כזו.

אבי דיכטר: בשנת 2008 פתחנו את התחלואה כפולה, את הקהילה לתחלואה כפולה.

אבי דיכטר: בהתחלה פה בתוך 'אילנות' - - -

<יורם יאיר: לפי דרישה של משרד הבריאות והרווחה ביחד, די בחשש, אבל - - -

תמר זנדברג: כן, זה מוכר לנו.

אבי דיכטר: החשש שיאיר מדבר עליו הוא בעיקר בדימוי, בדימוי של העמותה, של הקהילה.

אבי דיכטר: ואז במחשבה ראשונה אמרנו שנפעיל את זה בתוך בית חולים לנפגעי נפש, בשער מנשה, ושכרנו מבנים ועד סוף 2012 הפעלנו את זה בתוך שער מנשה.

אבי דיכטר: ואז הגענו לדילמה, סגרנו פה את יחידת האימהות, שפעלה פה במבנים האלה, ושאלנו את עצמנו אם זה נכון להביא את התחלואה הכפולה לפה, שוב, דימוי, תדמית.

אבי דיכטר: אבל גם הדימוי של המטופלים, כשהם היו בתוך שער מנשה, הוא היה דימוי של נפגעי נפש ואמרנו שפה אולי הדימוי שלהם, ליד אנשים בריאים - - - ובסוף החלטנו להעביר את זה לפה.

אבי דיכטר: עם שיקולים נוספים גם.

אבי דיכטר: ב-2012, לבקשת משרד הרווחה, כשנסגר הוסטל 'אביבים' אצל מפעיל אחר אנחנו נענינו לאתגר ופתחנו את הוסטל 'אביבים', שהוא הוסטל דרי רחוב והתמכרויות, 36 מיטות, בתוך קהילת 'הר טוב'.

אבי דיכטר: דיברתי על האוריינטציה התעסוקתית.

אבי דיכטר: מודל ההפעלה של הקהילה הוא מודל של ניהול עצמי של מטופלים, בעצם המטופלים משלבים על פי הוותק שלהם בקהילה ומקבלים תפקידים ובסופו של יום הם קוראים למקום הזה בית והם מנהלים את הבית, כמובן בפיקוח, בפיקוח של מטופלים יותר בוגרים, בפיקוח של בעלי תפקידים בתוך הקהילה, מדריכים ועובדים סוציאליים.

תמר זנדברג: אבל זה עדיין במתכונת של קהילה טיפולית, זה לא הוסטל.

אבי דיכטר: חד משמעית.

תמר זנדברג: כמה זמן שהייה פה של מטופלים?

אבי דיכטר: אז אני אלך על הזמנים.

אבי דיכטר: אם אנחנו מדברים על הקהילות, קהילת 'אילנות' וקהילת 'הר טוב', שהן מאוד דומות, זה עד 12 חודשים בקהילה.

אבי דיכטר: יכול להיות גם טיפול מקוצר וזה אינדיבידואלי ומותאם מטופל, זה גם יכול להיות שמונה-תשעה חודשים וגם לפעמים פחות, ועד שישה חודשים בהוסטלים.

אבי דיכטר: אנחנו מפעילים שני הוסטלים, דירות הוסטל בבית שמש ודירות הוסטל בכפר סבא.

אבי דיכטר: המטופל מסיים פה את שלב הקהילה, שזה שלב ג', והמנהלות ידברו קצת על השלבים.

תמר זנדברג: מה אחוז המעבר מהקהילה להוסטל?

<מירה כהן: בעבר זה היה באופן אוטומטי, כל המטופלים שהיו מסיימים את הטיפול היו עוברים באופן אוטומטי להוסטלים, עם המכרז החדש של 2016 בעצם אנחנו הולכים על חניכה אישית, תכנית אישית לכל מטופל ובעצם כבר בתחילת הטיפול שלו ולאורך כל הדרך אנחנו עושים בקרה ובדיקה ומחליטים מי מהמטופלים ממשיך בהמשך אחר כך להוסטל, מי חוזר אחר כך למקום מגוריו, מי ממשיך לדירות המשך.

<מירה כהן: גם לפי הצרכים שלהם, גם על פי הרצונות שלהם וגם על פי המקום שיש לנו.

<מירה כהן: כמות המכסות של ההוסטל הצטמצמה באופן משמעותי ואנחנו צריכים לקחת את זה בחשבון.

אבי דיכטר: בדיוק, אני אחדד.

אבי דיכטר: כמות המיטות שאנחנו יכולנו לזכות בה, לא כי אנחנו לא היינו טובים, אלא כמות המיטות שהוקצתה לקהילה של 48 מטופלים היא שבעה מטופלים בהוסטל, בעבר זה היה 14.

אבי דיכטר: זאת אומרת היום, כתוצאה מהקצאה של מכסות קהילה מול הוסטל, לא כל מטופל שמסיים את הקהילה יילך להוסטל, או שהוא יילך לתקופה יותר מקוצרת.

תמר זנדברג: לאיזה תקופה?

אבי דיכטר: של שלושה חודשים ולא שישה חודשים.

תמר זנדברג: מבחינת

תמר זנדברג: כם כאנשי מקצוע, בהיבט הטיפולי, זה פגיעה משמעותית?

אבי דיכטר: בוודאי.

<אולגה בן אדיבה-חדד: משמעותית ביותר.

<אולגה בן אדיבה-חדד: אנחנו ראינו בהוסטל שלב המשך של הקהילה לכל דבר, כלומר ממש חלק אינטגרלי של הטיפול.

אבי דיכטר: אולגה היא מנהלת קהילת 'הר טוב'.

תמר זנדברג: ההוסטל, מבחינת תקצוב, העמותה מפעילה את ההוסטל?

אבי דיכטר: התקצוב הוא שונה.

תמר זנדברג: אבל העמותה היא מפעילה את ההוסטל לכל דבר?

אבי דיכטר: העמותה מפעילה את כל המסגרות, את שני המרכזים ואת ההוסטלים ובכל מרכז יש מנהלת מקצועית שהיא מפעילה את המרכז שלה.

מירב בן ארי: ומי שותף שלכם מהמדינה, רווחה, בריאות?

אבי דיכטר: זה פונקציה של הרישיון, הרישיון שלנו פה הוא רישיון משולב, אז הרגולטור שלנו זה רווחה-בריאות, כשהכסף מתוקצב פה רק רווחה, מי שמשלם לנו זה רק רווחה.

אבי דיכטר: ב'הר טוב' הרישיון הוא רישיון סוציאלי, הרגולטור שלנו הוא רק רווחה ושם מי שמשלם זה רווחה.

מירב בן ארי: אז מה משרד הבריאות?

מירב בן ארי: לא הבנתי.

מירב בן ארי: אמרת שיש לך פה שני רגולטורים, אז מה הוא נותן?

אבי דיכטר: הוא עושה פיקוח.

אבי דיכטר: בגלל שיש לי פה רישיון משולב, שהוא מאפשר לי לעשות גם גמילה פיזית - - -

מירב בן ארי: יש כאן אשפוזית?

אבי דיכטר: לא, יש לי רישיון, אבל אני לא מפעיל אשפוזית כי לא זכיתי.

תמר זנדברג: ומאיפה המטופלים מגיעים לפה?

אבי דיכטר: המטופלים מגיעים מכמה מקורות, שירות מבחן, אשפוזיות, כשאנחנו עושים הרבה מאוד ריצ'ינג אאוט באשפוזיות.

אבי דיכטר: בגלל שלנו אין אשפוזית אנחנו יוצאים החוצה, חילקנו את האשפוזיות בין שתי הקהילות.

מירב בן ארי: למה לא תפתח אשפוזית פה?

אבי דיכטר: תראי, אני יכול לפתוח אשפוזית פרטית - - -

מירב בן ארי: לא, לגמילה.

אבי דיכטר: אני אסביר.

אבי דיכטר: יש מכרזים של משרד הבריאות ולמרות שאתם תשמעו, אם תשאלו את משרד הבריאות, מה חוות הדעת עלינו - - -

מירב בן ארי: כן, אבל מה הקטע?

מירב בן ארי: הוא כבר פה.

מירב בן ארי: אז מה, אתה צריך ללכת ל - - -

תמר זנדברג: מי כאן ממשרד הבריאות?

<מוטי שומשקביץ: יש מכרזים והם לא זכו במכרז.

<מוטי שומשקביץ: הם לא זכו ובמכרז הבא הם יכולים כמובן לגשת.

תמר זנדברג: לא, אבל מבחינתכם, מבחינת השירות להתמכרויות, זה שיש אשפוזית - - -

<מוטי שומשקביץ: הרצף הטיפולי הוא מאוד מאוד חשוב.

<מוטי שומשקביץ: בצפון, לדוגמה, יש לנו קהילה שממוקמת שם אשפוזית, ב'הדרך', וזו שאלה.

<מוטי שומשקביץ: אנחנו חושבים שכן המשכיות היא מאוד מאוד חשובה כאן, אבל בכל מקרה ניגשו כמה זוכים והקהילה האשפוזית שהוקמה הוקמה ב'הדרך'.

<מוטי שומשקביץ: יש שם גם - - -

תמר זנדברג: אבל מה הקשר?

תמר זנדברג: מדינת ישראל היא גדולה.

תמר זנדברג: כמה אשפוזיות יש בסך הכול במדינה?

<מוטי שומשקביץ: יש אשפוזית אשדוד, אשפוזית לאלכוהול בראשון לציון ואשפוזית ב'הדרך'.

<מוטי שומשקביץ: רטורנו זה לנשים, ובמלכישוע זה - - -

תמר זנדברג: במלכישוע, לצעירים, גם אשפוזית.

<יורם יאיר: בואו נפריד רגע בין המכרז, זה עניין של מדיניות.

<יורם יאיר: ברגע שיכירו ברצף הטיפולי ויגידו שכדי לפתוח אשפוזית צריך קהילה שממשיכה, שקולטת את החבר'ה אחרי השלושה שבועות בדרך כלל של האשפוזית, הם אוטומטית עוברים לקהילה, האשפוזית יכולה להיות בתחומי הקהילה או צמודה לקהילה.

<יורם יאיר: אם זו תהיה המדיניות אז כאלה שיש אשפוזית תלושה לא יוכלו לגשת למכרז.

<יורם יאיר: אבל זה היה מסורתית ככה - - -

<מוטי שומשקביץ: הרישיון שלנו מקנה להם זכות גם לעשות גמילה פיזית ככה.

אבי דיכטר: באשר לשאלה, ואני רוצה לענות, אני רוצה לתקן משהו, קודם כל שיתוף הפעולה והיחסים שלנו עם משרדי הממשלה, רווחה-בריאות, הם מצוינים.

<יורם יאיר: אל תפחד.

אבי דיכטר: רגע, אמרת פוליטיקאי, אני לומד.

אבי דיכטר: ועדיין יש לנו ביקורת ואני אומר אותה.

אבי דיכטר: כאשר מוציאים מכרז לאשפוזית ומתכוונים לרצף טיפולי צריך לתת את הפרמטר ואת הניקוד המתאים למציע שיש לו קהילה טיפולית בצדו.

אבי דיכטר: אם אומרים ולא עושים אז זה לא ועד היום אמרו, אבל לא היה לזה ניקוד.

אבי דיכטר: זה אחת.

אבי דיכטר: שתיים, לי יש שתי קהילות טיפוליות, לא אחת, יש לי 96 מיטות קהילה וזה היה צריך לתת לי פרמטר וציון לכל מה שרוצים והייתה צריכה להיות פה אשפוזית, אבל אין.

אבי דיכטר: זה סימן קריאה.

אבי דיכטר: עכשיו, יש אשפוזיות שהן לצד קהילות והן משמרות את המטופלים לתוך הקהילה ויש אשפוזיות שהן אשפוזיות ללא קהילה והן פתוחות ולשם אני עושה ריצ'ינג אאוט ואני שולח את רכזת הטיפול של קהילת 'אילנות' בכל שבוע לצפון ואת רכזת הטיפול של קהילת 'הר טוב' לאשפוזיות בראשון לציון ובאשדוד ואני עושה שירות מוניות ואני מעביר את המטופלים מדלת לדלת וכל מה שאני יכול כדי להיות מלא.

אבי דיכטר: האם זה נכון?

תמר זנדברג: אוקיי, זו נקודה אחת.

<מירה כהן: צריך להגיד שמטופלים נוספים מגיעים ממקומות אחרים, שהם תחלואה כפולה, פחות מגיעים לאשפוזית באר שבע שזה לתחלואה כפולה, או מבתי חולים, שזה - - -

תמר זנדברג: הטיפול בתחלואה כפולה פה הוא טיפול נפרד?

אבי דיכטר: נפרד.

אבי דיכטר: כל מסגרת שדיברנו עליה, בתוך הר טוב יש מרכז, יש שתי מסגרות, שני צוותים, סדר יום נפרד, מתקנים נפרדים, תכנית נפרדת.

אבי דיכטר: אותו דבר ב'אילנות', יש 'אילנות', הקהילה למטה, קהילת שילוב, התחלואה הכפולה פה למעלה, מבנים נפרדים, סדר יום נפרד, צוות נפרד, הכול נפרד וחלוקה, מתחם נשים ומתחם גברים, עם מוגנות, עם הפרדה כמעט מלאה.

תמר זנדברג: התחלואה הכפולה, מה המטופל או המטופלת האופייניים?

אבי דיכטר: מירה תדבר על זה.

אבי דיכטר: אני רוצה עוד על המֶשֶך.

אבי דיכטר: אז אמרנו בקהילה עד 12 חודשים ועד שישה חודשים בהוסטלים בחוץ.

אבי דיכטר: ההוסטל השיקומי ב'הר טוב' עד 12 חודשים ולחיים.

אבי דיכטר: שילוב, התחלואה הכפולה, עד 18 חודשים בקהילה ועוד עד שישה חודשים בהוסטלים שנמצאים פה בתוך הקהילה, בגלל המוגנות, בגלל המורכבות של הקהילה.

<ורד נצר: ואחרי זה נמשך במסגרות של סל שיקום.

אבי דיכטר: כן, דיור של נכי נפש בקהילה ודיור מוגן.

אבי דיכטר: העמותה היא עמותה רשומה, מוסדות העמותה הם מוסדות מסודרים, היא פעילה, היא הוקמה בשנת 1990.

אבי דיכטר: אנחנו מחזיקים את כל האישורים הנדרשים לתפקוד חוקי ונכון של העמותה.

אבי דיכטר: השלד של הנהלת העמותה הוא מאוד מצומצם, הניהול שלנו מאוד מצומצם, שכל המסה של המשאבים הולכים אל המרכזים.

אבי דיכטר: קצת על הקרקע.

אבי דיכטר: אנחנו יושבים פה ב'אילנות' על 50 דונם קרקע של מינהל מקרקעי ישראל, שבעצם נמסרו על ידי המדינה לרשות למלחמה בסמים ולנו.

אבי דיכטר: הקרקע ב'הר טוב' היא קרקע מדינה שנמסרה למטה יהודה, מטה יהודה משכיר אותה לרשות למלחמה בסמים והרשות למלחמה בסמים נותנת לנו זכות שימוש בלא עלות.

אבי דיכטר: נכון להיום זה מסודר.

אבי דיכטר: ב'הר טוב' היו לנו המון קשיים עם ראש המועצה הקודם, הוא הקשה עלינו מאוד, עד שהגענו להסכם לחמש שנים, שיש עוד כמה שנים שקטות.

אבי דיכטר: מבחינת תכנית הטיפול, המנהלות ידברו על זה, דיברתי על היקף המיטות.

אבי דיכטר: בסך הכול יש לנו 198 מכסות, מתוך כ-630 ומשהו מכסות פנימייתיות שיש בתחום ההתמכרויות, כך שאנחנו - - -

<יורם יאיר: זה 30%.

אבי דיכטר: כך שאנחנו מפעיל משמעותי, זוכה משמעותי במשרד הרווחה בתחום ההתמכרויות.

מירב בן ארי: כמה אנשים יש כאן?

אבי דיכטר: כאן יש כ-110 עם ההוסטל, ב'הר טוב' יש כ-80, שוב, כולל ההוסטלים.

מירב בן ארי: והם מגיל 18?

אבי דיכטר: מגיל 17.

מירב בן ארי: עד?

אבי דיכטר: עד כל עוד האדם מתפקד.

אבי דיכטר: אם הוא לא מתפקד זה כבר מתחיל להיות סימן שאלה אם הוא פה.

מירב בן ארי: וכמה זמן אמרת מקסימום נשארים כאן?

אבי דיכטר: תלוי בתכניות, התכנית הכי ארוכה זה שנתיים.

<יורם יאיר: אני רוצה רק לפני שעוברים, יש פה ועד מנהל.

אבי דיכטר: בהתנדבות.

<יורם יאיר: כן, יש פה ועד מנהל בהתנדבות, היושב ראש חי מזה, אבל הוועד הוא בהתנדבות.

<יורם יאיר: חבר'ה שלאורך שנים מלווים את העמותה ועושים את זה בהרבה אהבה וראוי שנציין את זה.

<יורם יאיר: אני חושב שגם ראוי לציין שמי שפרץ את הדרך והקים את העמותה והיה המנכ"ל של אז היה איתן סלע, שעד לפני חמש שנים עמד בראש ה - - - והיה כמי שפרץ דרך והביא את כל הנושא של הקהילה הטיפולית לארץ.

<יורם יאיר: הוא היה קצת בעימותים עם החבר'ה הצעירים של משרד הרווחה שבאו עם שיטות יותר חדשות ומודרניות ובסוף זה הסתיים וראוי לציין את זה גם כשבאים לביקור כזה.

<יורם יאיר: יש לו הרבה זכויות במיסוד הנושא של הקהילות הטיפוליות בארץ.

<יורם יאיר: זה הסיכום.

<יורם יאיר: בואו ניתן למנהלות.

אבי דיכטר: העמותה היא ספק משרד הביטחון בשני תחומים, אחד זה מניעת סמים בקרב חיילים ומפקדים בצה"ל, הם באים לפה או שאנחנו יוצאים אליהם.

אבי דיכטר: התחום השני זה בתחום תחלואה כפולה, אנשים שהם עם טראומה והיו בשימוש בסמים מגיעים לתכנית של התחלואה הכפולה וזה קורה מפעם לפעם.

אבי דיכטר: האתגרים שלנו, והם בעיניי מאוד חשובים, זה לתת למטופל טיפול שיקומי איכותי ככל שאנחנו יכולים לתת.

אבי דיכטר: כדי שניתן את זה אנחנו צריכים לטפל בצוות, להעצים את הצוות ולהגיע למצב שנתינה היא נתינה.

אבי דיכטר: קצת על היבטים כלכליים.

אבי דיכטר: העמותה היא מאוזנת ואפילו במצב טוב.

אבי דיכטר: היינו בשנים הרבה הרבה פחות טובות, היקף המיטות מאפשר לנו קצת יותר רווחה, אנחנו משקיעים הרבה מאוד.

אבי דיכטר: אנחנו כרגע עוסקים בשני פרויקטים מאוד משמעותיים, אחד זה תכנית של כושר גופני לתחלואה כפולה.

אבי דיכטר: ראיתם בכניסה, גם מגרש הספורט, גם מתקני כושר בחוץ, גם יצרנו פה שביל הליכה סובב כפר פנימי שמי שעזר לנו זה הקרן לשירותי נכים בביטוח לאומי.

אבי דיכטר: הפרויקט השני זה שדרוג ובנייה מחדש של המטבח וחדר האוכל בקהילת 'הר טוב', שם קיבלנו סיוע יחסית צנוע מקרן החילוט.

אבי דיכטר: אנחנו מנסים מאוד לשמר את הקשר עם הבוגרים.

אבי דיכטר: פעם בשנה אנחנו עושים כנס בוגרים, אנחנו קוראים לו פניקס.

אבי דיכטר: כל מי שהיה נקי מסיום הטיפול שלו בשנה אנחנו נותנים לו מדליון בהתאם לתכנית שלו, תכנית אחת זה הפניקס ותכנית שנייה זה 'אביבים'.

אבי דיכטר: פעם בשנתיים אנחנו עושים כנס בוגרים למי שנקי עשר שנים ואנחנו נותנים להם שעונים עם לוגו עמותה.

אבי דיכטר: זה בהחלט שומר על קשר ומחזק אותם ואת המטופלים.

מירב בן ארי: כמה אחוז של פילנתרופיה, תרומות, יש?

אבי דיכטר: אני רוצה להגיד לך ככה, אנחנו לא משקיעים בזה הרבה, אנחנו לומדים את העניין, אנחנו לא מספיק לטעמי מקצועיים, אבל אנחנו לומדים ואנחנו מצליחים, בעיניי לא מספיק.

אבי דיכטר: אם אני לוקח מחזור, 5% זה תרומות, אבל זה מאוד תלוי בשנים.

אבי דיכטר: בשנים האחרונות זה הרבה יותר טוב.

<יורם יאיר: המבנה הזה שאנחנו יושבים עליו הוא תרומה.

<יורם יאיר: קשה מאוד להתרים לנושא הזה, זה לא נושא סקסי, זה לא נושא שאנשים - - - יש איזה שהיא הסתייגות ואני חושב שאחד הדברים שנעשו בשנתיים האחרונות זה שהמשרדים עשו איזה שהיא רביזיה, איזה שהוא עדכון.

<יורם יאיר: אנחנו מצליחים, כמובן בניהול מאוד הדוק ומאוד שמרני, להתקיים בלי להיות תלויים בתרומות, כי התרומות זה דבר ספורדי, אי אפשר לסמוך על זה.

<יורם יאיר: אני עוסק בעוד כמה עמותות, אז אני מכיר את זה.

<יורם יאיר: יש מקומות שקל מאוד לגייס תרומות.

<יורם יאיר: אני מחזיק עמותה שהתקציב שלה הוא 36 מיליון שקל, 75% באים מתרומות, 'אחריי', אם שמעתם עליה.

תמר זנדברג: בטח, עמר בר-לב.

<יורם יאיר: עמר בר-לב, כן.

<יורם יאיר: אסור לערב פה פוליטיקה.

<יורם יאיר: הוא היה מהמייסדים, היה יושב ראש, אני החלפתי אותו לפני חמש שנים, הייתי קודם חבר בוועד שם.

<יורם יאיר: אז שם למשל 75% מהתקציב זה תרומות ו-25% זה משרדי ממשלה ורשויות, כי זה נושא הרבה יותר אטרקטיבי וקל לגייס תרומות.

<יורם יאיר: לכן אנחנו משתדלים להתנהל בלי תלות בתרומות.

<יורם יאיר: לבניין הזה היה אפשר לגייס תרומות, אבל ככה באופן שוטף - - -

תמר זנדברג: רק הערה לסדר, מפאת קוצר הזמן.

תמר זנדברג: קורה לנו הרבה פעמים שקצת מאריכים בדברי הפתיחה ואחר כך הדברים שבשבילם בסוף אנחנו כאן - - -

<יורם יאיר: בואי תגידי מה מעניין אתכם, יש לנו פה צוות - - -

תמר זנדברג: לא, אני מציעה שכל אחת מהמנהלות ממש כמה דקות, כי באמת מה שהכי חשוב לנו זה המפגש עם המטופלים וגם הסיור, כי בסוף בשביל זה באנו.

תמר זנדברג: חשוב לנו לשמוע אתכם מאוד, רק אני אומרת בואו טיפה נתקדם.

תמר זנדברג: אז מירה ואולגה?

<מירה כהן: כן.

<מירה כהן: אז שמי מירה כהן, אני מנהלת את קהילת 'אילנות', יש פה בקהילת 'אילנות' שני מרכזים, האחד זה קהילת 'אילנות' שמיועדת למטופלים מגיל 17 ומעלה ואוכלוסייה שנייה זה אוכלוסייה של תחלואה כפולה, שיש לה שתי יחידות, יחידת גברים ויחידת נשים.

<מירה כהן: לפני חודשיים בערך עשינו את ההפרדה בין הגברים לבין הנשים כדי לתת את המוגנות לנשים בנושא של תחלואה כפולה.

<יורם יאיר: אולי חשוב לציין, כי אני פה ההיסטוריון, בקהילת 'אילנות' ובקהילת 'הר טוב' הייתה קהילה מעורבת.

<יורם יאיר: עד לפני שלוש-ארבע שנים, כשמשרד הרווחה החליט לעשות הפרדה מגדרית, אז הייתה קהילה מעורבת, הקבוצות היו מעורבות.

<יורם יאיר: היה פעם בשנה איזה אירוע חריג או פחות - - -

תמר זנדברג: אתה מתכוון של פגיעה מינית?

<יורם יאיר: לא, אפילו לא - - -

<מירה כהן: יחסים אקסקלוסיביים.

<יורם יאיר: כן, לא פגיעה.

תמר זנדברג: נתקלתם במקרים של פגיעות מיניות?

<יורם יאיר: היו איזה שניים-שלושה מקרים ב-20 שנה האחרונות, אבל לא משהו אלים או משהו כזה, אלא ממש - - -

<מירה כהן: זו אחת הסיבות שבגללן עשו את ההפרדה, יש כל מיני סיבות שבגללן הנשים והגברים נמצאים בנפרד, הצרכים הם שונים ואחרים לחלוטין והיכולת שלהם - - -

<יורם יאיר: זה לא נבע מהפגיעות, אלא זה נבע מהצורך - - -

תמר זנדברג: אני יודעת, אנחנו התעסקנו ועדיין מתעסקות וגם אנחנו מכירות את הנושא של הקהילה לאימהות שאמורה להיות.

תמר זנדברג: הוועדה הזאת מאוד העמיקה בנושא של ההתמכרות הנשים, בגלל זה גם מעניין אותי בתחום של התחלואה לאפיין את התחלואה הנפשית, מבחינת ההתפלגות גם בגברים וגם בנשים.

<מירה כהן: כן, אני אכנס לזה.

<מירה כהן: בכל מקרה אני 26 כבר בתחום, מנהלת פה את המסגרת חמש שנים, לפני זה ניהלתי 12 שנים את קהילת הבוגרים במלכישוע, לפני זה הייתי מפקחת במשרד העבודה והרווחה, במרב השנים המקצועיות שלי אני עוסקת בתחום ההתמכרות.

<מירה כהן: אנחנו נראה סרטון קצר שמאפיין את הקהילות הטיפוליות, גם את קהילת 'אילנות' וגם את קהילת 'הר טוב', הוא ייתן בחמש דקות איזה שהוא מבט על כל מה שקורה בקהילה.

<מירה כהן: (הקרנת סרטון).

<מירה כהן: לפני חודשיים התחלנו - - - משהו מאוד מאוד עכשווי, זה קצת נותן הצצה קטנה למה שאנחנו עושים כאן בתוך המסגרת של הקהילה.

<מירה כהן: קודם כל אני אגיד שמבחינת אוכלוסייה, ואני מדברת עכשיו רק על קהילת 'אילנות', כי אחר כך אני אעשה הצצה ליחידת שילוב, אז המגוון של המטופלים הוא מאוד מאוד גדול, יש לנו משהו כמו 20% שמגיעים מבני המיעוטים, דרוזים, צ'רקסים - - - השנה יש לנו קצת יותר אתיופים, משהו כמו 7%-8% אתיופים, בעבר היה מעט מאוד ומכל העדות, אפשר לראות ספרדים ואשכנזים ומכל הקצוות, יש פה אנשים ממשפחות מבוססות ואנשים ממשפחות מצוקה.

<מירה כהן: אני חושבת שאחד הדברים או אחת המגמות המאוד משמעותיות שקרו בשנים האחרונות, שהאוכלוסייה היא מאוד מאוד מגוונת.

<מירה כהן: אני זוכרת לפני 25-26 שנים, האוכלוסייה שהייתה מגיעה לקהילה טיפולית היו ממשפחות קשות יום, היו כאלה שלא למדו קרוא וכתוב, מבחינת השכלה הייתה שם בעיה.

<מירה כהן: היום אנחנו רואים מגוון מאוד גדול, אנחנו מקבלים אנשים שחלקם למדו באוניברסיטה, חלקם עשו בגרויות וחלקם לא יודעים קרוא וכתוב.

<מירה כהן: זאת אומרת השונות היא מאוד מאוד גדולה ואנחנו צריכים לעשות כל הזמן התאמה.

תמר זנדברג: איזה התמכרויות?

<מירה כהן: גם בזה יש שינוי מאוד מאוד גדול.

<מירה כהן: בעבר זה היה בעיקר הרואין וקוקאין, היום יש הרבה את הנושא של סמי פיצוציות, יש את הגראס, יש את האלכוהול.

<מירה כהן: יש אחוז מאוד מאוד גדול של אלכוהול, משהו כמו 40%, שזו קפיצה מאוד מאוד גדולה.

<מירה כהן: זה הרבה מעורב, בדרך כלל הם לא לוקחים סם אחד, אלא הם לוקחים כמה דברים ביחד וזה גם מה שעושה את הבלגן במוח.

<מירה כהן: הם עושים ערבובים והערבובים האלה משגעים את מה שקורה שם.

תמר זנדברג: התמכרויות להימורים יש לכם?

<מירה כהן: יש כאלה שאנחנו יכולים לקבל, אנחנו לא מקבלים כי אני חושבת שהימורים זה התמכרות בפני עצמה שצריך לתת לה את המענים הייחודיים.

<מירה כהן: אם מישהו מגיע והוא גם מהמר, אבל הוא גם מכור לסמים או לאלכוהול אז הוא מתקבל, אבל אם ההתמכרות המרכזית היא ההימורים אז אנחנו לא - - -

תמר זנדברג: הבנתי.

<מירה כהן: אז קודם כל יש שינוי מאוד משמעותי במגמה, באוכלוסייה שמגיעה וזה מחייב אותנו מאוד מאוד לעשות תכניות הרבה יותר אישיות.

<מירה כהן: זאת אומרת אם בעבר הנושא של קהילה טיפולית זה שיש קבוצות וכולם למען כולם וכו', היום אנחנו ממש תופרים חליפה אישית, תכנית טיפול אישי, גם ב'הר טוב' וגם ב'אילנות' לכל מטופל ומטופל.

<מירה כהן: זאת אומרת מרגע שהמטופל נכנס, אחרי שבוע הוא מקבל כבר מטפל אישי, אחרי שלושה שבועות כבר עושים לו תכנית טיפול אישי, יושבים, חושבים ביחד על כל הגזרות, אם הוא צריך טיפול משפחתי, אם הוא צריך טיפול משלים, אם הבן אדם יותר דברן, פחות דברן, אם הוא אלכוהוליסט צריך להכניס אותו לסדנאות מיוחדות, אם הוא צעיר, אם זה אדם שהיה כבר בטיפול, במשוחזר, אם הוא היה בתעסוקה.

<מירה כהן: כל הנושא של תעסוקה, יש אנשים שעבדו ותפקדו בעבר לעומת אנשים שאין להם ניסיון תעסוקתי בכלל וצריך ללמד אותם מ-א' ולהכניס אותם לאיזה שהיא הכשרה מקצועית.

<מירה כהן: יש כאלה שלא יודעים לקרוא ולכתוב, אז מכניסים אותם לאולפן.

<מירה כהן: זאת אומרת כבר אחרי שלושה שבועות אנחנו מכינים תכנית טיפול אישי לכל מטופל ועוברים איתם ואחרי שלושה חודשים בוחנים ובודקים אם התקדמנו או לא התקדמנו, צריך לשנות, צריך להחליף, וגם בפרק הזמן של אחרי שלושה שבועות אנחנו קובעים אם התכנית של המטופל היא קצרה או ארוכה, אם המטופל צריך את כל המסלול, שזה אומר שנה בקהילה והוסטל, או רק חצי שנה, או חצי שנה והוסטל.

<מירה כהן: זאת אומרת לכל אחד אנחנו קובעים את החליפה ובוחנים ובודקים את עצמנו, את עצמנו ואותו.

<מירה כהן: אחרי שלושה חודשים בוחנים אם מה שקבענו נכון, אם הוא מותאם, אם אנחנו יכולים להתקדם עם זה הלאה.

<מירה כהן: יש לנו שיתוף פעולה מלא עם המשפחות.

<מירה כהן: אנחנו רואים את המשפחות כחלק מאוד משמעותי בתוך החלק של התכנית - - -

תמר זנדברג: מבחינת אזורים בארץ, מגיעים מכל הארץ או בעיקר מהאזור?

<מירה כהן: מכל הארץ.

<מירה כהן: מגיעים מכל הארץ.

<מירה כהן: המשפחות הם חלק מאוד משמעותי, גם ברמה של הביקורים, גם ברמה של היציאות, אבל גם ברמה של התערבויות זוגיות ומשפחתיות, טיפולים משפחתיים, יש לנו מטפלת משפחתית.

<מירה כהן: אנחנו עובדים גם הרבה הרבה על טיפולים משלימים, יש אנשים שיותר קשה להם מבחינה ורבלית, הם פחות מעורבים, ויש כאלה שאנחנו ממש צריכים דרך יוגה וטיפול במוזיקה וטיפול באמנות וטיפולים אחרים, קצת לעשות את הדברים האחרים כדי לאפשר להם קצת להיפתח, לדבר, להוציא את הדברים.

<מירה כהן: חשוב לי להגיד שמבחינת הנשירה, אחוז הנשירה שלנו מאוד מאוד נמוך.

<מירה כהן: יש לנו בין 22% ל-24% כבר שלוש שנים אחוזי נשירה.

<מירה כהן: אנחנו עובדים מאוד מאוד קשה כדי שהמטופלים - - - כשאני אומרת אנחנו, זה גם המטופלים, זה גם הצוות וזה כולם כדי שהמטופלים יחזיקו, יעבדו ויתמודדו גם במצבים המאוד מאוד קשים שלהם וגם אני חושבת שהתכניות האישיות מסייעות בזה, כי בעצם אנחנו עושים התאמה, מי שצריך קצר אז זה יהיה קצר, מי שצריך דגש יותר בקטע של הזוגיות אז הזוגיות, מי שאלכוהוליסט - - - גם התכנית האישית נותנת יותר את הדגשים שהמטופל צריך ואני חושבת שזה גם צמצם את אחוז הנשירה באופן מאוד דרמטי ומשמעותי.

מירב בן ארי: מה האתגרים שלכם בשנתיים האחרונות?

מירב בן ארי: כי השבוע היה דיון מאוד מעניין, שאני וחברת הכנסת זנדברג בנושא הרשות, ודיבר הנציג של הרשות שבשנתיים האחרונות יש את משככי הכאבים שהם אתגר, סמי הפיצוציות אל מול ההרואין שכבר הולך ונעלם.

מירב בן ארי: מה האתגרים שאת רואה בשנה-שנתיים האחרונות שהם חדשים, שעד עכשיו לא טיפלתם בהם?

<מירה כהן: אני חושבת שיש כמה דברים.

<מירה כהן: קודם כל הנושא של התעסוקה, כל הנושא של הכשרה מקצועית, הנושא של תעסוקה, אני חושבת שזה נושא שכדי באמת לעשות שיקום - - -

מירב בן ארי: יש לכם קשר עם המשרד?

<מירה כהן: יש לנו ואנחנו מפנים, יש היום דרך השוברים של המשרד, התחלנו להכניס בשנה האחרונה וזה - - -

אבי דיכטר: זה פריצת דרך ממש.

<מירה כהן: זו פריצת דרך, יש לנו כמה מטופלים שלומדים מדריכי חדר כושר, שניים אחרים שלומדים משהו בקטע של רתכות.

<מירה כהן: בהחלט זו התקדמות ופריצת דרך מאוד מאוד משמעותית, אבל עדיין יש מקבץ מאוד מאוד גדול של אנשים שאנחנו צריכים לעשות - - - לפעמים הם לא מצליחים להגיע לנתונים הראשונים שמצריכים ללכת לקורס, זאת אומרת הם צריכים לפחות עשר שנים או צריכים יכולת טובה של קריאה וכתיבה, או צריכים דברים מסוימים, ולפעמים גם את זה לחלק מהם אין.

<מירה כהן: אז הנושא של תעסוקה כדי לעשות השלמה מאוד מאוד רצינית.

<מירה כהן: והנושא השני זה כל הנושא של סוגי הסמים שמשתנים והאוכלוסייה שמשתנה.

<מירה כהן: זאת אומרת ככל שהאוכלוסייה יותר משתנה הם באים עם הכחשות שהן הרבה יותר מהותיות וגדולות.

<מירה כהן: כי מישהו שמגיע והיה כבר בבתי סוהר ובעבריינות ובכל מיני מקומות יותר קל לו לקבל והם מגיעים ממקום שהוא יותר כנוע לתהליך של טיפול.

<מירה כהן: יש אנשים שהם באיזה שהוא מקום עכשיו נתפסו, קרה איתם כל מיני דברים, אבל הם עדיין לא מקבלים.

<מירה כהן: בעיקר אלכוהוליסטים שהיכולת שלהם לחיות את החיים, לתפקד - - -

מירב בן ארי: שלא באמת הוא חושב שהוא מכור.

<מירה כהן: שהרבה פעמים הם באים בשלב של הכחשה מאוד מאוד גדול.

<מירה כהן: אני חושבת שהאתגר שלנו - - -

תמר זנדברג: אז הם איך מגיעים לפה, אלה שבהכחשה?

<אולגה בן אדיבה-חדד: הרבה על אלימות במשפחה.

תמר זנדברג: חלופת מעצר?

<אולגה בן אדיבה-חדד: חלופת מעצר על אלימות במשפחה.

תמר זנדברג: בגלל זה אני שואלת, אם בן אדם בהכחשה איך הוא מגיע לזה בכלל.

<מירה כהן: במגזר הערבי זה יכול להיות שיש שידוך עכשיו בתוך המשפחה ויש איזה שהוא חשש שהשידוך יידחה בגלל שיש איזה סיפור ואז הם רוצים שהבן אדם יהיה מטופל.

<מירה כהן: או אם יש לו נושים, לפעמים יכול להיות שיש כל מיני נושים, כל מיני אנשים בחוץ, בגלל שהוא התחיל להתעסק בכל מיני דברים ואז הוא בורח ממשהו ואז הוא מנסה להגיע גם לפה.

<מירה כהן: אז זה אתגר אחד, הנושא של התעסוקה והסם המשתנה.

<מירה כהן: הדבר השני זה הנושא של טיפולי שיניים.

<מירה כהן: זה מאוד משמעותי אצל הנשים, אבל גם אצל הגברים, חבר'ה הולכים לראיונות עבודה והם הולכים ככה, מסתירים את הפה שלהם, הם מתביישים, הם לפעמים - - -

אבי דיכטר: דימוי, ביטחון עצמי.

<מירה כהן: אנחנו עשינו בזמן האחרון, בשנה האחרונה, קשר עם קרן הריסון והיא סייעה לנו עם חמישה מטופלים ב'אילנות', חמישה מטופלים בשילוב, ב'הר טוב'.

<מירה כהן: זה מעט מעט, אבל - - -

אבי דיכטר: זה פריצה.

<מירה כהן: כן, זה מאוד משמעותי.

תמר זנדברג: זה חוזר על עצמו, אנחנו מכירות את זה, משורדות זנות ועד מטופלים - - -

<מירה כהן: ממש.

<מירה כהן: אנחנו כל הזמן מקוששים, אנחנו כל הזמן צריכים לקושש מכל מיני מקומות כדי לתת עוד משהו שאנחנו חושבים שהוא מהותי וקריטי לשיקום עצמו.

<מירה כהן: האתגר הנוסף שחלקם מגיעים עם חובות מאוד רציניים, עם הוצאות לפועל, עם כל מה שקורה, הם רוצים להתחיל לעבוד ואז אם הם מכניסים את המשכורת הראשונה זה נבלע להם ומעוקל להם ואנחנו כבר בשלבים מאוד ראשונים מחברים אותם לסיוע משפטי כדי לנסות לסייע להם ולעזור להם.

<מירה כהן: עם חלקם אנחנו מצליחים ועם חלקם קצת פחות ואחר כך זה עושה להם בעיות גם ביציאה, כי אז הם צריכים לשכור דירות ולהתחיל לשלם ואז הם לא יכולים, גם צ'קים אין להם והם לא יכולים לעשות כל מיני דברים וזה מעכב להם גם את כל הנושא של הדיור.

<מירה כהן: בכלל כל הנושא של הדיור אחר כך הוא משהו מאוד קשה עבורם.

<מירה כהן: בשלב הראשון הם בדרך כלל חיים ביחד במקבץ, אבל מי שרוצה אחר כך לחיות באופן עצמאי, זה יותר קשה לו, גם כי יש להם חובות וגם לא כל הזמן משכירים להם.

<מירה כהן: זה גם לא פשוט.

<מירה כהן: אני חושבת שאחד האתגרים שאנחנו בעיקר עוסקים בו בנושא של התחלואה הכפולה זה כל הנושא של השיקום של אנשים, שזה סיפור אחר לחלוטין.

<מירה כהן: אני כל הזמן אומרת לוורד שמבחינתי כל אישה זה משהו כמו שלושה-ארבעה גברים, הנשים הרבה יותר מתוסבכות.

<יורם יאיר: לא נכון, נשים יותר מורכבות?

<יורם יאיר: לא.

<יורם יאיר: ספרי לי קצת על זה.

<מירה כהן: הן מורכובת, הן יותר קשות, הטיפול שם הוא הרבה יותר קשה, הוא מצריך הרבה יותר משאבים וזה אתגר ענק, גדול, שאנחנו בעבודה מולו ואיתו.

<מירה כהן: להגיד שהגענו ליעד שאנחנו רוצים?

<מירה כהן: עדיין לא, אבל אנחנו בכיוון בעבודה מאוד קשה.

אבי דיכטר: דובר על סל שיקום, כמו שיש לתחלואה כפולה נכים, אולי סל שיקום למי שמסיים טיפול ואז כל אותם המרכיבים שאנחנו מזהים היום כפערים, שיניים, דיור, תעסוקה.

תמר זנדברג: זה אחד הדברים שאנחנו מנסות לקדם.

תמר זנדברג: זה לא פשוט כי זה הרבה כסף, אבל זה מאוד חשוב.

תמר זנדברג: זה ממש יכול להיות ההבדל בין אדם שחוזר לחיים לבין אדם שכבר השקענו את כל מה שמשקיעים בו והיה שנה וזה ואין המשכיות.

אבי דיכטר: בדיוק, ממש ככה.

<שמואל רגב: אני רוצה להוסיף עוד משהו.

<שמואל רגב: נושא אחד שאני חושב שאנחנו ייחודיים בו ואנחנו התחלנו בו בשנה האחרונה וזה שילוב של טיפול במכורים וטיפול בפוסט טראומה.

<שמואל רגב: גם ורד וגם אני עברנו הכשרה אצל פרופ' פואה, שהביאה את השיטה מאוניברסיטה בפילדלפיה ואנחנו מטפלים על פי השיטה הזאת במכורים.

<שמואל רגב: אני חושב שאנחנו הראשונים בארץ שעושים את זה וזה מקדם מאוד את המטופל עצמו כאשר עושים את השילוב, גם של השיקום שלו וגם אותן טראומות שהם סוחבים איתם מילדות.

<שמואל רגב: רוב המטופלים שלנו עברו טראומות בחייהם, אבל יש כאלה שהם חווים אותן עד היום בגלל פוסט טראומה ולכן אנחנו מטפלים ומשלבים את הטיפול בשניהם ויש הצלחות טובות עם האנשים שאנחנו עבדנו וטיפלנו בהם.

<מירה כהן: נעבור ליחידת שילוב, אנחנו ממש נעשה את זה מהר.

<מירה כהן: אז כמו שאמרנו, היא הוקמה בשנת 2008, היא התחילה כאן, עברה לשער מנשה וחזרנו לכאן לפני ארבע שנים בערך.

<מירה כהן: האנשים שמתקבלים הם אזרחי המדינה, בגיל 18, אבל לפי המכרז החדש זה מגיל 17, עדיין לא קיבלנו כאן מגיל 17, אני חושבת שאפשר יותר מאוחר.

תמר זנדברג: מה התפלגות הגילאים בפועל?

<מירה כהן: תיכף אנחנו נראה את זה.

<מירה כהן: בעצם המטופלים שמגיעים מגיעים כולם כשהם סובלים מתחלואה כפולה, הם מאובחנים רובם בציר אחד, רובם הגדול הם סכיזופרנים - - - קצת מבחינת אחוזים, מניה דפרסיה והפרעת אישיות גבולית.

<מירה כהן: אם יש אנשים שיש להם מורכבות רפואית מאוד מאוד גדולה או בעיה קוגניטיבית נוספת מאוד חמורה הם לא יתקבלו, כי יש כאן הרבה מאוד סוגים של קבוצות ושיחות והם צריכים להיות מסוגלים להכיל ולקבל, להיות מסוגלים לשבת ולעבור איזה שהוא תהליך.

<מירה כהן: גם הנושא של רמת המסוכנות.

<מירה כהן: אנחנו מקפידים לא לקבל אנשים עם רמת מסוכנות מאוד מאוד גבוהה, דווקא בגלל שזו יחידה של תחלואה כפולה, כי החבר'ה גם ככה מגיעים עם כל מיני משקעים ועם כל מיני מורכבויות ובעיות לא פשוטות ואם מגיע לכאן נגיד עבריין או מישהו שישב בכלא הרבה מאוד זמן והוא יכול לאיים קצת או להתנהג בצורה מסוימת הם יכולים להיכנס לחרדות ולפחדים וזה נורא מדבק.

<מירה כהן: גם על זה אנחנו מקפידים, שאנשים שנכנסים הם לא כאלה עם רמת מסוכנות או עבריינות מאוד גבוהה.

<מירה כהן: אני מדברת רק על יחידת השילוב.

<מירה כהן: אם אני צריכה לעשות הבדל, אז בקהילת 'אילנות' אנחנו מקבלים אנשים שיש שם רמת מסוכנות ומורכבות שהיא שונה והיא אחרת.

<מירה כהן: אפשר לראות כאן את השינוי במכסות.

<מירה כהן: עד לפני שנה וחצי, עד ינואר 2016, היו 17 מכסות ביחידת שילוב.

<מירה כהן: בעצם מינואר 2016, בעקבות המכרז החדש זה השתנה ל-40 מכסות, זה קפיצה מאוד גדולה ועדיין הדרישה והבקשה והרצון להיקלט כאן הם הרבה מעבר למה שאנחנו יכולים לתת.

<מירה כהן: יש כאן בדרך כלל המתנה של משהו בין חודשיים לשלושה לקליטה ליחידת שילוב.

<ורד נצר: בממוצע יש משהו בין 300 ל-350 פניות בשנה.

<ורד נצר: זה סדר הגודל.

<מירה כהן: כשבנוסף ל-40 מכסות יש לנו עוד 12 מכסות שהן מכסות של הוסטל שנמצאות כאן בתוך 'אילנות'.

<מירה כהן: צריך להגיד שזה גם שונה מקהילת 'אילנות' כי מטופלים של קהילת 'אילנות' מסיימים ואחר כך ההוסטלים שלהם, גם של 'הר טוב' וגם של 'אילנות', הם מחוץ לקהילה, ב'אילנות' הבוגרים הולכים להוסטל בכפר סבא והבוגרים של יחידת שילוב ממשיכים כאן לעוד חצי שנה, שהיא אחרת, בה הם מתרגלים את כל הנושא של בישול, כל הנושא של לקיחת תרופות באופן עצמאי, לעשות כביסה.

<מירה כהן: בעצם הם עושים את כל ההכנה לקראת יציאה לדיור מוגן.

<מירה כהן: קצת צרכים ובעיות שיש לנו, מה אנחנו מתעסקים בעצם עם האוכלוסייה של התחלואה הכפולה.

<מירה כהן: אז קשיים תפקודיים, אי מיצוי זכויות שלהם, החבר'ה לפעמים מגיעים, אז גם מבחינה פיזית, הרבה פעמים הם לא תפקדו לאורך זמן, היו בבתי חולים, היו בעיקר במיטה.

<מירה כהן: אפילו בחלקים האלה של להקים אותם, שינסו את הדברים, שיתרגלו.

<מירה כהן: בזה כל הנושא של פעילות הספורט היא מאוד משמעותית וחשובה כדי שיתחילו להניע את עצמם קצת יותר.

<מירה כהן: בדרך כלל הם הרבה יותר מסוגרים בחיים עם עצמם, אנחנו רוצים שהם יהיו מחוברים יותר אחד עם השני אז אנחנו משקיעים הרבה מאוד בנושא של יחסים, של חברותא, של הדדיות, של להיות ביחד.

<מירה כהן: כל הנושא של סטיגמה חברתית.

<מירה כהן: גם על זה אנחנו עובדים.

<מירה כהן: יצרנו חלק של קבלה והנחלה.

<מירה כהן: בעצם כאן מדברים גם על הנחלה של ההתמכרות שלהם, אבל גם הקטע של מחלת הנפש, כשאנחנו בעצם מטפלים בזה במקביל, גם בזה וגם בזה.

<מירה כהן: אם אנחנו דיברנו על צרכים בנושא של גברים, אז נדבר על קטע של נשים, אז בעצם זה מכפיל את עצמו, כי אז נכנס גם הנושא של זנות, גם הנושא של פגיעות מיניות, גם הנושא של יחסים בלתי יציבים.

תמר זנדברג: איזה תחלואה נפשית יש לנשים?

<מירה כהן: רובן הן הפרעת אישיות גבולית, חרדה, פוסט טראומה, הרבה מהן מפגיעה מינית.

תמר זנדברג: מפגיעה מינית בילדות?

<מירה כהן: כן.

תמר זנדברג: כמה מהן מגיעות עם פגיעה מינית בילדות?

<מירה כהן: אני חושבת 90% ומשהו.

<מירה כהן: גם אצל הגברים יש הרבה מאוד פגיעות מיניות.

<מירה כהן: אם אני מסתכלת על הנשים זה כמעט כמעט 100%

<אולגה בן אדיבה-חדד: זה מאפיין נשים לאו דווקא בשילוב - - - תחלואה כפולה - - -

תמר זנדברג: כן, אנחנו יודעות, בגלל זה אני שואלת.

תמר זנדברג: סליחה על השאלה, את עובדת סוציאלית?

<מירה כהן: עובדת סוציאלית.

תמר זנדברג: ואתה פסיכיאטר?

<שמואל רגב: לא, דוקטור בפסיכולוגיה קלינית.

תמר זנדברג: אנחנו הרבה מסתובבות סביב השאלה הזאת של תחלואה כפולה והתמכרות ועד כמה התמכרות כשלעצמה היא בעצם תחלואה נפשית, או כן או לא, שמענו כל מיני גישות.

תמר זנדברג: בנשים זה ברור לי הקשר לפגיעה מינית בילדות, קשר שרואים אותו בזנות, רואים אותו בהפרעות אכילה, רואים אותו בהתמכרות.

תמר זנדברג: זה די תמונה שחוזרת על עצמה והפוסט טראומה פה היא מאוד מאוד ממשית.

תמר זנדברג: אם את אומרת את זה גם לגבי הגברים, השאלה שלי זה איך אתם כאנשי מקצוע, איזה יחס מקצועי רפואי טיפולי אתם מייחסים להתמכרות?

תמר זנדברג: זאת אומרת זאת מחלה, זאת מחלה כרונית, זה תופעה שהיא נלווית למצבי חיים אחרים או הפוך?

<מירה כהן: כשאת אומרת מחלה מה מבין כל הדברים את קוראת להם מחלה?

תמר זנדברג: אני לא יודעת, אתם הרופאים.

תמר זנדברג: אני שואלת האם התמכרות כשלעצמה אתם יכולים - - -

<יורם יאיר: היא שואלת, האם ההתמכרות עצמה היינו רואים אותה כמחלה כרונית?

תמר זנדברג: יש גישות כאלה.

<יורם יאיר: אם היית רואה את זה כמחלה אז היית אומרת שאין מה לטפל.

<יורם יאיר: כשאת רואה את הבוגרים שהם נקיים - - -

תמר זנדברג: לא, סוכרת זו מחלה כרונית ויש מה לטפל.

<יורם יאיר: לא, במחלה כרונית את ממשיכה את הטיפול כל הזמן, את לא משחררת.

<יורם יאיר: את מגיעה לאיזה שהוא איזון ואת ממשיכה את הטיפול.

<יורם יאיר: אם היינו חושבים שזו מחלה כרונית - - -

תמר זנדברג: אצל המכורים בתפילה הם אומרים שזה לכל החיים.

<אולגה בן אדיבה-חדד: אנחנו גם לא רואים בטיפול בקהילה ובהוסטל סוף סיפור, כלומר תמיד אנחנו מכוונים את הבוגרים - - -

תמר זנדברג: לא, אצל המכורים, בתפילות ב-12 הצעדים זה לכל החיים כי תמיד - - -

<מירה כהן: זה מחלה כרונית.

תמר זנדברג: פסיכיאטרית?

<מירה כהן: אצל חלקם הגדול כן.

<מירה כהן: אם אני מדברת על התחלואה הכפולה אז בוודאי.

<מירה כהן: אם אני מדברת על נשים, בוודאי.

תמר זנדברג: לא, אבל סתם אני שואלת, גם אם ניקח לרגע שזו שיחה שהיא לא רק תיאורטית.

תמר זנדברג: למשל סל השיקום, שאנחנו רוצות לעבוד עליו, יש כאלה שאומרים לנו, חבר'ה, אם תכירו במציאות האמיתית של כל מטופל אז בעצם כל אחד מהם הוא תחלואה כפולה כי להתמכרות עצמה יש איזה שהוא רקע נפשי ואז אם הדעות המקצועיות יילכו לכיוון הזה אז אנחנו - - -

אבי דיכטר: אז כל מכור יהיה זכאי לסל שיקום.

תמר זנדברג: כן, בדיוק.

תמר זנדברג: כל מכור יהיה בעצם מה שאנחנו מגדירים היום תחלואה כפולה.

מירב בן ארי: כמעט כל משתמש בסמים, הוא לא מגיע סתם, הרבה פעמים הוא בא על רקע משהו.

תמר זנדברג: אבל גם תחלואה כפולה - - -

אבי דיכטר: אבל מה השאלה?

אבי דיכטר: השאלה היא שאלה תקציבית או שאלה - - -

תמר זנדברג: לא משנה, אני שואלת אתכם על השאלה המקצועית, הטיפולית, מההיכרות שלכם, בסוף אתם עובדים עם המטופלים כל יום.

תמר זנדברג: אם נגיע למסקנה שכן אז אולי - - -

אבי דיכטר: מוטי הוא פסיכיאטר.

תמר זנדברג: זה גם עניין של גישות.

תמר זנדברג: תבין, אנחנו שנתיים בוועדה כל שבוע על הנושאים האלה ושמענו בעלי מקצוע מכל התחומים, שמענו כאלה שאומרים שזה ברור שכן ושמענו כאלה שלא ושמענו כל מיני.

תמר זנדברג: סתם אני שואלת אתכם.

<מוטי שומשקביץ: זה ברור שזה הפרעה, אבל יש הבדל בין הפרעה ומחלה.

<מוטי שומשקביץ: מחלה זו קונוטציה יותר משפטית, כי הסיבה לרוב מחלות הנפש לא ידועה, הם קוראים להם הפרעות ובעצם הגישה של הפסיכיאטריה היא גישה דסטרוקטיבית, זאת אומרת אתה נותן תיעוד, אתה באמת לא יודע מה גרם להפרעה.

<מוטי שומשקביץ: זה ברור שזה הפרעה, מה ההבדל בין הפרעת סכיזופרניה והתמכרות?

<מוטי שומשקביץ: יש פה מרכיבים גנטיים מאוד מאוד משמעותיים, תהליכים גנטיים משמעותיים, אבל ההבדל כנראה הוא שאתה בעצם, ביודעין או לא ביודעין, מרוב שאתה משתמש אתה גורם למחלה ואתה מחריף אותה.

<מוטי שומשקביץ: זה ההבדל.

<יורם יאיר: אני חושב שאנחנו קצת נסחפים לכיוון הזה כי זה יכול לשמוט את הבסיס לכל העבודה שנעשית בכפרי הגמילה.

<יורם יאיר: אני גם בהשכלתי פסיכולוג, שבע שנים הקדשתי לזה, אני חושב שהעיקרון הבסיסי בטיפול פה הוא 'קח אחריות על עצמך'.

<יורם יאיר: אם שמעתם את כל המדריכים פה בסרט, את לא יכולה להגיד להם 'חבר'ה, אתם ממשיכים להיות חולים' כי מחלה כרונית זה משהו שנמצא בגוף שלך ואתה כל פעם נותן איזה שהוא מינון כדי שהיא לא תפרוץ מחדש או שאתה רוצה לדכא את התופעות שלה.

<יורם יאיר: אנשים שעברו פה ויש לנו אלפים שגמרו פה את הטיפולים בקהילה, בסוף יכול להיות שיש להם במודעות איזה רמזור אדום שהם אומרים 'אסור לי עוד פעם להגיע לשם', אבל הם מתפקדים, הם אחראים על עצמם, הם לא בטיפול.

<יורם יאיר: זה שהוא מתמודד עם עצמו, כל אדם שנתקל באיזה שהוא קושי צריך לדעת להתמודד עם זה.

תמר זנדברג: זה גם מעסיק אותנו, אפרופו סל שיקום.

<יורם יאיר: לא, אני הרגשתי שקצת נסחפנו, רציתי להחזיר את זה לנושא.

<יורם יאיר: אני אפרד מכם בצער.

תמר זנדברג: תודה רבה, תודה שבאת.

<יורם יאיר: תמשיכו לעסוק בנושא הזה.

מירב בן ארי: כמה חוזרים לטיפול בחזרה ל'אילנות'?

<מירה כהן: צריך להבין שיש הבדל בין נשירה וגם בחזרה בין 'אילנות' לעומת תחלואה כפולה, אלה דברים שונים לחלוטין.

<מירה כהן: אלה שמגיעים עם תחלואה כפולה, חלקם מגיעים מבתי חולים, או שהם מגיעים זומבים, או שקיבלו כמויות של טיפול תרופתי, או שהם מגיעים במצב שכביכול נראה מאוזן אבל הוא לא מאוזן ואנחנו צריכים לעשות יציבות.

<מירה כהן: לרוב הנשירה הכי גדולה, גם ב'אילנות' וגם בשילוב זה בחודש הראשון ובתחלואה כפולה פי כמה, כי זה צריך להיות החלק הזה של ההתייצבות, גם האיזון - - -

תמר זנדברג: בתחלואה כפולה מאיפה מגיעים המטופלים?

<מירה כהן: לרוב או מאשפוזית באר שבע או מבתי חולים, מכל בתי החולים.

<מירה כהן: התחלתי להגיד שבאמת כל הנושא של הנשים הוא פי כמה יותר דורש מאיתנו גם משאבים, תעצומות.

<מירה כהן: אם שאלתם מקודם על הנושא של מה אנחנו עושים אחרת עם הנשים, כל הנושא של התיווך שלנו, של הליווי שלנו, של ההימצאות שלנו איתן הוא הרבה יותר.

<מירה כהן: אנחנו צריכים להיות איתן הרבה יותר בזמן נתון, כי גם בינן לבין עצמן הן סוערות וגם כל אחת בפני עצמה היא סוערת והרבה פעמים הן צריכות הרגעה ויכולת לעשות אתנחתא שהיא אחרת.

<מירה כהן: מבחינת שלבי הטיפול, בעצם הטיפול שלהם בשילוב יכול להגיע עד שנתיים.

<מירה כהן: שוב, להבדיל מ'אילנות' שזה יכול להיות הכי קצר חצי שנה, הכי ארוך שנה וחצי, שנה בקהילה ועוד חצי שנה.

תמר זנדברג: מהנשים כמה אימהות?

<מירה כהן: חצי בערך.

<מירה כהן: זה עושה את זה עוד יותר מורכב.

תמר זנדברג: איפה נמצאים הילדים?

תמר זנדברג: באומנה?

<מירה כהן: הם או אצל הסבא וסבתא או אומנה, בדרך כלל זה לא עם הבעלים.

תמר זנדברג: לא עם האבות.

<מירה כהן: זה להבדיל מגברים.

<מירה כהן: אם גבר מגיע לכאן אז האישה יכולה לשמור על הילדים, אישה שמגיעה, הגבר לא שם, הוא לא נשאר שם לטיפול וכאלה, הם או אצל הסבא והסבתא, או משפחות אומנה, פנימיות וכאלה.

<מירה כהן: זה משהו כמו חצי, שזו עוד התעסקות שאנחנו צריכים להתמקד בה.

<מירה כהן: אלה המסלולים, כל שלב ושלב, יש לו בעצם מיקודים שהם מיקודים אחרים, שאנחנו צריכים לשים יותר את הדגשים.

<מירה כהן: צריך להגיד שאנחנו פה עורכים את ועדות סל שיקום בתוך הקהילה, שזה משהו שהכנסנו בשנתיים האחרונות.

<מירה כהן: בעצם לכל מטופל יש שתי ועדות, ועדה אחת לנושא של תעסוקה וועדה שנייה לנושא של דיור וכשהוא מגיע ל-10 חודשים, 11 חודשים, אז מלווה אותו מתאמת תעסוקה לכל הנושא של בדיקת תעסוקה שהיא תעסוקה נותנת למטופלים של יחידת שילוב וכשהם מגיעים למשהו כמו שנה וחודשיים, משהו כזה, הם עוברים את הוועדה השנייה, שאז הם גם מקבלים את כל הנושא של הדיור המוגן.

<מירה כהן: הרוב הגדול, משהו כמו 80%-85% דיור מוגן, שזו הצלחה יפהפייה, לעומת משהו כמו 15% שממשיכים אחר כך להוסטלים, או בראש העין או באשדוד.

<מירה כהן: אבל הרוב הגדול שמגיעים לכאן, הם מסיימים את הטיפול, ממשיכים אחר כך לדיור ודיור מוגן.

תמר זנדברג: בואו נתקדם כדי שנספיק.

<מירה כהן: קצת מבחינת הקטע של הנתונים, מאיפה מגיעים המטופלים של יחידת שילוב.

<מירה כהן: 29% מבתי חולים, 35% מאשפוזיות, השאר לשכות הרווחה או עצמי, אבל הרוב הגדול זה בתי חולים או אשפוזית.

<ורד נצר: להבדיל אותי מיחידת 'אילנות', זה הרבה פחות מחלופות מעצר, כמעט לא קיים.

<מירה כהן: משהו כמו 20% נשים, שזה בדרך כלל מכוון, המכסה שלנו של הנשים היא ספציפית ומסוימת.

<מירה כהן: חתכי גיל, זה נתון, לדעתי, מעניין מאוד מאוד.

<מירה כהן: גם ב'אילנות' וגם בשילוב הרוב הגדול לגילאי 25 עד 40.

<מירה כהן: 66% גם ב'אילנות' הם צעירים עד גיל 40.

<ורד נצר: 90% הם עד גיל 40, אם לוקחים את ה - - -

<מירה כהן: כן, 60 ועוד 22.

<מירה כהן: הרוב הגדול הם רווקים, שזה גם נתון שונה מקהילות 'אילנות' או 'הר טוב', כי שם יכולים להיות גם נשואים או עם ילדים, פה לרוב הם מגיעים כשהם רווקים ואם יש להם ילדים אז הילדים לרוב לא בחזקתם.

<מירה כהן: קצת מחבר העמים, 22%, אתיופיה, 26%, ישראלים.

<מירה כהן: זה גם נתון שונה לחלוטין מקהילת 'אילנות', בקהילת 'אילנות' משהו כמו 40%-45% מגיעים במעמד של חלופת מעצר, ביחידת שילוב 11%-12% בממוצע.

<מירה כהן: סוגי סמים, גם בזה אפשר לראות הבדל.

תמר זנדברג: סמי פיצוציות, השני קנאביס, אחרי זה קוקאין.

תמר זנדברג: איפה אלכוהול?

<מירה כהן: הנה, 11%, שזה גם אחר לחלוטין מ'אילנות', ששם זה 40%.

<מירה כהן: זה ממש מראה את השונות בסוגי הסמים שאלה משתמשים לעומת אלה שמשתמשים.

תמר זנדברג: בתחלואה כפולה מהניסיון שלכם השימוש בסמים זה הרבה פעמים self medication או שזה - - -

<מירה כהן: בערך חצי חצי.

<ורד נצר: חלק השתמשו בסמים ובעקבות זה התפרצה המחלה.

תמר זנדברג: זאת השאלה שלי.

<מירה כהן: האבחנות, בין 58% ל-60% סכיזופרניים, 21%-22% מניה דפרסיה ו-21% הפרעת אישיות גבולית, דיכאון, חרדה, OCD או פוסט טראומה.

<מירה כהן: אני חושבת שהנשים יותר מכילים את החלק האחרון, פוסט טראומה, חרדה, דיכאון.

<מירה כהן: אשפוזים, זה גם נתון מעניין.

<מירה כהן: ניסינו גם לבדוק את האוכלוסייה שלנו, מי יותר מצליח, בתוך תהליך הטיפול, מי יש לו סיכוי יותר גדול ואם יש הבדל בין מישהו שהיה מאושפז הרבה מאוד אשפוזים לעומת כזה שהגיע עם מעט.

<מירה כהן: ראינו שאם מישהו היה מאושפז הרבה, 30-40, הסיכוי שלו לשרוד ולהצליח - - -

תמר זנדברג: 30-40 אשפוזים?

<ורד נצר: יש גם כאלה.

<מירה כהן: - - - הוא מאוד מאוד מאוד קטן.

<מירה כהן: לעומת זאת, בין 6 ל-10, האחוז שלהם והסיכוי שלהם להצליח הוא הרבה הרבה יותר גדול והם כאלה שבאמת יותר מצליחים.

<מירה כהן: נשירה.

<מירה כהן: אני אפרט על מה שעשינו במהלך השנים האחרונות, הורדנו נשירה באופן מאוד דרמטי.

<מירה כהן: אמרתי שהנשירה - - - פניות.

<מירה כהן: יש לנו בממוצע משהו כמו 350-340 פניות בערך בשנה, אנחנו עושים משהו כמו 130-131 ראיונות ואנחנו מקבלים לפי מה שיש.

<מירה כהן: ככל שהנשירה מצטמצמת היכולת שלנו ל - - -

תמר זנדברג: יש רשימת המתנה?

<מירה כהן: תמיד, של חודשיים-שלושה.

תמר זנדברג: וכמה אנשים בכל רגע נתון ממתינים?

<מירה כהן: 25.

<מירה כהן: אני מדברת על שילוב.

אבי דיכטר: תחלואה כפולה.

תמר זנדברג: יש נשירה מההמתנה?

אבי דיכטר: ברור.

תמר זנדברג: כלומר לצורך העניין אם הייתה יותר יכולת לתת מענה אז הייתה פחות נשירה.

תמר זנדברג: כלומר זה לא רק ההמתנה, זה גם העובדה שאנשים הולכים לאיבוד בדרך כשהם ממתינים.

<מירה כהן: יש אנשים שפונים שהם לא מתאימים, שהם כן תחלואה כפולה, אבל או שהם במצב פסיכוטי פעיל והם לא יכולים להתקבל כי זה לא בית חולים, או שהם יכולים להיות במצב קוגניטיבי לא טוב, או שהם יכולים להיות במצב שהמשפחה נורא נורא רוצה, אבל הם לא רוצים.

<מירה כהן: אני לא מדברת על אלה, אני מדברת על אלה שכן רוצים וכן יכולים, אבל אין מקום ואנחנו לא יכולים לקבל אותם.

<מירה כהן: יש גם את זה.

<מירה כהן: לבנות אנחנו כמעט לא נותנים להמתין, כלומר אם יש בחורה שרוצה אנחנו שולפים אותה, לוקחים אותה ושמים אותה.

<מירה כהן: אם יש גבר, זה קצת יותר מורכב.

<ורד נצר: חשוב גם לציין שאנחנו המסגרת היחידה לנשים עם תחלואה כפולה.

<מירה כהן: כקהילה.

אבי דיכטר: עוברים לאולגה.

<אולגה בן אדיבה-חדד: אני אקצר.

<אולגה בן אדיבה-חדד: שמי אולגה בן אדיבה, אני עובדת סוציאלית וקרימינולוגית במקצועי.

<אולגה בן אדיבה-חדד: משנת 87' עובדת בתחום התמכרויות.

<אולגה בן אדיבה-חדד: שלא כמו מירה, אני מנהלת את קהילת הר טוב רק כשנתיים וחצי, אבל בעברי עבדתי גם במשרד הבריאות, ניהלתי מרכז יום לנוער, אשפוזית, עברתי את כל הרצף בעצם.

<אולגה בן אדיבה-חדד: אני חושבת שמירה נתנה כבר תמונה, אתם כבר מכירים מה זה קהילה טיפולית, אבל אני כן רוצה להגיד שני דברים לגבי נושאים שכבר נידונו פה.

<אולגה בן אדיבה-חדד: אני רגילה להתייחס להתמכרות כהפרעה שיש לה מרכיבים גם ביולוגיים, גם פסיכולוגיים וגם סוציאליים.

<אולגה בן אדיבה-חדד: היום הטרנד בספרות הוא דווקא כיוון פסיכיאטרי כמחלה עם היבטים כרוניים, עם כל הכניסה של התחליפים של סובוטקס וסובוקסון וכל התכניות החדשות, ממש אני מרגישה במאמרים דחיפה לכיוון דווקא הביולוגי.

<אולגה בן אדיבה-חדד: זה לגבי הדיון שהיה.

<אולגה בן אדיבה-חדד: מבחינת אתגרים, אצלנו פרט לאתגרים שמירה ציינה אני מרגישה שהנושא של ההתמודדות עם נפגעי סמי פיצוציות הוא תחום שאנחנו עדיין לא ממש - - - כלומר אלה חבר'ה שמגיעים לא פעם לקהילות אחרי שהם עברו איזה שהוא התקף פסיכוטי, אבל הם לא מוגדרים כתחלואה כפולה ובאמת במהלך החודשים הם מתאוששים.

<אולגה בן אדיבה-חדד: לא פעם הם מגיעים לקהילה אחרי שהם היו מאושפזים חודש, חודש וחצי ואין לך כל כך עם מי לדבר.

<אולגה בן אדיבה-חדד: זה לוקח המון זמן וגם לנו זה אתגר ללמוד לטפל בהם ולתת להם מענים מותאמים.

<אולגה בן אדיבה-חדד: בדרך כלל הם נמנים עם הצעירים מבין הדיירים, שזה גם כשלעצמו אתגר.

<אולגה בן אדיבה-חדד: המאפיין היותר ייחודי של קהילת 'הר טוב', בנוסף אולי למה שנעשה ב'אילנות' זה באמת הנושא של תעסוקה.

<אולגה בן אדיבה-חדד: בעקבות זה שאנחנו ממוקמים באזור תעשייה הר טוב ליד בית שמש ומוקפים בכל מיני מפעלים נוצרו קשרים ענפים ברמה של מעסיקים ידידים אפילו, גם אם הם לא מוגדרים ככה.

<אולגה בן אדיבה-חדד: אנחנו עושים שימוש רב בכל הסביבה מבחינת תעסוקה ובשלבים די מוקדמים של הטיפול אנחנו מתחילים להוציא בצורה ספורדית, יום פה יום שם, אנשים לעבוד כדי שבאמת יטעמו את הנושא של עבודה ואז מאוד מאוד קל כשהם מגיעים לשלבים מתקדמים, כמו שלב ג', שזה כבר שלב שהם אמורים להיקלט לעבודה, מאוד קל לנו לשלב אנשים במשרות מלאות ואז הם יוצאים להוסטל וכבר יש להם תעסוקה.

<אולגה בן אדיבה-חדד: כפועל יוצא מזה המון בוגרים נשארים באזור, הם שוכרים דירות בבית שמש, אחרי שהם עוברים את כל התהליך, יש קהילת בוגרים מאוד מאוד גדולה גם מסביב ל - - - והם ממשיכים לעבוד במפעלים באזור.

<אולגה בן אדיבה-חדד: יש המון המון קשר עם הבוגרים מבחינתנו.

<אולגה בן אדיבה-חדד: אני רק רוצה להגיד כמה מילים על הוסטל 'אביבים' שהוא הוסטל ייחודי , שהוא גם לדרי רחוב וגם לנפגעי התמכרויות אחרי שהם עברו טיפול.

<אולגה בן אדיבה-חדד: זה הוסטל שמה שמייחד אותו זה שזה הוסטל לשיקום תעסוקתי, כלומר אלה חבר'ה שאיך שהם מגיעים, תוך יומיים-שלושה הם משולבים בעבודה במשרה מלאה מהבוקר עד אחר הצהריים וכל התכנית הטיפולית שלהם מתבצעת אחרי הצהריים, כלומר כל השיחות והקבוצות, אחרי שהם חוזרים מהעבודה.

<אולגה בן אדיבה-חדד: אוכלוסיית דרי הרחוב היא גם אוכלוסייה שאנחנו לומדים אותה.

<אולגה בן אדיבה-חדד: אני יכולה להגיד שרובם הם גם נפגעי התמכרויות ובעיקר בעיקר אלכוהול, אבל יש להם נתונים ייחודיים משלהם, בעיקר אלה שבאמת חיו הרבה שנים ברחוב.

<אולגה בן אדיבה-חדד: יש להם קושי מאוד מאוד גדול לשתף פעולה עם טיפול, יש להם כל מיני דפוסים של עבריינות והם מתבודדים ומאוד מאוד קשה להגיע אליהם.

<אולגה בן אדיבה-חדד: ומה שעולה המון, את שאלת לגבי גילאים, יש שם חבר'ה בני 64, בני 67, אלה אנשים גם עם תחלואה פיזית מאוד גדולה, שנים של הזנחה שהם חיים ברחוב נותנות את אותותיהן.

<אולגה בן אדיבה-חדד: הפטיטיס C, נשאי HIV לא מעטים, מוגבלויות פיזיות, כל מיני נכויות ואנחנו צריכים לעשות שמיניות באוויר כדי באמת גם לשלב אותם בתעסוקה וגם לנסות להביא אותם לאיזה שהוא מקום שהם יכולים לצאת לחיים עצמאיים.

<אולגה בן אדיבה-חדד: זה לא פשוט, היום המסגרת הזו מוגדרת עד שנה ויותר ויותר אנחנו נתקלים בקושי לשחרר אותם, לאן הם יילכו ואיך הם ינהלו את עצמם.

<אולגה בן אדיבה-חדד: העמותה היום ניגשת למכרז של דירות לוויין, שאולי יוכלו לתת מענה לחלק מהאנשים אחרי שהם מסיימים את הטיפול.

<אולגה בן אדיבה-חדד: החלק של ההתמכרויות בהוסטל 'אביבים', הם רובם חבר'ה שמגיעים מבתי סוהר שעברו טיפול בבית סוהר, בכלא חרמון, כלא צלמון, עברו סוג של קהילה טיפולית והם מגיעים לעשות את השלב של השיקום התעסוקתי אצלנו.

<אולגה בן אדיבה-חדד: היום אנחנו גם לומדים לשלב בין שתי האוכלוסיות, שיש שם ממשקים, אבל יש גם המון שוני, דרי רחוב לא בהכרח בעלי דפוסי עבריינות.

<אולגה בן אדיבה-חדד: היה קושי לשלב ביניהם, אבל אנחנו לומדים את המאטריה הזאת וזו גם מסגרת שהולכת ומתפתחת עם השנים, גם מבחינת מספר הדיירים שאנחנו קולטים וגם מבחינת התשומות שאנחנו משיגים להם.

<מירה כהן: אני חושבת שאחד הדברים המשמעותיים זה שהיום המטופלים מקבלים מגוון תכניות טיפוליות שונות שמותאמות לצרכים שלהם.

<מירה כהן: אם פעם בקהילה רוב המטופלים היו דומים וכולם היו מקבלים את אותו דבר, אני חושבת שהיום יותר ויותר אתם תראו, גם במרכזים וגם במסגרות, שלכל אוכלוסייה יש תכנית ייחודית, טיפול שהוא שונה, צוות שלמד והוכשר בהתאם לתכנים.

<מירה כהן: זה מאפשר להם סיכוי ונותן להם את המענים שבאמת הם צריכים אותם בהתאם.

<מירה כהן: אני מציעה שנראה מטופלים קצת.

תמר זנדברג: כן, יש לנו בדיוק 35 דקות עד שמירב חייבת לצאת.

מירב בן ארי: האמת שיש לי פחות זמן, אבל בואו נעשה דבר כזה, אנחנו צריכים ללכת למטופלים?

<מירה כהן: לא, הם פה, מחכים.

תמר זנדברג: אז מקסימום אחרי זה נעשה סיור.

אבי דיכטר: אבל לי חשוב שמירב תשמע את הנושאים שאני רוצה להמליץ לכם לעסוק בהם.

מירב בן ארי: אין בעיה.

תמר זנדברג: אז תגיד אותם עכשיו עד שהם ייכנסו.

<מירה כהן: תגיד אותם רק בראשי פרקים ואחר כך תאריך.

אבי דיכטר: אני אשתדל.

אבי דיכטר: גם בדרך, בסיור, נוכל לדבר עליהם.

תמר זנדברג: אין בעיה, תגיד אותם עכשיו בראשי פרקים ואחר כך נפרט.

אבי דיכטר: יש פה שלושה נושאים ששניים מהנושאים הם נושאים שלצורך העניין אני מייצג גם את החברים שלי מהעמותות האחרות שמפעילים קהילות טיפוליות.

אבי דיכטר: הנושא הראשון זה תעריף של מטופל בקהילה טיפולית.

אבי דיכטר: לאורך זמן אנחנו טוענים שאנחנו בקהילות הטיפוליות להתמכרויות, או התעריף למטופל בקהילה טיפולית מקופח מאוד ביחס לשירותים אחרים של משרד הרווחה.

אבי דיכטר: תעריף של מטופל רגיל, אני בכוונה אומר רגיל, כי יש מטופל תחלואה כפולה ויש נשוי, הוא כ-8,100 שקל.

אבי דיכטר: לדעת מנהל השירות להתמכרויות, בדיון עם פורום המנכ"לים של העמותות הוא ציין שמהיכרותו של שירותים אחרים התעריף צריך להיות 14,000 שקלים.

אבי דיכטר: זה אומר שאנחנו מתעסקים בדחוף ובחשוב ואנחנו לא מתעסקים בתשתיות, בעיקר בתשתיות המשאב האנושי.

אבי דיכטר: אנחנו צריכים להשקיע הרבה יותר בצוותים שלנו כדי שהצוותים שלנו ייתנו הרבה יותר.

אבי דיכטר: אני מניח פה נייר עבודה - - -

מירב בן ארי: כמה זמן זה כבר 8,100?

אבי דיכטר: התעריף של קהילה טיפולית תוקצב בזמנו על ידי הרשות למלחמה בסמים עד 98', לדעתי, כשמשרד הרווחה קיבל את הנושא.

אבי דיכטר: משרד הרווחה לקח אותו כמות שהוא, מעולם התעריף הזה לא נבדק, הוא לא נמדד בעלויות ריאליות.

אבי דיכטר: העמותות שעוסקות בהתמכרויות מאוד נאמנות.

אבי דיכטר: היה מכרז עכשיו ב-16', אנחנו נגיד 'בואו נעצור', לא ניגש למכרז.

אבי דיכטר: הרי בדיון נכי נפש בקהילה, מה עשו הגופים?

מירב בן ארי: כן, זה בבג"צ עכשיו.

אבי דיכטר: זה כבר פעם שלישית, הם לא ניגשו שלוש-ארבע פעמים.

אבי דיכטר: בעצם משרד הבריאות שמח שהם ניגשו כי סוף סוף מישהו עזר לו להעלות את התעריף כי התעריף לא היה ריאלי.

אבי דיכטר: אבל מה שעשו שם, עשו ועדה משותפת של הזכיינים ומשרדי הממשלה ואנשי כלכלה ומיפו ובדקו את העלות.

מירב בן ארי: למה ששי לא עושה את זה?

אבי דיכטר: תעזרו לנו לעשות את זה, אולי צריך לעשות פעם אחת.

מירב בן ארי: אבל סליחה שנייה, גם בחולי נפש, אנחנו בעניינים, אבל זו הייתה עבודה מקצועית של המשרד.

אבי דיכטר: יש לי אותה.

מירב בן ארי: בגלל זה אני שואלת אותך למה שאבי - - -

תמר זנדברג: יש עבודה על התעריף שאומרת?

אבי דיכטר: שהם יהיו נכי נפש בקהילה.

תמר זנדברג: לא, פה, במרכזים.

אבי דיכטר: אנחנו יכולים להציג מטעמנו.

אבי דיכטר: אני חושב שיבוא המשרד - - -

תמר זנדברג: אנחנו נבקש מהממ"מ ונעשה דיון אצלנו בוועדה בנושא של עלות התעריף למטופל, שיעשו תחשיב, יבקשו ממשרד הבריאות, יבקשו ממשרד הרווחה והממ"מ יארגן לנו את הנתונים.

אבי דיכטר: מצוין.

אבי דיכטר: אנחנו פה נשמח להשתתף בדיון.

תמר זנדברג: כמובן, ברור, אבל אני אומרת שקודם כל הממ"מ, מרכז המחקר והמידע של הכנסת, יאסוף את המידע, גם מכם, גם מהמשרדים, מאנשי המקצוע, יכין לנו נייר עם הערכה שלו וגם ישווה את זה למטופלים אחרים, אתם תתרמו מהידע המקצועי שלכם.

אבי דיכטר: ברשותך אני אשלח לך את הנייר שנעשה על דיור נכי נפש בקהילה, נייר כלכלי, מלומד, שיש הרבה מה ללמוד ממנו.

תמר זנדברג: בסדר.

תמר זנדברג: אנחנו נגייס את הממ"מ לצורך זה.

תמר זנדברג: הלאה.

אבי דיכטר: הנושא השני קשור לתעריף.

אבי דיכטר: התעריף היום בנוי מכ-20% השתתפות עצמית של המטופל שבאה מקצבת הבטחת ההכנסה או הנכות ויש לנו אחוז תשלום של המשרד.

אבי דיכטר: אנחנו הפכנו להיות הגובים, אנחנו הגובים, אנחנו צריכים להגיש את הבקשה, ל - - -

תמר זנדברג: אני יודעת.

תמר זנדברג: הנושא הזה עלה אצלנו וטיפלנו בו.

אבי דיכטר: העניין הוא שבסופו של יום יש קושי מאוד גדול בכל התהליך, להגיש את הבקשה, להביא את האישורים, לקבל זכאות מביטוח לאומי, למשוך את הקצבה.

אבי דיכטר: בסופו של יום מי שזוכה במכרז לא מצליח לממש את זה.

אבי דיכטר: אנחנו יוצאים נפסדים, מעבר לזה שאנחנו משקיעים משאבים בלתי נתפסים, אני צריך להשקיע, מזכירות ונהגים ולהוציא את ה - - - זה משהו לא נורמלי.

אבי דיכטר: ההצעה שלנו היא להעביר בבסיס התקציב את הכסף למשרד הרווחה.

<אולגה בן אדיבה-חדד: לא רק זה.

<אולגה בן אדיבה-חדד: כל פעם במעמד הזה של משיכת הכסף הדייר בורח, הוא רואה את הכסף והולך.

אבי דיכטר: הוא הולך לקנות מנה.

<אולגה בן אדיבה-חדד: ועכשיו זה ב-12, הופ, הולך.

אבי דיכטר: מה שביקשנו זה להגיש הצעת חוק ואמרו לנו שזה בתהליך ויכול להיות שאתן יכולות - - -

תמר זנדברג: שמה?

אבי דיכטר: להגיש הצעת חוק שבבסיס התקציב התקצוב שהולך לביטוח לאומי עבור קצבת הבטחת הכנסה לאותם 600 מטופלים בשנה יעבור לרווחה.

תמר זנדברג: זה נושא בעייתי.

מירב בן ארי: כן, בעייתי מאוד.

תמר זנדברג: אנחנו צריכים להילחם על - - -

אבי דיכטר: זה השירות היחיד שזה קורה לו.

תמר זנדברג: זה דבר בעייתי כי יש לך אוטונומיה של המטופלים.

תמר זנדברג: המטופל הוא בן אדם, המדינה לא גוזרת מעל הראש שלו בין מוסדות.

אבי דיכטר: אבל הכסף הולך אלינו, זה ברור לכולם.

תמר זנדברג: גם מבחינת גישה טיפולית, אתה צריך לרצות, וגם אמרנו פה, בסוף המטופל צריך להשתתף מרצון, הוא לא אסיר פה וגם אם הוא יהיה אז אחרי שנה הוא יברח מדלת אחרת, הוא רק יחכה - - -

אבי דיכטר: אבל הכסף לא הולך אליו.

אבי דיכטר: הוא יוצא, מושך ונותן לי.

תמר זנדברג: בסדר, זאת בעיה בפני עצמה, רק הפתרון של זה הוא לא להעביר ישירות אליך, זה פשוט להגדיל את התקציב למסגרות, והמטופל, הוא אזרח, קודם כל, יש לו זכויות אדם וזכויות אזרח לרבות הזכות להבטחת הכנסה, זה עיקרון בסיסי.

תמר זנדברג: יש לזה גם בעיות אחרות במה שאתה אומר, כי, להיפך, יש קהילות שהן מקבלות אליהן את הסכום והן נותנות - - - אוקיי, שמענו.

תמר זנדברג: יש לזה כל מיני היבטים, אני מסכימה שהנושא הוא תקציבי, אבל אני לא בטוחה שזאת הדרך הנכונה.

אבי דיכטר: נושא שהוא קשור לקהילת 'אילנות' בלבד.

אבי דיכטר: אנחנו מזה שנים במאבק עם משרד התחבורה ונתיבי ישראל על סגירת הפרדה בכביש.

אבי דיכטר: כשנכנסתם פניתם ימינה, כשאתם תצאו אתם תפנו רק ימינה, בעבר הצומת היה פתוח.

תמר זנדברג: אתה רוצה - - -

אבי דיכטר: אני לא רוצה, רגע, על הדרך כשסגרו את המפרדה משרד התחבורה ונתיבי ישראל אמרו 'גם נבטל את תחנת האוטובוס, כי אנחנו לא רוצים שהמטופלים יחצו את הכביש'.

אבי דיכטר: אנחנו במאבק משפטי - - -

תמר זנדברג: על מה?

תמר זנדברג: מה אתם רוצים, שיהיה גשר?

אבי דיכטר: אז הצלחנו במחוזי להחזיר את התחנה לצפון וכרגע אין לנו תחנה לדרום והמטופלים שלנו - - -

<אולגה בן אדיבה-חדד: המטופלים והמשפחות שלהם.

תמר זנדברג: אז מה הפתרון?

תמר זנדברג: מה אתם רוצים שיקרה?

אבי דיכטר: קודם כל צריך לזכור, מה-110 מטופלים יש פה 50% שהם נכים, שלצורך שוויון זכויות הם זכאים לתחבורה ציבורית נגישה.

אבי דיכטר: אז אנחנו רוצים שיחזירו את התחנה לדרום ויאפשרו מעבר בטיחותי.

תמר זנדברג: איך?

אבי דיכטר: רמזור, הולכי - - -

תמר זנדברג: לא, אי אפשר - - -

אבי דיכטר: רמזור, הולכי רגל, מנהרה.

תמר זנדברג: זה צריך להיות או תת קרקעי או גשר.

אבי דיכטר: יש פה מנהרה, יש פה מעביר מים, אני באתי והצעתי בדיונים עם משרד התחבורה, רק אין קשב.

אבי דיכטר: אני לא חבר במרכז הנכון, צר לי להגיד את זה.

תמר זנדברג: בסדר, אני אקח את זה על עצמי, יש לנו - - - למשרד התחבורה.

אבי דיכטר: ב-27.7 יש דיון בבג"צ על העניין, אז אני חייב להגיד, יש פה מכתבים שלי, גם לשר הרווחה וגם לשר התחבורה.

תמר זנדברג: אין בעיה.

תמר זנדברג: זו נקודה מאוד חשובה.

תמר זנדברג: קטנה אך חשובה.

אבי דיכטר: אני אשמח.

תמר זנדברג: מכניסים את המטופלים?

<מירה כהן: יושבת לידנו ש', שהיא מטופלת ביחידת שילוב, בשלב יותר מתקדם.

<מירה כהן: היא תציג את עצמה קצת.

תמר זנדברג: סליחה רגע.

תמר זנדברג: אני תמר זנדברג, אני חברת כנסת, אני יושבת ראש הוועדה, נמצאת איתנו גם מירב בן ארי, תודה שהצטרפת אלינו.

תמר זנדברג: אני רק רוצה לומר שיש לנו פרוטוקול, הישיבה מוקלטת ומתומללת, אז אפשר לחסות את השם, שהוא יהיה חסוי, הוא יופיע רק בראשי תיבות, או לא יופיע בכלל.

<מירה כהן: מה שאת רוצה.

תמר זנדברג: בפרוטוקול של הישיבה.

<מירה כהן: בפרוטוקול יכול להיות או שם מלא שלך או ראשי תיבות, מה את מעדיפה?

<ש.ד.: ש' נקודה ד'.

אבי דיכטר: ראשי תיבות.

תמר זנדברג: אוקיי, מאה אחוז, אין בעיה.

תמר זנדברג: תודה.

<ש.ד.: אז קוראים לי ש', אני בת 38, אמא ל-6 ילדים, הגדול בין 17.5, הקטן בן שנתיים.

<ש.ד.: הגעתי לפה לפני כשנה.

<ש.ד.: אם הייתם רואים אותי לפני שנה לא הייתם מזהים אותי, אני הגעתי בן אדם גמור, אפשר לומר שבר כלי, 37 קילו, אנורקסית, לא מאוזנת, סגורה, אפאתית, לא מדברת עם אף אחד, עם כיסוי ראש.

<ש.ד.: התחלתי להשתמש בסמים לפני כשש שנים בערך, סמים קלים מה שנקרא, גראס, מריחואנה, כי לא היה כסף לנייס גאי.

<ש.ד.: בעלי גרר אותי לזה, הוא אמר שזה יעשה לי טוב ואני אפתח ואהיה יותר - - - הדברים יילכו בצורה יותר קלה.

<ש.ד.: האמנתי לו.

<ש.ד.: ככה השתמשתי במשך שש שנים כשאף אחד במשפחה לא יודע, אפילו הילדים לא ידעו, הם ידעו שאבא משתמש, הם לא ידעו עליי כלום, עד שלפני שנה וחודשיים, הייתי אחרי לידה, זאת אומרת לפני שנה וחצי הייתי אחרי לידה של השלישי שלי, קיבלתי דיכאון אחרי לידה, לא ידעתי שאני בדיכאון, זה משהו שנמשך במשך חצי שנה ואחרי זה כמובן השתמשתי וגם שתיתי אלכוהול.

<ש.ד.: תמיד חיפשתי להיות - - - מה שנקרא, לא ראיתי את עצמי בלי סמים ובלי אלכוהול, זה לא היה מצב כזה שקיים ותמיד עשיתי את זה בשושו, בחדר, עם דלת סגורה, כשאף אחד מהילדים לא יודע.

<ש.ד.: הגדולים פה ושם קצת ניסו לגשש, אבל תמיד הסתרתי את זה מהם.

<ש.ד.: בפסח בשנה שעברה פרצה אצלי מניה דפרסיה, התחלתי להשתולל בבית, לרקוד, לעשות דברים מטורפים, חשבתי שאני משיח, חשבתי שבעלי הוא הגואל ושאנחנו באנו לגאול את עם ישראל וכמובן לא אכלתי, לא שתיתי.

<ש.ד.: הוא ראה שאני במצב כזה אז הוא גם לא הביא לי סמים, הוא הביא לי פסיכיאטר הביתה, שניסה להביא לי כדורים ואני סירבתי לקחת את הכדורים.

<ש.ד.: הרווחה הגיעו אליי הביתה, ראו שהבית במצב על הפנים, הייתי שוברת מנורות, חלונות, הבית היה נראה במצב על הפנים, הילדים היו ברחובות.

<ש.ד.: לאחר שבועיים בערך הגיעו אליי לבית אחים מבית חולים פרדסייה בלב השרון עם הוראה של משרד הרווחה לקחת אותי לאשפוז, לבדיקה.

<ש.ד.: הייתי בטוחה שאני אצא מזה, שהכול בשליטה שלי, אבל זה לא היה ככה, הגעתי לאשפוז, שמו אותי במחלקה סגורה חודש.

<ש.ד.: אחר כך עברתי למחלקה פתוחה עוד חודש ואז המשפחה שלי, שלאורך כל הדרך תמכו בי ועודדו אותי וכמובן הילדים לא היו בחזקתי, הרווחה חילקה אותם במשפחה, שניים אצל חמי וחמותי, שניים בפנימיות, אחת אצל ההורים שלי ואחת אצל חברה טובה שלי ולא ראיתי אותם חודשיים, עד שהגעתי לפה לשילוב, לפני כשנה.

<ש.ד.: אמרו לי 'את חייבת מקום שיוכל לשקם אותך, שתוכלי לעמוד על הרגליים, שתוכלי להחזיר את הילדים שלך אלייך, שתהיי בריאה וחזקה, שתוכלי להיות יציבה', משהו שלא היה לי כל החיים.

<ש.ד.: לא האמנתי בעצמי בכלל כשהגעתי לפה, לא האמנתי במקום, לא האמנתי שאני יכולה לשנות את עצמי, הייתי בטוחה שאני יכולה להציל את חיי הנישואים שלי, לשכנע את בעלי שגם כן יעבור גמילה, אבל עם הזמן, בעזרת כמובן הצוות היקר והמטפלת שלי, העובדת הסוציאלית שלי, בשיחות ותמיכה לאורך כל הדרך, לבד בחיים לא הייתי מצליחה לעשות את זה, זה הכול הצוות, התחלתי לאגור כוחות ולרכוש כלים, להתייצב יותר, קיבלתי תפקידים בבית, אם זה ראש צוות פנים, מכבסה.

<ש.ד.: בחודש וחצי האחרונים הייתי גם מתאמת של הבית, זאת אומרת להיות אחראית על כל הבנות, לראות שהכול מתפקד כמו שצריך.

<ש.ד.: החלטתי להתגרש לפני כחצי שנה.

<ש.ד.: הגרוש שלי נמצא באיזה ישיבה בנתניה, הוא משתמש, הוא לא ראה את הילדים כמה חודשים טובים, אבל טוב שכך, הכול לטובה.

<ש.ד.: אז החלטתי להתגרש, לפני שבועיים התגרשתי, בשעה טובה, הורדתי את כיסוי הראש.

<ש.ד.: בהתחלה הילדים קיבלו את זה קצת בהלם, הם לא האמינו שהוא ישחרר אותי כל כך מהר, הם אמרו 'אין מצב, אין סיכוי, בטח זה ייקח חודשים, שנים', אבל איך אומרים אצלנו?

<ש.ד.: הייתה סיעתא דשמיא מטורפת, נס, הכול עבר בצורה חלקה והוא נתן לי את הגט ואני שמחה ומאושרת עכשיו.

<ש.ד.: היום אני נמצאת בשלב ג', אני מתחילה לצאת לעבוד, אני מחפשת עבודה כרגע.

<ש.ד.: אני רואה את הילדים שלי מתחילת הטיפול כל שבועיים, הם מגיעים לפה.

<ש.ד.: הם היו מגיעים, עכשיו שאני בשלב ג' אני יוצאת אליהם כל שבועיים, עושה שבתון בבית, בקשר כל הזמן.

תמר זנדברג: הילדים עדיין אצל המשפחה ו - - -

<ש.ד.: אצל המשפחה שלי אני מתארחת.

תמר זנדברג: אבל איפה הילדים נמצאים?

<ש.ד.: הילדים, שוב, מחולקים, שניים אצל חמי וחמותי, אצל ההורים של הגרוש שלי, שניים בפנימיות וטוב להם והם פורחים והם משגשגים, הם גם השתנו.

<ש.ד.: לא רק אני, גם הם.

<אולגה בן אדיבה-חדד: היא גם יצאה לוועדות החלטה במהלך הזה כדי לשלב אותם.

תמר זנדברג: לשלב אותם בפנימיות?

<ש.ד.: כן.

<ש.ד.: זהו.

תמר זנדברג: מה התכניות שלך לזמן הקרוב?

<ש.ד.: לעתיד?

תמר זנדברג: לזמן הקרוב.

<ש.ד.: לעתיד הקרוב, קודם כל למצוא עבודה, משהו בתחום שלי.

<ש.ד.: אני מזכירה רפואית בעיקרון, אני מחפשת משהו בתחום ובעזרת ה' כשאני אסיים את הטיפול אז לגור בדיור מוגן, להחזיר את הילדים שלי אליי.

תמר זנדברג: בדיור מוגן את יכולה לגור עם הילדים?

<ש.ד.: כן, בהדרגה, לא כל השישה בבת אחת.

<ש.ד.: טיפין טיפין, שאני לא אתמוטט.

<ש.ד.: זהו, לנהל בית כמו שצריך, משהו שלא היה לי הרבה שנים.

תמר זנדברג: מבחינת הטיפול, לא הגמילה ודברים כאלה, אלא הטיפול הנפשי שעוזר לך גם להיות יציבה וגם לתפקד ולהחזיק את עצמך, איך את יכולה פה במסגרת הקהילה - - -

<ש.ד.: מבחינה נפשית?

תמר זנדברג: כן.

<ש.ד.: לפני שנה הייתי על הפנים - - -

תמר זנדברג: ומה בטיפול פה עזר לך?

תמר זנדברג: איך את מתארת את התהליך?

<ש.ד.: קודם כל אני לוקחת כדורים, ירדתי בכמויות, הגעתי להרבה כדורים ולאט לאט הייתי יותר מאוזנת והורידו לי את הכמות.

<ש.ד.: שיחות עם הפסיכיאטר, עם המטפלת, זה לא בא ברגל, זה הרבה עבודה.

<ש.ד.: צריך להאמין בעצמך, אלה דברים שאני בעצמי מכירה על עצמי רק עכשיו.

<ש.ד.: אני לא הכרתי את עצמי כמו שאני ככה, כשאני נקייה מסמים ומאלכוהול, אני לא מכירה את עצמי, מבחינתי זה בן אדם חדש.

<ש.ד.: אמא שלי אומרת שנולדה לה ילדה חדשה, ככה, כאילו ש', לפני 20 שנה, לפני שהתחתנתי, בן אדם חדש, וככה אני מרגישה גם על עצמי.

<ש.ד.: זה כיף להיות בן אדם אחר, נקי.

<ש.ד.: זה לא מובן מאליו שאתה נקי, צריך להודות כל יום לאל שאתה נקי.

<ש.ד.: זהו.

תמר זנדברג: תודה.

תמר זנדברג: תודה רבה, תודה ששיתפת אותנו.

תמר זנדברג: כל הכבוד לך, המון המון בהצלחה.

<ש.ד.: תודה רבה.

אבי דיכטר: האמת שרציתי לדבר על עוד משהו, אבל משהו שהוא מתקשר למוסדות.

אבי דיכטר: יש קושי מאוד גדול לקבל - - -

תמר זנדברג: שלום.

תמר זנדברג: מה שלומך?

תמר זנדברג: אנחנו סיור של ועדת הסמים והאלכוהול של הכנסת, אני תמר זנדברג, אני חברת כנסת ויושבת ראש הוועדה, יש איתנו עוד חברת כנסת, אבל היא מניקה את התינוקת שלה, שהיא ילדה לא מזמן, אז גם שמענו קצת מהצוות ונשמח לשמוע ממך.

תמר זנדברג: יש פרוטוקול לישיבה, זה מוקלט ומתומלל, אז אם אתה רוצה שהשם יהיה חסוי אתה יכול להגיד אותו, אבל בפרוטוקול הוא יירשם רק בראשי תיבות.

<ג.: אוקיי, שם.

<ג.: האמת שאני מאוד מתרגש.

<ג.: ביקשו ממני לבוא ולספר לכם קצת על עצמי.

<ג.: אני מגיע מהצפון, אני גר ב- - -.

<ג.: אני אספר קצת על עצמי בקצרה.

<ג.: התחלתי להשתמש בגיל 16 וזה היה בתור, בוא נגיד ככה, אז זה היה בתור עם החבר'ה לשבת, זה היה מאוד מקובל, אני גדלתי במקומות כאלה ועם הזמן לאט לאט הידרדרתי ובגיל 18 כבר יצאתי מהבית לגור לבד.

<ג.: הסמים מאוד מאוד הפריעו לי בחיים, זה לא בדיוק הסמים, זה מחלת ההתמכרות עצמה.

<ג.: ההתמכרות שלי מאוד הפריעה לי בחיים, חייתי בצורה לא שפויה ו - - -

תמר זנדברג: הנה, זאת מירב בן ארי.

<ג.: התחלתי לגור לבד בגיל 18, התחלתי לשכור דירה כי לא הצלחתי להתמודד עם ההורים שלי, עם הבית, עם האזור שגרתי בו וניסיתי לברוח משם ובעצם לקחת את כל הבעיות שלי איתי לאותו מקום, לאן שהלכתי.

<ג.: עד גיל 23 השתמשתי והשתמשתי והגעתי לסמים הכי קשים ובגיל 23 אני נפלתי לרחוב ולא ידעתי מה קורה בחיים, למה אני בגיל 23, מה אני עושה ברחוב, כאילו אני בסך הכול מנסה לחיות, אני מנסה לעשות מה שאני יכול לעשות, אני לא הבנתי שבעצם מה שמפריע לי זה שאני חי לא נכון, לא הבנתי מה בדיוק מפריע, אני הייתי פשוט חסר אונים מול עצמי, לא משנה מה עשיתי, לא משנה איפה דרכתי, הכול הלך וכשל ורק הזקתי לעצמי יותר ויותר אפילו שרציתי ההיפך לעשות והגעתי למצב שאני כבר גר ברחוב ואני זרוק, אני לא יודע מה לעשות, אני משתמש בסמים קשים, אין לי כסף למנה הבאה שלי ואני נאלץ לגנוב, אני נאלץ לקבץ נדבות, אני נאלץ לעבור חוויות מאוד קשות, שזה קריזים, שזה אלימות, שזה עוד כל מיני דברים.

<ג.: אני מאובחן כמניה דפרסיה, אני מאובחן כהפרעה נפשית דו קוטבית ועברתי המון אשפוזים, אז איך שהגעתי לרחוב אני הגעתי למצב שאני נכנס לדיכאון, כבר אין לי חשק לחיות, ממש אין לי חשק לחיות ואני מסוגל לעשות לעצמי דברים ואני מפחד ממה שאני מסוגל לעשות לעצמי והלכתי לבקש עזרה בבית חולים לבריאות הנפש בטירת הכרמל.

<ג.: שם הייתי והסברתי להם את המצב, שאין לי גם איפה לחיות, אני גם משתמש בסמים ואני גם במצב נפשי לא טוב.

<ג.: העובדת הסוציאלית שלי ניסתה לעזור לי, אני ביקשתי ממנה סל שיקום, שהיא תוכל לעזור לי בדיור מוגן והיא אמרה לי שהיא לא יכולה להביא לי סל שיקום בגלל אני ידוע כמשתמש בסמים וצריך להיות נקי לפחות חצי שנה כדי שאני אוכל לקבל את סל השיקום.

<ג.: היא הציעה לי להגיע לקהילה.

<ג.: אני בהתחלה מאוד התנגדתי, כי שמעתי המון דברים על קהילות וחשבתי שזה מיטות בטון וחוטי תיל ומדריכים שצועקים עליך ועבודות בפרך.

<ג.: מאוד התנגדתי.

<ג.: זה מה שהיה לי בראש.

<ג.: כשהגעתי לפה, יש פה שתי קהילות, יש פה קהילה של 'אילנות' וקהילה שלנו, של שילוב, וכשהגעתי לפה בהתחלה ראיתי את 'אילנות', ראיתי את כולם, אנשים שהם נראים שהם באים מהכלא, באים משכונות וישר אמרתי 'לא, אני לא נכנס לפה, אני לא הולך להיות עם החבר'ה האלה, אני לא רוצה קהילה בשום פנים ואופן', אז היא הסבירה לי 'לא, יש עוד קהילה שהיא יותר מתאימה לך, שהיא לבריאות הנפש ביחד עם מחלת ההתמכרות' והיה לי ראיון עם ורד והגעתי לוורד, היא הסבירה לי על הקהילה הזאת.

<ג.: הגעתי לקהילה מאוד כנוע, כי כבר לא הייתה לי שום דרך אחרת, לא היה לי מוצא אחר, לא ידעתי מה לעשות עם עצמי, לא ידעתי להתנהל עם החיים שלי, לא ידעתי איך לחיות בכלל והתקבלתי לקהילה הזאת, עברתי אשפוזית קודם כדי להיגמל מהסמים פיזית ואז התחלתי את הקהילה.

מירב בן ארי: איפה היית, באיזה אשפוזית?

<ג.: הייתי באשפוזית באר שבע, שם התחלתי להכיר את ה-NA, שם התחלתי להכיר את 'הדרך', מה זה גמילה, זו גמילה ראשונה שלי.

<ג.: אף פעם לא ידעתי מה זה גמילה ואף פעם לא התעניינתי כי לא ידעתי שקיים כזה דבר וחשבתי עוד אז, כשהייתי בסמים, שאין לי מוצא, כאילו אני כבר לא אגיע לגיל 27 בחיים בקצב הזה.

<ג.: זו הייתה פשוט תהום שחורה.

<ג.: קשה לי לדבר על זה.

<ג.: התחלתי את הקהילה פה, מה שעברתי בקהילה, היום אני מרגיש יותר חי, אני מצליח לדבר על הרגשות שלי, אני מצליח לתפקד, הבנתי כמה המסגרת מאוד מועילה לי, מאוד עוזרת לי.

<ג.: אני מכיר את עצמי פה יותר, אני חווה פה דברים, אני מקבל תפקידים, אני מכיר את הגבולות שלי, אני לומד פה גם המון דברים בעזרת התפקידים, בעזרת האנשים פה ובעזרת הצוות, קבוצות.

<ג.: אני מתרגש קצת.

תמר זנדברג: כמה זמן אתה פה?

<ג.: אני בדיוק היום שמונה חודשים פה.

תמר זנדברג: ומה התכניות שלך להמשך?

<ג.: אחרי שאני אסיים פה את הקהילה קודם כל התכנית הראשונה שלי כמובן זה להגיע לדיור מוגן.

תמר זנדברג: אתה בקשר עם המשפחה?

<ג.: כרגע אני בקשר.

<ג.: עד לפני שהגעתי לפה לא הייתי איתם בקשר קרוב לשנתיים, לא עם אח שלי הקטן, בן 9, לא עם אמא שלי, לא עם אבא שלי ולא עם כל המשפחה.

אבי דיכטר: יש טיפול משפחתי?

<ג.: כן, ואני עובר פה את הטיפול המשפחתי והטיפול המשפחתי הזה הוא החזיר את הקשר בינינו.

<ג.: היו הרבה מאוד האשמות בקשר שלנו, היו הרבה מאוד מטענים שהחזקנו אחד על השני ושנינו האשמנו אחד את השני ובעצם אחר כך הבנו שאין פה אפילו את מי להאשים.

<ג.: גם כשאני, מה שאני עשיתי זה עשיתי הכול בצורה לא שפויה, כל מה שמחלת ההתמכרות עושה, האגוצנטריות, התאווה, הרוע.

<ג.: לאט לאט פה בניתי את הענווה שלי ולאט לאט אני בונה את הענווה שלי כאן והצלחתי להחזיר את הקשר שלי עם המשפחה.

<ג.: אני מצליח לדבר איתם, אני מרגיש שהם גאים בי והם אומרים לי שהם גאים בי, שזה משהו שאף פעם לא הרגשתי, הם לא אמרו לי כזה דבר, שהם גאים בכלל.

<ג.: זו אחת המתנות הכי גדולות שקיבלתי פה.

<ג.: התכנית שלי לעתיד זה לצאת קודם כל לדיור המוגן ולהתחיל לחיות, לנסות את החיים, מגיל 16 אני לא יודע מה זה לחיות.

<ג.: מגיל 16 אני רודף אחרי סמים, אני רוצה לחוות חוויות, אני רוצה לחיות, להרגיש את העולם.

<ג.: אני רואה את המקום הזה, איך הוא באמת הצליח לעזור לי בלהשיג את המטרה הזאת והוא עוזר לי, הוא נותן לי המון תקווה.

מירב בן ארי: כל הכבוד.

תמר זנדברג: המון המון תודה.

תמר זנדברג: תודה ששיתפת אותנו.

מירב בן ארי: שיהיה לך בהצלחה.

תמר זנדברג: המון המון בהצלחה.

מירב בן ארי: אני ממש מתנצלת שאני חייבת ללכת, אבל אני אמשיך עם חברת הכנסת זנדברג.

מירב בן ארי: כתבתי לי את ה - - - על הסל וגם על טיפולי השיניים.

תמר זנדברג: כן, אנחנו נעבוד על זה ביחד.

אבי דיכטר: אני נותן לך את החבילה.

אבי דיכטר: תודה שבאת.

<מירה כהן: אנחנו מאוד מעריכים את זה שהגעת, זה לא ברור מאליו בכלל.

אבי דיכטר: יש לנו עוד מדריך, הוא הופיע בסרט, אבל היכולות שלו להביע את עצמו הן באמת חריגות.

אבי דיכטר: האמת היא שהדברים האלה נותנים גם לנו כוח, המון כוח.

תמר זנדברג: חבל על הזמן, ממש.

<מירה כהן: אני חושבת שאתם צריכים לראות גם את תהליך ההמשך שהוא עשה ובבחירה שלו להיות מדריך כאן זה מתחבר לזה.

<דניאל שוט: שלום.

תמר זנדברג: שלום.

תמר זנדברג: זה בעצם סיור או ישיבה מחוץ לכנסת של ועדת הסמים והאלכוהול של הכנסת.

תמר זנדברג: אני תמר זנדברג, אני חברת כנסת, אני יושבת ראש הוועדה.

תמר זנדברג: יש לנו פרוטוקול ואתה יכול לחסות את השם, כלומר שהשם יהיה חסוי, יופיע רק בראשי תיבות.

<דניאל שוט: אין לי בעיה עם - - -

תמר זנדברג: רק שתדע, זו אפשרות.

<דניאל שוט: אני מאוד גאה במקום שאני נמצא בו.

תמר זנדברג: לא, מאה אחוז, לשיקולך.

<דניאל שוט: אוקיי, אני אנסה לפשט את זה כי הסיפור שלי הוא מורכב.

<דניאל שוט: קוראים לי דניאל שוט, אני השנה אהיה בן 40, 19 שנה מהחיים שלי השתמשתי, אני יכול להגיד לכם שאני אולי בן 40, אני סופר את יום ההולדת שלי, אני נולדתי במקום הזה, יש לי המון אסירות תודה למקום הזה, אני עוד מעט אספר לכם קצת על עצמי.

<דניאל שוט: אני נקי ארבע שנים, חודשיים ו-8 ימים, זה בעצם השנים שאני חי מתוך ה-40 שנה.

<דניאל שוט: אני נולדתי בארץ להורים שעלו מרוסיה, מה שלא מנע ממני להיות בבית ספר, פשוט הסבא והסבתא גידלו אותי, כי להורים לא הייתה אפשרות, דיברתי רק רוסית, הגעתי לגן, אז בזמנו, סוף שנות ה-70, תחילת שנות ה-80, הייתי, אפשר להגיד, הבן אדם הרוסי היחידי בשכונת נורדאו בנתניה, מה שלא מנע ממני להיות ה'רוסי המסריח', בבית הספר, לספוג הרבה אלימות, הרבה פגיעות מצד האנשים, מצד הילדים בכיתה.

<דניאל שוט: הייתי ילד שלא יכול לדבר את מה שהוא מרגיש, חוסר אונים.

<דניאל שוט: היום, כמובן אחרי עבודה שעשיתי אני יודע לפרש ולהגיד את הדברים האלה, אז פשוט הייתי ילד שרוצה להגיד משהו והוא לא יכול לתקשר עם הסביבה.

<דניאל שוט: סבא וסבתא שלי היו ניצולי שואה, מה שאומר שגדלתי בבית סביב אוכל.

<דניאל שוט: כל הילדות שלי הייתה, אני זוכר בתור ילד, הייתי בוכה נתנו לי אוכל, הייתי שמח, אוכל לפה, הכול אוכל ואוכל ואוכל, מה שגרם לי להפרעות אכילה.

<דניאל שוט: בגיל מאוד צעיר, אני זוכר כבר לקראת הבר מצווה, אני קצת מדלג, כדי לא לבזבז זמן, שקלתי כבר 120 קילו, בתור ילד, הייתי ילד ג'ינג'י עם פצעים על הפנים, שוקל 120 קילו, מה שהשאיר באמת את הסביבה לא אדישה אליי.

<דניאל שוט: אני יכול להגיד בכנות שבתור ילד בשבילי ללכת לבית הספר זה היה משימה, אני זוכר, הייתי עושה כל מניפולציה כבר בתור ילד לא להגיע למקום הזה.

<דניאל שוט: ידעתי מה מחכה לי ואני זוכר את זה עד היום, עברו כבר המון שנים ואני זוכר את זה בתור סבל בלתי נסבל.

<דניאל שוט: עברתי המון הצקות.

<דניאל שוט: איך אומרים?

<דניאל שוט: לילדים אין עצם בלשון, כל מה שהם רואים וחושבים יוצא, נפגעתי המון.

<דניאל שוט: הייתי מפחד ללכת לבית הספר, הייתי מנודה חברתית, הרגשתי לא שייך, בבית הרגשתי לא שייך וככה כל הילדות שלי התפתחה, פשוט הייתי ילד לא רצוי.

<דניאל שוט: מגיל מאוד מאוד צעיר הרגשתי לא רצוי, שלא אוהבים אותי, שפוגעים בי.

<דניאל שוט: ידעתי שאיפה אהיה ויהיו אנשים יסתכלו עליי, ידברו עליי.

<דניאל שוט: ההורים כל הזמן עבדו, הייתי רוב הילדות שלי אצל הסבא והסבתא, הם היו ניצולי שואה, על כל מה שמשתמע, ילדות לא פשוטה.

<דניאל שוט: אמנם מהצד אבא שלי באיזה שהוא מקום התחיל לעבוד בבנק, התקדם, נהיה מנהל בנק, החיים על פניהם היו נראים חיים רגילים, אבל הייתי ילד מפתח, מה שנקרא, הייתי ילד שבא הביתה ולבד, בדידות, המון בדידות.

<דניאל שוט: כל הילדות שלי בעצם, כל החיים, אם אני מסתכל עליהם ממש, ב-36 שנים זה היה שנים של בדידות ולא משנה מי עמד לידי או מי היה שם או מה עשו או מה רצו, הרגשתי בודד.

<דניאל שוט: אני יודע שאהבה ידעתי לתרגם בכסף, במתנות, לא ידעתי משהו אחר.

<דניאל שוט: עם הזמן גדלתי והגעתי לתיכון ובתיכון עוד פעם עברתי הרבה התעללויות, אחר כך עברתי בית ספר.

<דניאל שוט: באיזה שהוא שלב החלטתי שאני מוריד במשקל, התחלתי לעשות דיאטה, נכנסתי לאובססיה גם בתחום הזה, הייתי כל היום רץ וממש לא אוכל, הורדתי במשקל, אני זוכר שבאיזה שהוא שלב מצאתי דרך להשיג תשומת לב, זה היה רק על ידי בלגנים.

<דניאל שוט: הייתי ילד מחונן, בשנים הראשונות שלי הייתי ילד שעשה קורסים באוניברסיטה וקורסים של מחוננים, הייתי תמיד פוטנציאל, אבל מאיזה שהוא שלב כמובן המחמאה הכי גדולה שהייתי מקבל זה פוטנציאל לא ממומש.

<דניאל שוט: התחלתי לעשות המון בלגן, הייתי בא לבית הספר בשביל לעשות בלגן, לא הייתי בא עם תיק, הייתי מקבל תשומת לב.

<דניאל שוט: מה שלא היה לי כל החיים קיבלתי דרך הבלגן שעשיתי.

<דניאל שוט: היו לי כמובן הפרעות קשב שהיום אני יודע, בזמנו זה לא היה מאובחן.

<דניאל שוט: היה לי מאוד קשה לשבת בכיתה.

<דניאל שוט: אז כל הזמן הייתי מחפש לעשות בלגן, הייתי עושה בלגן, החברים היו שמחים, אני הייתי מקבל את תשומת הלב שלי, כמובן הייתי משלם מחירים, אבל אם הייתי שם את תשומת הלב שקיבלתי, שלא קיבלתי כל החיים, מול המחירים שאני משלם, בתור ילד זה היה לי שווה.

<דניאל שוט: אני יודע היום, תוך כדי עבודת צעדים שלמדתי פה בכיתה אני יודע שהייתי מכור הרבה הרבה לפני, אבל יש איזה נקודה שאני יכול לשים עליה את האצבע שפשוט מחלת ההתמכרות שלי התחילה לעבוד בצורה חריגה, שאיפה שהוא שם נשברתי.

<דניאל שוט: זה היה בגירושין של ההורים.

<דניאל שוט: אני זוכר לילות שהייתי הולך לישון והייתי שומע מריבות.

<דניאל שוט: מה זה מריבות, וצעקות וקללות ו'תלך אתה עם הזה שלך' ו'לא, אני אשאר, אתה תישאר' ובתור ילד הייתי קם בבוקר והכול בסדר, וואלה שגרה, ואני יודע שמשהו לא בסדר.

<דניאל שוט: חייתי בסוד, חייתי בשקר, חייתי בפחד.

<דניאל שוט: אני היה לי פחד כל לילה שאני אקום ולא אראה אף אחד בבית, שינטשו אותי, יעזבו אותי.

<דניאל שוט: שנים חייתי ככה עד שבגיל 12 ההורים קראו לי, אני זוכר מה היה בטלוויזיה, מה לבשתי, זה היה טראומטי מבחינתי, אמרו לי 'אנחנו מתגרשים', מבחינתי סוף העולם הגיע.

<דניאל שוט: מאותו יום נשברתי.

<דניאל שוט: אני זוכר ממש, הייתה לי מטרה, שמתי לעצמי מטרה להגיע לגיל 18, להתגייס לצבא, לקבל רובה ולהתאבד.

<דניאל שוט: מגיל 12 הייתי ממוקד מטרה להתאבד.

<דניאל שוט: ממש, אני יכול להגיד לכם שהחלום שלי היה להתגייס, שייתנו לי נשק רק בשביל להרוג את עצמי.

<דניאל שוט: באיזה שהוא שלב, כמובן אחרי כל הבעיות שעשיתי, בלשכת גיוס קלטו עם מי יש להם עסק ועשיתי את הכול כדי שהם לא ייקחו אותי לצבא אז הבנתי שאני לא מתגייס אז שיניתי את התכנית.

<דניאל שוט: אמרתי, בתור מכור, מניפולטור, זיהיתי שיש מטווח בנתניה, אני אגיע למטווח, אשכור נשק, אירה לעצמי בראש, אשאיר מכתב כמובן.

<דניאל שוט: אז גיליתי שאני גם מאוד מאוד פחדן, מאוד מפחד.

<דניאל שוט: מצד אחד אני לא רוצה לחיות, מצד שני אין לי שום אומץ ושום יכולת לעשות את המעשה הזה.

<דניאל שוט: אני יכול להגיד לכם שתוך כדי חייתי בשני עולמות, מצד אחד התחלתי להיות תקליטן.

<דניאל שוט: אחרי שרזיתי נהייתי די ג'יי, שם בעצם הכרתי את הסמים והאלכוהול, התחלתי לתקלט, לעשות ימי הולדת, מסיבות, עדיין עם מטרה למות, להתאבד, זה לא שינה שום דבר בתכניות שלי, על פניו הייתי שחקן, הייתי משחק כאילו הכול - - - שואלים אותי מה נשמע, 'הכול בסדר, הכול טוב, הכול יפה', בפנים הייתי רקוב, הייתי מת, הייתי בן אדם בלי תקווה, מיואש, לא אהוב, בן אדם שחווה פגיעות.

<דניאל שוט: אני יכול להגיד לכם גם ששלחו אותי לפסיכולוג בילדות בגלל שהייתי עושה בעיות בבית הספר, גם אותו פסיכולוג בסופו של דבר נכנס לבית סוהר על תקיפה מינית בילדים.

<דניאל שוט: הייתה תכנית כזאת, 'קשר משפחתי', והיה שם י', לא משנה שמות, אחרי זה הוא נעצר.

<דניאל שוט: אני יכול להגיד לכם שהסמים באיזה שהוא מקום, אני אגיד משהו שקצת יישמע בהתחלה אולי חריג, בשנות ה-90 הגיע אקסטזי לארץ ואני זוכר את הפעם הראשונה שלקחתי אקסטזי ואז זה היה בשושו, לא כמו היום שזה טירוף, היום אתה הולך לקיוסק ואתה קונה כל סם שהוא.

<דניאל שוט: אני זוכר שנתנו לי את הכדור הראשון ומבחינתי כל הבעיות שלי, כל הרעש שהיה לי בגוף, אני זוכר שהתיישבתי בצד, עצמתי עיניים וכל הבעיות שלי נעלמו.

<דניאל שוט: אני זוכר את השקט, כל השקט הזה שחיפשתי בחיים, שומעים את זה הרבה, התלבש עליי כמו כפפה.

<דניאל שוט: הייתי חי מסוף שבוע לסוף שבוע, הייתי בטוח שמצאתי פתרון קסם.

<דניאל שוט: כמובן שהמחשבות על המוות, באיזה שהוא מקום הייתי חי מסוף שבוע לסוף שבוע.

<דניאל שוט: עם הזמן הכמויות, כמובן אני בן אדם מכור, אין לי שליטה על השימוש.

<דניאל שוט: אני חשבתי שאני שולט.

<דניאל שוט: אני זוכר שבא אליי חבר, איזה בחור אמריקאי, בוגר, הוא אמר לי 'תקשיב, עוד מעט אחד לא יספיק, אתה תצטרך עוד שניים, שלושה, ארבעה', אמרתי לו 'עזוב אותך משטויות, לא יספיק אחד, לא לוקח יותר'.

<דניאל שוט: אני יכול להגיד לכם שהגעתי גם ל-30 ול-40 אקסטזי במסיבה.

<דניאל שוט: אני הסיפור הקלאסי, עברתי מאקסטזי, טריפים, קטמין ואז הגיע הקוקאין.

<דניאל שוט: הקוקאין ריסק אותי נפשית, ריסק אותי כלכלית, התחלתי לעשן את הקוקאין.

<דניאל שוט: באיזה שהוא שלב בשימוש, מצד אחד אני, אז לא ידעתי להגדיר את זה כי לא ידעתי להגיד לעצמי שאני נרקומן, כי מבחינתי נרקומן זה אחד שמזריק הרואין וחי בתחנה המרכזית, אז אני מבחינתי הייתי יוצא למסיבות והכרתי את אשתי והייתי בחור כביכול מגניב, ומצד שני אני חוזר הביתה ובא לי למות.

<דניאל שוט: אני לא משתמש בשביל להיות שמח, אני משתמש בשביל לא להרגיש את מה שאני מרגיש.

<דניאל שוט: אנשים מבסוטים לידי, ותמיד היו לי סמים, כי חס וחלילה, אני זוכר שאוי ואבוי שלא יהיה לי את הסם להשתמש בו ואני אחזור למציאות שלי.

<דניאל שוט: מבחינתי זה היה מחיר שלא הייתי מוכן לשלם.

<דניאל שוט: הייתי מוכן לשלם הכול, לפגוע באנשים, להרוס את החיים שלי, אוי ואבוי לחזור למציאות, מבחינתי המציאות זה היה מוות.

<דניאל שוט: לא הייתי מסוגל להיות שנייה במציאות ואם לא היה לי בכיס סם בשביל להמשיך אני הייתי בחוסר אונים כזה שלא הייתי יכול להתמודד.

<דניאל שוט: אני יכול להגיד לכם שהתחתנתי בקומבינה.

<דניאל שוט: בתור בן אדם מכור רציתי לרצות את אבא שלי, באתי יום אחד מסטול, אמרתי לו 'אבא, אני רוצה להתחתן', שירגיש טוב.

<דניאל שוט: אני הבן הבכור, עשיתי להם המון צרות, אחרי שלושה חודשים מצאתי את עצמי נשוי.

<דניאל שוט: אמרתי 'יאללה, איך אני אוציא עוד כסף?'

<דניאל שוט: עשיתי ילד.

<דניאל שוט: אני יכול להגיד לכם שב-19 שנה שהשתמשתי, לפחות בעשור האחרון באמת רציתי להשתמש.

<דניאל שוט: אני זוכר שהילד נולד הייתי משתמש והייתי בא הביתה והייתי בוכה.

<דניאל שוט: היום אני שומע בתיקון אנשים אומרים 'אני משתמש ובוכה', אני מה זה מבין אותם.

<דניאל שוט: הייתי הופך את התמונות של הילדים, הייתי מתבייש להסתכל עליהם, הייתי במצב כזה שאני משתמש, נעלם מהבית, הולך, לא רוצה.

<דניאל שוט: אני זוכר שאני יושב בבית, זה אחד הזיכרונות, אני יושב עם השקית הזאת עם האבקה ואני מנסה לדבר מהשכל להגיד כאילו 'אתה לא רוצה את זה', אני אומר לעצמי, מדבר עם עצמי, 'אבל אני לא רוצה את זה'.

<דניאל שוט: אני עבד.

<דניאל שוט: אני מנסה לחשוב בצורה הגיונית, אתה מכניס אבקה לאף ואתה נהיה עבד.

<דניאל שוט: הייתי מוכן לעשות ועשיתי כל דבר בשביל להשיג את הסמים ולהשתמש.

<דניאל שוט: אני יכול להגיד לכם, לא משנה מאיפה באתי ואיפה גרתי, ההשפלות שעברתי והדברים שהייתי צריך לעשות בשביל להשתמש על בסיס יומי בסמים ואלכוהול היו דברים קיצוניים, הזויים, היום אני מסתכל עליהם, אני מפחד פחד מוות.

<דניאל שוט: כמובן, כמו כל אחד שמשתמש, אין בן אדם שמשתמש על בסיס יומיומי והוא לא מסתדר בשביל - - - איך אומרים?

<דניאל שוט: קשה לממן את זה.

<דניאל שוט: זה לא משנה אם יש לך הכנסות של כסף, השימוש הוא קטלני.

<דניאל שוט: אין אחד שמשתמש ומביא סמים לעצמו ולא מסדר לחבר'ה וככה מסתדר.

<דניאל שוט: אני יכול להגיד לכם, מלהסתדר לחבר'ה, למדתי דרך מכור שהכרתי, שזה בחור שכמובן היכולות שלי חיברו אותי תמיד לטוב, גם כשהתחברתי בפשע התחברתי לטוב, לבחור ממשפחת פשע מנתניה שהוא מופיע ברשות למלחמה בסמים בדף הראשון, הוא נקרא ד"ר אקסטזי ושם למדתי להכין את המתאמפטמינים.

<דניאל שוט: מתאמפטמינים, מה שנקרא G או אקסטזי נוזלי, שם למדתי להכין את זה ואז תמיד בתור נרקומן הפנטזיה שלי הייתה שברגע שיהיו לי סמים בלי הפסקה נפתרה לי הבעיה.

<דניאל שוט: אבל כשנהיו לי סמים בלי הפסקה הבעיה שלי נהייתה הרבה יותר גדולה.

<דניאל שוט: ההתמכרות הייתה לא רק לסמים וכל דרך החיים הזו, להכנה וכל הפעולות האלה וכמובן כמו כל אחד שמתעסק בדברים האלה נעצרתי.

<דניאל שוט: אני חייב להגיד, עד שנעצרתי ניסיתי כל דרך להפסיק.

<דניאל שוט: אני יכול להגיד לכם שזריקות מאוד יקרות של פעם בחודש, עשו לי זריקה שאם אתה משתמש, כדורים פסיכיאטריים, כל מה שכסף יכול היה לקנות, ההורים שלי היו בכזה חוסר אונים שהם היו מוכנים לתת הכול בשביל שאני אפסיק.

<דניאל שוט: הייתי אצל כל הרופאים הכי - - - כל ידועי השם בארץ, מנהלי בתי חולים, באופן פרטי, לא הצלחתי להביא יום נקי.

<דניאל שוט: ככל שהלכתי ונכנסתי לעוד טיפולים חשבתי שאני חסר תקנה, אמרתי שאני אמות מהסמים האלה.

<דניאל שוט: על הדרך כמובן נפתחו לי תיקים גם על אלימות במשפחה.

<דניאל שוט: הרבה זמן לקח לי להודות בכלל שאני גבר אלים, כי אף פעם לא הרבצתי לאשתי, לא נתתי לה מכות, אבל האלימות שלי הייתה כזאת, אני רציתי להשתמש, רציתי להוציא אנשים מהבית, הייתי שובר את הבית עד שיילכו, משתמש, מצטער, זה המעגל הזה.

<דניאל שוט: כל החיים חייתי כמו העכבר הזה בתוך הגלגל הזה, רץ רץ ולא מצליח לרדת ורק אני ואלוהים יודעים כמה באמת רציתי.

<דניאל שוט: אני לא מדבר על ההתחלה שהלכתי בגלל שרצו שאני אלך, שבאמת הלכתי בשביל להפסיק וואללה לא הצלחתי.

<דניאל שוט: אני זוכר את ההרגשה הזאת, לא רק שלא הצלחתי, גם כל הזמן הרגשתי שאני מאכזב כי עוד פעם זריקה ב-30,000 שקל, פתרון קסם, עושים לך אותה ואתה מרגיש שאתה רוצה להשתמש.

<דניאל שוט: אני חושב שהמצב שלי הלך והחמיר, נולדה לי עוד ילדה, אמרתי 'אני אפסיק, תהיה לי עוד ילדה, אני מפסיק להשתמש'.

<דניאל שוט: כמובן נכנסתי לדיכאון אחרי לידה במקום אשתי, התחלתי להשתמש בצורה יותר חמורה.

<דניאל שוט: אחד הדברים הטובים שקרו לי בחיים זה שנעצרתי.

<דניאל שוט: בחדר החקירות פותחים מחשב ומכניסים את הסמוי ואני זוכר שהוא אמר לי את המשפט 'אני מקווה שתצא לדרך חיים חדשה'.

<דניאל שוט: כמובן הייתי על פוזה, ישבתי לו, ככה עשיתי לו עם הראש כאילו אני עבריין ובלב רציתי למות.

<דניאל שוט: אמרתי לו 'איזה דרך חיים חדשה?

<דניאל שוט: הרסת לי את החיים'.

<דניאל שוט: אני יכול להגיד לכם שכשהגעתי לפה לקהילה טיפולית הייתי עוף מוזר באמת.

<דניאל שוט: הרגשתי גם עוף מוזר.

<דניאל שוט: אני זוכר את הפעם הראשונה שעשו הקפצה בחמרה, אני עומד עם הידיים והחמרה שלנו היא כמו הדבר הזה ואני מסתכל לשמים, אני זוכר את המחשבה הזו, ואומר בא לי עכשיו, כמו בסרטים, שיראו קרן לייזר שתעלים אותי במקום, שתמיס אותי.

<דניאל שוט: הרגשתי את זה פעמיים, פעם אחת על הספסל בבית המשפט, היה חור שרציתי להיכנס ולהיבלע בו, פעם שנייה בקהילה טיפולית.

<דניאל שוט: אני אמרתי, אם בית הסוהר לא הרג אותי, אני לא אכנס לטראומות שעברתי בבית הסוהר, אמרתי 'בואנה, אני אמות פה בקהילה'.

<דניאל שוט: אני אגיד לכם משהו שאני אומר כמעט בכל קבוצה שאני פותח, אם הייתה לי אפשרות עכשיו הייתי יורד על הברכיים, מנשק פה כל אבן ברצפה, ואני לא אומר את זה סתם.

<דניאל שוט: יש לי המון אסירות תודה למקום הזה, המקום הזה הציל לי את החיים.

<דניאל שוט: המקום הזה, היום אני ארבע שנים, חודשיים ו-8 ימים נקי, אני אבא, אני בעל.

<דניאל שוט: הילדים שלי היו רואים אותי היו נדבקים לפינות, אשתי הייתה רק מחכה שאני אצא מהבית, היום טלפון 'מתי אתה חוזר?

<דניאל שוט: איפה אתה?'

<דניאל שוט: , אני נוסע בשבוע הבא עם כל המשפחה לאילת, דברים שהם הזויים.

<דניאל שוט: זה אולי נשמע לאנשים נורמטיביים כאילו ואללה, הילדים היו בשבילי מפריעים לי, הייתי בא, הם היו מפריעים לי.

<דניאל שוט: האישה, כל דבר היה מפריע לי, לא הייתי יודע להתנהל, לא הייתי יודע להתמודד והייתי מגיב את זה החוצה.

<דניאל שוט: אני יכול להגיד שהתהליך שעברתי פה בקהילה היה לי מה זה קשה, כי פעם ראשונה בחיים לא ויתרו לי ולא ויתרו עליי, שזה היה לי עוד יותר קשה.

<דניאל שוט: כי אני רגיל, אני עושה בלגן, יאללה, בועטים בי ו'לך תמצא את החברים שלך' כמו שאומרים.

<דניאל שוט: אני חושב שהגעתי פעם ראשונה למקום שאמרו לי 'אוהבים אותך' וזה היה נשמע לי מוזר בהתחלה.

<דניאל שוט: בהתחלה גם הייתי אומר 'אוהבים אותך, אוהבים אותך', אבל ואללה באמת מצאתי מקום, כמובן אחרי תהליכים ששמו לי מראות לפנים ובעצם הבנתי שאני לא שונה מכולם, כי עדיין באתי מאיזה פוזה, כי בכל זאת עשיתי את ההשוואות, זה בא מהקרטונים, זה הזריק בגרון ואני באתי מסך הכול מקומה 15 מול הים ושמו אותי פה.

<דניאל שוט: לא הבנתי בכלל.

<דניאל שוט: בסופו של דבר הבנתי שאני לא רק כמו שהם, כמו כולם, אחרי שגם הייתי מתאם וראיתי פרוטוקולים הבנתי גם שאני הרבה יותר גרוע מהרבה מאוד אנשים.

<דניאל שוט: אני יכול להבין שכל החיים ניסיתי לטפל בבעיה שהיא לא הייתה הבעיה שלי, הסמים לא היו הבעיה שלי.

<דניאל שוט: כשבאתי לפה אמרתי 'אני אפסיק להשתמש בסמים, סבבה, אני אחזור לחיים שלי', אבל אם אני אהיה כן עם עצמי כל החיים שלי הפסקתי להשתמש ורציתי לחזור להשתמש, כשחזרתי להשתמש רציתי להפסיק.

<דניאל שוט: כל החיים הייתי חי במלחמה שזו אחת העובדות של הצעד הראשון של אסירות תודה לספונסר שלי, זה גם מה שהוא לימד אותי, שבעצם כל החיים חייתי במלחמה.

<דניאל שוט: אני חושב שאחד הדברים שקיבלתי פה במקום הזה, נתנו לי להאמין בעצמי.

<דניאל שוט: אני השנה חוגג 40 בדצמבר, יש לי תקווה בחיים, יש לי למה לצפות, יש לי מטרות.

<דניאל שוט: סיימתי לימודים, יש לי תכניות לעתיד, אני יודע מה הולך להיות איתי היום, אין מצב שאני אצא מהבית ואני אצא למקום שאני לא יודע.

<דניאל שוט: אני עומד בזמנים, אני מחזיק עבודה קבועה, אני נותן מעצמי, גיליתי משמעות לחיים שלי.

<דניאל שוט: אני יכול להגיד לכם שלא משנה איפה עבדתי ומה עשיתי, לא הייתה לי משמעות לחיים, כל דבר זה היה אמצעי להשיג מטרה כשהמטרה שלי הייתה להשתמש בסמים.

<דניאל שוט: הייתי חייב להשתמש, להשתמש בשביל לחיות וכל הסיסמאות האלה זה הייתי אני.

<דניאל שוט: אני אפילו הייתי נגנב לפעמים, היו לנו הרצאות בבית הספר, ואללה, כל מה שאמרו בהרצאות נפלתי אחד לאחד.

<דניאל שוט: אחד לאחד.

<דניאל שוט: כאילו כתבו עליי את כל זה.

<דניאל שוט: אני חושב שגם בהחלמה, כל מה שלמדתי בהחלמה, זה גם כתבו עליי.

<דניאל שוט: המודעות שקיבלתי פה, דרך כל הקבוצות, דרך סדנאות, דרך תפקידים שעשיתי פה, דרך תוצאות.

<דניאל שוט: אני לא אשכח את התוצאות שקיבלתי, מה זה, מבחינתי סוף העולם הגיע.

<דניאל שוט: מעוז שלח אותי פעם, ישבתי שעה ובכיתי.

<דניאל שוט: כל המקומות האלה, אני יכול להגיד לכם שאני בן אדם שעבר המון טיפולים ובאמת טיפולים וקהילה זה דבר הכי חכם שהמציאו לבן אדם מכור.

<דניאל שוט: אני לפעמים מסתכל פה, כמו שהסתכלתי על השקית הזו של הקוקאין, אני מסתכל 'וואו, יש פה עצים', אבל בואנה, זה בנוי בצורה חבל על הזמן, זה מוציא אותך לחיים בהדרגתיות, נותן לך כלים להתמודד עם החיים.

<דניאל שוט: אני בן אדם, אולי החזות שלי קצת מבלבלת, אני נראה איזה דוקטור, אבל אני דוקטור של החיים.

<דניאל שוט: אני לא אשכח, הוציאו אותי לביקור בית, מהבושה לשאול מישהו איפה מצלצלים בזה, למה אני זוכר יש חוט?

<דניאל שוט: היו לוקחים אותי, לא זוכר אפילו - - -

<קריאה: באוטובוס.

<דניאל שוט: אני יושב ומתבייש וחושב שכולם מסתכלים, מתבייש לשאול.

<דניאל שוט: ירדתי בתחנה בכלל רחוקה, שעה הלכתי ברגל רק כי התביישתי לשאול.

<דניאל שוט: כל מיני חוויות שלמדתי על עצמי.

<דניאל שוט: אני יכול להגיד לכם שיש לי המון אסירות תודה למקום הזה ואני אמשיך - - -

<מירה כהן: מה אתה עושה היום?

<דניאל שוט: אני סיימתי, אבל אני אגיד שהשינוי שאני עשיתי בחיים שלי, אני הפכתי מיצרן סמים, ואני אומר לכם שברגע שנעצרתי, אני יכול להגיד לכם מתוך העולם ההוא, הסמים בנתניה ובכלל בתל אביב, הצטמצמו משמעותית, מכה מאוד מאוד קשה.

<דניאל שוט: כשאני נעצרתי סגרו - - - כל המועדונים, כל הברים בתל אביב נסגרו, זה היה מבצע בסילבסטר, סגרו את כל תל אביב.

<דניאל שוט: אני יכול להגיד לכם שמסוחר סמים הפכתי להיות בן אדם שמעלה אנשים על דרך.

<דניאל שוט: כל הדפוסים שלמדתי על עצמי, שפעלתי מתוכם, לא ידעתי שאני כזה, מניפולטור, אני רואה בן אדם, אני יודע מה הוא צריך, מה הוא רוצה והייתי מנצל את זה, הייתי נוכל גדול.

<דניאל שוט: בזכות מירה, אני חייב להגיד, שנתנה לי תמיד לראות את המציאות כמו שהיא ולהכיר את עצמי והיום אני לוקח את זה לטיפול.

<דניאל שוט: היום אני לוקח את זה לטיפול, אני יודע מה המטופל רוצה, אני יודע מה הוא מרגיש, אני יודע מה הוא חווה, אני הייתי שם, לא מאיזה ספר או מאיזה משהו.

<דניאל שוט: ההכוונה שנתנו לי, היום אני עוזר לאנשים, אני בקשר עם המון אנשים, גם בוגרים פה שסיימו.

<דניאל שוט: יש לי המון אסירות תודה, אני יודע שהבן אדם שעומד מולי, אני יודע שהוא סובל, אני יודע שהוא חסר תקווה ושהוא מיואש ואני יודע שזה לא חייב להיות ככה, ואללה יש פתרון.

<דניאל שוט: אני בן 40, 36 שנה סבלתי וואללה יש פתרון ואת הפתרון הזה מצאתי פה.

<דניאל שוט: אז אני אומר עוד פעם, אני הפכתי מסוחר סמים לאיש טיפול ויש לי המון אסירות תודה למקום הזה.

<מירה כהן: רצינו להוציא אותו ללימודים מתקדמים כי אנחנו רואים את הפוטנציאל ואת היכולות שלו, אבל הוא כל כך אוהב את המקצוע שלו ואת העבודה ואת הנתינה ואת הרצון לעזור שהוא רוצה רק כל הזמן ללמוד ולהתמחות ולהיות כאן עם מטופלים.

<מירה כהן: גם לחופשה, הוא התגאה עכשיו יוצא לחופשה, בשנה שעברה היינו צריכים בכוח להוציא אותו כדי שהוא יוכל להיות גם שם.

תמר זנדברג: אז עכשיו אתה עובד פה?

אבי דיכטר: מדריך.

תמר זנדברג: אתה מדריך פה?

<דניאל שוט: אני מדריך כבר מעל שנתיים וחצי, עוד מעט שלוש שנים אני עובד פה כמדריך.

תמר זנדברג: גר בנתניה?

<דניאל שוט: גר בנתניה, בעיר ימים, ברמת פולג, לא רחוק מכאן.

<דניאל שוט: אני יכול להגיד לך, אולי זה יישמע - - - המקום הזה זה הבית שלי.

<דניאל שוט: אני יכול להגיד לך שפה קודם הבית שלי, אם לא היה לי את המקום הזה, אין לי ספק, אני הגעתי לתיקים של אלימות ואיומים וכל מיני דברים שאני לא אכנס לעומק, הגעתי לפה מפורק.

<דניאל שוט: בזכות הטיפולים הזוגיים, הטיפולים המשפחתיים, במיוחד עדנה היקרה שמה זה היא קרעה אותי שם.

אבי דיכטר: עדנה זאת המטפלת המשפחתית שלנו.

<דניאל שוט: היא קרעה לי את הצורה שם.

<דניאל שוט: אם יש מקומות שהתפזרתי ואמרתי אני חוזר לבית סוהר וכל מיני דברים כאלה שלא התכוונתי אליהם, זה היה שם, אבל אני למדתי להכיר את עצמי פה, להכיר את אשתי.

<דניאל שוט: אני יכול להגיד שמעבר לזה שזכיתי להכיר את עצמי אני זכיתי להתאהב פה באשתי.

<דניאל שוט: אני נשוי עשר שנים, הייתי איתה עוד שלוש שנים לפני, הכרתי אותה, ביום שהכרתי אותה עצרתי, אמרתי לה 'חכי שנייה', הלכתי והבאתי עוד 2 גרם ומשם המשכנו.

<דניאל שוט: ככה התגלגלו כל החיים שלי, כשאמרו לי 'אתה לא מכיר אותה' אני הייתי בהלם, התעצבנתי.

<דניאל שוט: רבתי עם עדנה, אמרתי לה 'את לא מתביישת?

<דניאל שוט: היא מכירה אותי', בסוף איך היא יכולה להכיר אותי אם אני לא הכרתי את עצמי?

<דניאל שוט: באמת לא הכרתי את עצמי.

<דניאל שוט: גם כל סיפור החיים שלי, אני מספר באופן מתומצת כי זה יותר מורכב, לא יודע, זה דברים ש - - - עשו לי פה סדר בראש.

<דניאל שוט: לקחו, פירקו אותי קודם, פירקו אותי, אין מה להגיד, פירקו אותי ופירקו אותי ובנו אותי, בנו אותי מחדש ואני מה זה אסיר תודה.

<דניאל שוט: באמת, עוד פעם אני אגיד, בלי המקום הזה אין לי ספק איפה הייתי נמצא היום, אין לי ספק איפה הילדים שלי היו ואני יכול להגיד לכם שהילדים שלי חוו נזקים.

<דניאל שוט: הילדה שלי התחילה לגמגם, הילד שלי היה מרטיב במיטה עד גיל מאוחר, חרדות נטישה, התקפי זעם, הכול אני, הכול אני.

<דניאל שוט: אני לוקח אחריות.

<דניאל שוט: אני יכול להגיד לכם, בעזרת ההדרכה של הצוות והמסירות וההתמדה שלי הכול הסתדר.

<דניאל שוט: טפו טפו.

<דניאל שוט: הכול הסתדר, באמת, היום יש לי משפחה.

<דניאל שוט: עוד פעם, היום יש לי משפחה, זה לא מובן מאליו בשבילי בכלל שאני מצליח להחזיק משפחה, כי איך שאני מכיר משפחה זה מה שאני מכיר מהבית וזה דפוק וזה רקוב מהשורש ופה הורידו אותי מהגלגל של העכבר שרץ, אמרו לי 'בוא תרד, בוא תתחיל לעשות משהו אחר'.

<דניאל שוט: אסירות תודה, הנה אני יושב פה היום.

תמר זנדברג: תודה רבה.

תמר זנדברג: באמת תודה ששיתפת אותנו.

תמר זנדברג: המון המון בהצלחה.

<דניאל שוט: תודה רבה.

תמר זנדברג: וואו, כן.

תמר זנדברג: האמת שגם אנחנו צריכות ללכת.

תמר זנדברג: אז בואו נעשה עשר דקות סיבוב, תראו לנו בדרך החוצה.

תמר זנדברג: המון תודה על האירוח.

תמר זנדברג: (בסיור)

<מירה כהן: כמו שאמרנו, אלה שתי קהילות נפרדות אז בעצם גם המגורים הפיזיים הם נפרדים, גם התעסוקה נפרדת, גם הצוות נפרד.

אבי דיכטר: כולל מצלמות באגף של הבנים.

<מירה כהן: כולל קבוצה, מתנהלת עכשיו קבוצה.

תמר זנדברג: שלא נפריע, שלום לכולם.

<מירה כהן: תגידי שלום.

<מירה כהן: חברת הכנסת תמר - - -

תמר זנדברג: שלום, סליחה על ההפרעה.

תמר זנדברג: אני תמר זנדברג, אני חברת כנסת, אנחנו פה בסיור.

תמר זנדברג: אני מאחלת לכם המון המון בהצלחה.

<מירה כהן: קבוצה, כן, בזמן אמת.

<מירה כהן: חשוב שאתם תראו גם.

<מירה כהן: בואו נתחיל מפה.

<מירה כהן: כל מקלט משמש לעוד משהו, חדר מחשבים קטן, כל המטופלים שלנו לומדים מחשבים, אנחנו רוצים שהם ייצאו עם איזה שהוא בסיס, גם בשביל ההכשרה המקצועית וגם כי אנחנו חושבים שהיום זה משהו שהוא טריוויאלי שצריך להיות אצל כל אחד.

<מירה כהן: אז גם מטופלי 'אילנות' וגם מטופלי שילוב, יש להם זמנים, שעות נפרדות.

אבי דיכטר: המטופל מקבל הכול, הוא לא מקבל כלום מהבית.

אבי דיכטר: כלי מיטה ואת הצרכים האישיים שלו.

אבי דיכטר: כל יום הוא מקבל חפיסת סיגריות, את השמפו, את משחת השיניים, את מברשת השיניים, את המסרק, אם הוא רוצה.

אבי דיכטר: אני לא מדבר על הזנה, על מגוון של חוגים ואתם תראו קצת.

<מירה כהן: אנחנו במתחם של הנשים.

<מירה כהן: המתחם של הנשים ושל הגברים הוא זהה ביחידת שילוב, ההבדל הוא שכאן יש מצלמות גם במעגל סגור, אתם יכולים לראות את המצלמה, תעשו 'שלום', מצלמים אתכם.

<מירה כהן: המצלמות הן חלק מהנושא של המוגנות.

<מירה כהן: אנחנו כן ניכנס להראות לכם חדר, דווקא של ש', כי הכרתם אותה אז גם תכירו את החדר, שיהיה שם איזה שהוא חלק של חיבור.

<מירה כהן: בקטע של התנאים הפיזיים, אנחנו מקפידים מאוד מאוד מאוד שאת כל הצרכים שלהם הם יקבלו, שהם יוכלו להתפנות לעבוד על הדברים האחרים שלהם.

<מירה כהן: זה של ר' וזה של ש', זה החדר של ש'.

<מירה כהן: בעצם יש להן דירה, תיכנסו, היא רוצה שתיכנסו ותראו.

<מירה כהן: זה הילדים שלה, היא דיברה עליהם.

אבי דיכטר: אנחנו נותנים לכל מטופל את המקום שלו ואת היכולת לתלות את הדברים האישיים.

אבי דיכטר: אווירה של בית, מכובדוּת, לא פנימייה.

<מירה כהן: אז פה היום גרות שתי נשים שהן בשלב של ג'-ד'.

אבי דיכטר: ואז יש להן קצת יותר פריבילגיות, מקרר, פה יש לנו מקלחת.

<מירה כהן: לכל דירה כזאת יש אמבטיה עם שירותים.

אבי דיכטר: את צריכה להבין שבמקור הדירות האלה יועדו לאימהות והילדים, כלומר פה יכלה להיכנס משפחה.

אבי דיכטר: אנחנו הסבנו את זה.

<מירה כהן: כאן זה משהו שפתחנו עכשיו, לפני שלושה שבועות בערך, מועדון קטן, לנשים, עדיין לא סיימנו אותו, אנחנו בתהליך של סיום.

<מירה כהן: מועדון קטנטן, לנשים, שממש - - -

תמר זנדברג: איפה כולן עכשיו?

<מירה כהן: ישנות, בין שתיים וחצי לשלוש וחצי, הן הולכות לטיפול תרופתי ויש להן מנוחה.

אבי דיכטר: למטופל בקהילה יש סדר יום מאוד מאוד ברור, מקימה ועד שינה הוא יודע בדיוק מה הוא צריך לעשות ודואגים שהוא יעשה, אנחנו דואגים שהוא יתפקד, הוא לא הולך לאיבוד.

אבי דיכטר: בתחלואה כפולה יש גם שינה.

<מירה כהן: כל זה אלה חדרים.

<מירה כהן: יש פה שתי מרפאות, מרפאה אחת של קהילת 'אילנות' ומרפאה שנייה לקבוצת שילוב, שיש שם פסיכיאטר, ראיתם אותו, ד"ר הרמן, רופא שהוא נרקולוג, אח ואחות.

<מירה כהן: צוות מרפאתי גדול לצרכים שהם צרכים לא מעטים.

<מירה כהן: נראה לכם את המקלט השני, יש שם חדר מוזיקה.

<מירה כהן: יש כאן הרבה מטפלים משלימים, דיברנו עליהם קצת פחות.

<מירה כהן: זה חדר מוזיקה, יש אנשים שנכנסים, שלא יודעים בכלל לנגן והם לומדים כאן ויש כאלה שהגיעו עם נגינה, עם שירה.

אבי דיכטר: הצוותים של המוזיקה משתתפים בטקסים שאנחנו עושים, הם מופיעים, גם מ'הר טוב' וגם מ'אילנות'.

<קריאה: מדריך, מורה למוזיקה?

<מירה כהן: מטפל במוזיקה.

אבי דיכטר: את כל התרפיות והחוגים אנחנו עושים בשני מרכזים.

<מירה כהן: יש לנו שניים, גם בתופים יש לנו, שזה נפרד, וגם במוזיקה.

<מירה כהן: לא אמרתי שיש לנו כאן מדיטציה, יוגה, בנוסף.

<מירה כהן: זה המתחם של הגברים, אותו דבר כמו של הנשים.

<מירה כהן: כל מה שאתם רואים, דרך אגב, זה מוחזק על ידי הקהילה, על ידי המטופלים.

<מירה כהן: גם הגינה, הפרגולות, הדברים נעשו על ידי המטופלים.

<מירה כהן: לא הבאנו אנשי מקצוע אלא המטופלים הם אלה שעשו את הכול.

<מירה כהן: הפרגולה הזאת הם בנו.

<מירה כהן: את החממות הם מתחזקים.

<מירה כהן: אנחנו יורדים מהכיוון של החממה לפינת החי, הצריף הזה כאן זה צריף שיש בו גם טיפול באמנות, גם טיפול בבעלי חיים, ראיתם את זה קצת בסרטון.

<מירה כהן: הפעילויות האלה מתנהלות בנפרד למטופלים של 'אילנות', למטופלים של שילוב, דרך העבודה היא אחרת לחלוטין.

<קריאה: פינת החי זה גם טיפול בבעלי חיים?

<מירה כהן: כן, יש פה גם מטפלת בבעלי חיים, יש פה מטפלת באמנות, מטפלת במוזיקה.

<מירה כהן: אלה ממש מתחמים שהם שונים.

<מירה כהן: פה יש את החדר של אמנות ופינת החי.

<מירה כהן: גידולים שאנחנו מגדלים פה.

<מירה כהן: מי שמתחזק גם את החממה וגם את פינת החי זה בעצם יחידת שילוב.

<מירה כהן: יש כאן מגוון של דברים, יש כאן תרנגולות, יש כאן תוכים, כבשים, עזים, ארנבות, ברווזים, מכל וכול.

אבי דיכטר: העבודה עם בעלי החיים, היא עוזרת להם גם להיפתח, גם תעסוקה, אנחנו יוצרים להם תעסוקה בעצם.

אבי דיכטר: במקום שהוא יישב בבית חולים ויהיה תחת תרופות ולא יעשה כלום.

<מירה כהן: אז זה שני דברים, הם גם מתחזקים וגם את מטפלת בבעלי חיים שזה הטיפול.

<מירה כהן: גם הטיפול בבעלי חיים, חלקו פרטני וחלקו קבוצתי.

<מירה כהן: - - - כדי לעשות התאמה, יש אנשים שיכולים לעבוד יותר פיזית ויש אנשים שפחות, חשוב לנו להכין אותם לחיים האמיתיים.

<מירה כהן: מה שאתם רואים עכשיו זה הקפצה של קהילת 'אילנות'.

אבי דיכטר: זאת החמרה שהוא דיבר עליה, מקום התכנסות.

<מירה כהן: זו החמרה שהוא דיבר עליה, שמתכנסים כל הזמן, גם כדי לקבל מסרים, גם כדי לקבל החלטות, גם עלייה של שלבים.

<מירה כהן: בעצם כל הזמן יש התכנסות כשחלק מההתכנסות המדריכים נותנים את ההחלטות וחלק מהדברים הם צריכים ל - - -

תמר זנדברג: זה בשעות קבועות?

<מירה כהן: כן, זה בשעות קבועות.

אבי דיכטר: יש גם חריגים.

<מירה כהן: יש לנו פה בוטיק קטן.

<מירה כהן: חלק מהאנשים שמגיעים אין להם בגדים ואז - - - הבגדים הם יד שנייה באיכות טובה והלבנים, אנחנו קונים מראש, שמים כאן ונותנים.

<מירה כהן: יש פה נגרייה, יכולתם לראות את זה בסרט.

אבי דיכטר: הנגר הוא בוגר שלנו של 18 שנים, הוא השתתף בסרט.

אבי דיכטר: מבחינתו זה מצוין לו לעבוד במקום כזה כי זה מחזק אותו ושומר עליו, אבל הוא משתלב עם המטופלים.

<מירה כהן: את רוצה להגיד להם שלום?

תמר זנדברג: אם זה בסדר מבחינתם.

אבי דיכטר: כן.

<מירה כהן: אני רוצה לעצור את זה שנייה ולהזמין, יש לנו אורחת חשובה, חברת הכנסת תמר זנדברג, היא רוצה להגיד לכם שלום.

תמר זנדברג: היי, שלום לכולם, צהריים טובים, תודה שהזמנתם אותנו למקום שלכם, שהוא שלכם.

תמר זנדברג: אני תמר זנדברג, אני חברת כנסת, אני יושבת ראש ועדת הסמים והאלכוהול של הכנסת.

תמר זנדברג: היינו עכשיו בסיור, גם ראינו את המקום וגם שמענו, בעיקר מהצוות, גם מההנהלה וגם שמענו את דניאל ששיתף אותנו בסיפור שלנו, שבטח אתם כבר מכירים, כי אתם מכירים אותו כמה זמן, וישבנו עם פה פעור ועם דמעות בעיניים ואני רוצה לאחל לכל אחד ואחד מכם שאתם תהיו הוא עוד מעט ושחלקכם, כשתהיו פה מדריכים וחלקכם במקומות אחרים, כל אחד מכם, זה מגיע לכם, ותודה רבה שהזמנתם אותנו לבית שלכם ולמקום שלכם.

תמר זנדברג: המון המון בהצלחה לכולם, לכל אחד מכם.

<קריאות: תודה רבה.

תמר זנדברג: מחיאות כפיים לכם מגיעות.

תמר זנדברג: תודה.

<מירה כהן: זה מה שנקרא שיקוף, מה שהוא עשה.

<מירה כהן: אחד מהכלים הטיפוליים בקהילה, הוא עשה שיקוף.

<מירה כהן: זה חדר האוכל שלנו.

אבי דיכטר: הרבה מקום של כבוד, לא פנימייה, גם האווירה, מיזוג, תנאים.

תמר זנדברג: חבל על הזמן.

<מירה כהן: אני רק אגיד שההוסטל של יחידת שילוב, של התחלואה כפולה, נמצא שם.

אבי דיכטר: זה לא מובן מאליו שעמותה כמו שלנו מחזיקה פה 50 דונם.

אבי דיכטר: זה הנושא שרציתי לדבר איתך, איך לוקחים ומתכננים ובונים מוסדות לרווחת הציבור באזורי תעשייה.

<מירה כהן: אבי, רק שנייה.

<מירה כהן: זה חדר כושר, אנחנו משקיעים הרבה מאוד עכשיו בנושא של פעילות ספורטיבית, ופה בחדר תראו, זה בעצם החמ"ל, מכאן המטופלים מנהלים את הקהילה.

אבי דיכטר: כשאמרו 'מתאם', מתאם הוא בראש המטופלים, הוא בראש ההיררכיה, הוא הולך עם סרט עם מפתח, הוא בעצם מחזיק את המפתח של הבית והם קוראים לזה בית.

<מירה כהן: היה חשוב לי להראות לך את זה, בעצם כאן עושים שיקופים למטופלים.

<מירה כהן: אם למשל מטופל עשה משהו, קילל, זרק פסולת לא במקום הנכון וכו', יגידו לו להגיע לספסל, הוא יישב כאן, יגיעו שני מטופלים, יעמדו, הוא יעמוד כשהם מגיעים, ישים ידיים מאחורי הגב, בכוונה, אנחנו מדברים על חלק מהאנשים שהם אלימים, שילמדו להקשיב ולשמוע, ישקפו לו את ההתנהלות ואת ההתנהגות, למה זה יכול להוביל.

<מירה כהן: ככה לאט לאט ילמדו אותו ויעזרו לו לעשות שינוי בדפוסי ההתנהגות שלו, בדפוסי החשיבה.

<מירה כהן: ועוד כלי אחד, של פעמון, שבעצם המטרה שלו היא שכשבן אדם מרגיש לא טוב, שקורה לו משהו, אז הוא יכול לכנס את המטופלים, את הקהילה, לבקש תמיכה, לבקש הקפצה ולבקש עזרה.

<מירה כהן: והדבר האחרון זה הפרויקט שדיברנו עליו, הפרויקט של הספורט, שהוא ממש עכשיו, אני מאמינה שעד עוד שבועיים הם מסיימים.

<מירה כהן: לזה קיבלנו חלק מהתקציב מהביטוח הלאומי וחלק מהעמותה.

<מירה כהן: יהיו פה גם מתקנים.

תמר זנדברג: פה זה מגורים?

אבי דיכטר: לא, זה חדר צוות.

אבי דיכטר: המגורים של הקהילה למעלה.

אבי דיכטר: כל המבנים שלמעלה, האווירה של הירוק, היא תורמת - - -

<מירה כהן: מה שראית זה המגורים של יחידת שילוב.

אבי דיכטר: בדיוק, זה ההפרדה, שילוב למעלה, תחלואה כפולה וקהילת 'אילנות'.

<מירה כהן: כל זה כבר מתחם 'אילנות', שם ולמטה זה מתחם שילוב, חדר האוכל משותף אבל בשעות שונות.

<מירה כהן: כל השאר כאן זה - - -

אבי דיכטר: לכל עובד סוציאלי יש את החדר שלו, את המקום שלו, את המקום לתת את הטיפול הפרטני.

<מירה כהן: את רוצה לראות חדר טיפול?

תמר זנדברג: אני באיחור, כבר, מזמן, אחרי האיחור שהיינו אמורים לסיים לפני 40 דקות, עכשיו אנחנו כבר באיחור על האיחור.

<מירה כהן: אנחנו ממש מעריכים את זה.

תמר זנדברג: אני מתנצלת, אבל המון המון תודה.