הוועדה המיוחדת לזכויות הילד, כנסת 20, פרוטוקול מספר 146, 2017-05-15 11:00

יפעת שאשא ביטון: בוקר טוב לכולם.

יפעת שאשא ביטון: ברשותכם, אני מתכבדת לפתוח את דיון החירום בנושא שכחת ילדים ברכב.

יפעת שאשא ביטון: האמת שהתקווה, במיוחד כשהשקנו את התוכנית לבטיחות ילדים, הייתה שאת הקיץ הזה נעבור בשלום, ושההתכנסות שתהיה כאן תהיה כדי שנוכל לאמוד את ההצלחות ולראות שאנחנו באמת בדרך הנכונה.

יפעת שאשא ביטון: אבל, לצערי הרב, הקיץ הזה התחיל רע מאוד עם תינוקת שנשכחה אל מותה, ותינוקות אחרים שנצלו בזכות תושייה וערנות של אנשים שעברו בסביבה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נמצאים כאן כדי להיות מאוד פרקטיים ומדויקים.

יפעת שאשא ביטון: השקנו תוכנית לבטיחות ילדים, כל משרד קיבל את התפקיד שלו ואת החלק שלו בנושא הזה.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לדעת בדיוק איך הדברים מתקדמים.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא נמצאים היום בפריבילגיה שיש אפשרות למישהו בכלל במדינה, אני לא מדברת על מגזר כזה או אחר, להתנער מהצורך של כולנו, אבל כולנו, להתגייס ולתת רשת ביטחון.

יפעת שאשא ביטון: ואני מדברת על כל המגזרים, אני מרגישה שזאת אחריות שלנו, אני מרגישה שזה בידיים שלנו.

יפעת שאשא ביטון: ואני חושבת שאם לא כל אחד ייתן קצת מעצמו אנחנו לא נצליח לעבור את הקיץ הזה בשלום.

יפעת שאשא ביטון: ברשותכם, אני רוצה קודם כול לקבל עדכון ממשרד התחבורה, תקינה, עזרים טכנולוגיים.

יפעת שאשא ביטון: אין מנוס מעזר טכנולוגי ברכב גם אם תהיה התגייסות רבתי, בלי זה לא באמת נצליח להוביל את השינוי.

יפעת שאשא ביטון: נציג או נציגה של משרד התחבורה כאן?

<שלומי צ'בוטרו: כן.

יפעת שאשא ביטון: אשמח לדעת מה קורה.

<שלומי צ'בוטרו: אבנר פלור צריך להגיע, אז בינתיים עד שהוא יגיע אני אגיד במה התקדמנו בנושא.

<שלומי צ'בוטרו: בנושא של תקן ישראלי לשכחת ילדים, אנחנו מתכוונים לעשות רוויזיה בתקן ולאפשר טכנולוגיות נוספות שיכנסו לתוך התקן, כי כרגע התקן הוא די מגביל לכמה מערכות בודדות.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

<שלומי צ'בוטרו: ביום רביעי הקרוב אנחנו מתכנסים במכון התקנים לבצע את הרוויזיה בתקן, ולאפשר למערכות נוספות להיכנס פנימה לתוך התקן.

יפעת שאשא ביטון: אתה מדבר על תקן למה?

<שלומי צ'בוטרו: פרטי.

יפעת שאשא ביטון: לרכב פרטי.

יפעת שאשא ביטון: חשוב שזה יודגש.

<שלומי צ'בוטרו: אני מדבר על רכב פרטי.

<שלומי צ'בוטרו: בנושא רכבי הסעות - - -

יפעת שאשא ביטון: על רכבי הסעות אנחנו יודעים, זה כבר נכנס.

יפעת שאשא ביטון: אגב, שם צריך לטפל בסוגיות אחרות.

<שלומי צ'בוטרו: אז על רכב פרטי אנחנו ביום רביעי מתכנסים במכון התקנים לאפשר למערכות נוספות להיכנס פנימה ולעדכן את התקן בהתאם, כך שברגע שהתקן יעודכן נוכל להמשיך בנושא.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת שהתקן יוגמש בהתאם למה שהמלצנו בוועדות קודמות כדי שתהיה אפשרות ליותר אנשים להיכנס פנימה לתוך התחום הזה?

<שלומי צ'בוטרו: כן, יותר מערכות ויותר טכנולוגיות.

יפעת שאשא ביטון: מה הצפי מרגע שזה קורה?

יפעת שאשא ביטון: אני מבינה שלקיץ הזה זה כבר די גמור, זאת אומרת, זה אבוד.

<שלומי צ'בוטרו: רוויזיה לתקן לוקחת זמן, כי זה צריך לעבור שימוע של כלל הציבור בנושא, ויש לאפשר כמה שיותר מערכות.

<שלומי צ'בוטרו: אני לא מעריך שזה יהיה מוכן עד יולי, אוגוסט.

יפעת שאשא ביטון: ועד מתי כן?

יפעת שאשא ביטון: תן לנו צפי זמנים כדי שנוכל לעקוב וגם לדעת אם אנחנו עומדים במה שאנחנו מציבים לעצמנו.

<שלומי צ'בוטרו: קשה לי להתחייב במקום מכון התקנים.

<שלומי צ'בוטרו: זה משהו שמכון התקנים – יש פה נציג, אז אפשר להתחייב.

<שלומי צ'בוטרו: אבנר הגיע אז הוא יוכל להמשיך.

יפעת שאשא ביטון: מכון התקנים.

<ורד אורן: זה תלוי ברוויזיה.

<ורד אורן: זה יכול להיות כמה חודשים בודדים, תלוי במה שיצטרכו לעשות.

<ורד אורן: זה יכול להיות משהו מהיר מאוד אם עושים איזשהם שינויים קטנים, וזה יכול להיות כמה חודשים, אז נגיד חודש-חודשיים.

<ורד אורן: אם אנחנו מדברים על הקיץ הזה זה קצת בעייתי.

יפעת שאשא ביטון: כבר לא יקרה.

<אבנר פלור: סליחה, רק להשלים.

<אבנר פלור: בכל מקרה, גם עדכון התקן שייקח זמן מצאנו איזשהו פתרון להוראת נוהל.

<אבנר פלור: במידה שהתקן יארך הרבה זמן, תהיה הוראת נוהל של משרד התחבורה שבה יהיו האפיונים והדרישות מאותן מערכות, וניתן את זה בלוח זמנים קצר.

<אבנר פלור: מחר ישנו דיון של הוועדה, ואני מקווה שנגבש את זה.

<אבנר פלור: זאת אומרת, זה לא יהווה חסם לאותם כאלה שרוצים להתקין.

יפעת שאשא ביטון: כבר עכשיו.

יפעת שאשא ביטון: אתה מדבר, מי שרוצה להתקין אד-הוק, יש אפשרות כזו?

<אבנר פלור: היום אפשר להתקין אד-הוק לפי התקן הישראלי.

<אבנר פלור: ישנם, כמו שהוצג, כנראה למעלה ממאות כלי רכב הסעות שמותקנות בהן המערכות - - -

יפעת שאשא ביטון: רכב הסעות אני שמה רגע בצד.

איילת נחמיאס ורבין: יש חובה.

<אבנר פלור: שנייה.

<אבנר פלור: ולכן, כל התשתית של המתקינים, של היצרנים, נדרשת רק התאמה לרכב פרטי, אבל זה קיים, אז זה יותר קל.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לדעת רגע משהו.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מנהלים את הסיפור של התקינה שהוא חשוב, אנחנו חייבים להגמיש כי נתנו איזשהו משהו דמיוני, שבואו, צריך רגע לעמוד עם הרגליים על הקרקע ולעשות את זה גם ישים ובר-קיימה.

יפעת שאשא ביטון: אבל במקביל אנחנו גם צריכים ליצור תקנה שתחייב.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת, זה שיהיו פה עזרים זה לא מספיק אם אין לי תקנה שמחייבת רכבים פרטיים, ואמרתי את זה גם בדיונים הקודמים.

איילת נחמיאס ורבין: בדיוק.

איילת נחמיאס ורבין: או, תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: אל תגידו אנחנו סומכים על ההורים שהם יעשו את זה, אף אחד לא חושב שזה יקרה לו.

יפעת שאשא ביטון: כולם בסוף מגיעים לרגע ואומרים: נו, לי, אני אשכח את הילד?

יפעת שאשא ביטון: כן.

יפעת שאשא ביטון: כל אחד יכול לשכוח את הילד.

יפעת שאשא ביטון: ואני אומרת שלנו כמדינה יש אחריות.

יפעת שאשא ביטון: כמו שאנחנו חייבנו ברכבי הסעות, אנחנו חייבים לחייב גם ברכבים פרטיים.

יפעת שאשא ביטון: אגב, את הפלונטר של מי יתקין ואיך יתקין, גם את זה פתרנו, כי דיברנו על כך שכל מי שיש לו כיסא בטיחות של ילד פירושו שהוא מסיע ילד.

איילת נחמיאס ורבין: סליחה רגע שאני שואלת.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

איילת נחמיאס ורבין: תקשיבו רגע.

איילת נחמיאס ורבין: כמה דיונים אפשר לקיים על הדבר הזה?

איילת נחמיאס ורבין: ברצינות.

איילת נחמיאס ורבין: הוצאנו מכתב, חברת הכנסת שאשא ביטון ואני, ביקשתי ממנה, אמרתי: תקשיבי, אני לא רוצה עוד פעם להגיע לקיץ, נמאס לי כבר מהדיונים האלה לקראת הקיץ.

איילת נחמיאס ורבין: בדצמבר הוצאנו עוד מכתב למשרד הבריאות, למשרד התחבורה, כי התעקשתי על זה, כי לא יכול להיות שנקיים על זה עוד דיון ועוד דיון, והנה, שקד איננה.

איילת נחמיאס ורבין: עכשיו תסתכלו.

איילת נחמיאס ורבין: סתם, תראי, זה רעיון שמישהי שלחה לי, חן אור סאלם, תראי איזה דבר קטן, הלכתי במיוחד בשבילכם – מוצץ, הילדים שלי כבר לא משתמשים במוצץ, מוצץ, חיברו אותו למחזיק מפתחות.

איילת נחמיאס ורבין: אבל מה?

איילת נחמיאס ורבין: אני יודעת מה החיסרון של זה.

יפעת שאשא ביטון: שאת מתרגלת.

איילת נחמיאס ורבין: שבסוף גם לזה אתה מתרגל.

איילת נחמיאס ורבין: גם לזה אתה מתרגל.

<לילי פוקמונסקי: הוא לא מצפצף.

איילת נחמיאס ורבין: וכמה זמן אנחנו צריכים?

איילת נחמיאס ורבין: ברצינות, אי-אפשר ככה.

איילת נחמיאס ורבין: גם למכון התקנים אני מפנה, באמת, טרוניה מאוד מאוד רצינית בעניין הזה, עם כל הכבוד, ובמיוחד למשרדי הממשלה.

איילת נחמיאס ורבין: יפעת, ישבנו, תקשיבי רגע, יש לנו הרגל - - -

<ורד אורן: מכון התקנים סיים את העבודה מזמן.

איילת נחמיאס ורבין: סליחה.

איילת נחמיאס ורבין: יש לנו הרגל, ליפעת ולי, קורה אסון, שלא נדע, ילד נופל, ילד טובע, שלא נדע - - -

יפעת שאשא ביטון: התכנסנו פה עוד לפני שהיה אסון.

איילת נחמיאס ורבין: נכון.

יפעת שאשא ביטון: חבר'ה, היינו כאן לפני שזה קרה.

איילת נחמיאס ורבין: מתי היה הדיון האחרון?

יפעת שאשא ביטון: לפני חודשיים.

<תמי ברנע: ב-21 במרס.

איילת נחמיאס ורבין: ב-21 במרס.

איילת נחמיאס ורבין: תגידו, כמה, ברצינות, נו, תפסיקו כבר עם הרפיון הזה, די, אי-אפשר לחכות.

איילת נחמיאס ורבין: אי-אפשר לחכות לילד הבא.

איילת נחמיאס ורבין: אי-אפשר.

יפעת שאשא ביטון: אני חוזרת למה שאמרתי, משרד התחבורה, ואני לא סתם חוזרת על זה, ואני לא סתם גם אומרת את זה לפרוטוקול, בלי תקנה שום דבר שנעשה כאן לא שווה כלום.

יפעת שאשא ביטון: ואני מבקשת שהמסר הזה ירד, שלפחות תהיה תקנה, שברגע האמת, ברגע שיש לנו את העזרים הטכנולוגיים אנחנו מפעילים אותם ומחייבים כל אחד להתקין.

איילת נחמיאס ורבין: סליחה, אני רוצה להגיד עוד משהו, סליחה, אני מתנצלת שהיום אני לא מתנהלת בסדר.

יפעת שאשא ביטון: בואי, גם אנחנו – אוקיי.

איילת נחמיאס ורבין: אבל אני רוצה להגיד לך משהו, משרד התחבורה שידע, אם לא תהיה תקנה, בתוך זמן קצר תהיה חקיקה, והם צריכים לשמוע את זה מאתנו.

איילת נחמיאס ורבין: יפעת ואני זהירות בחקיקה, לא מגישות הצעת חוק על כל דבר, נורא מנסות, למרות שהגשנו חקיקה כבר בשנה שעברה, חיכינו אתה בסבלנות, אנחנו רוצות להקשיב למשרדי הממשלה.

יפעת שאשא ביטון: אבל, איילת, צריך להגיד את הדברים.

איילת נחמיאס ורבין: אי-אפשר.

יפעת שאשא ביטון: אני גם יכולה להגיד: חברים, מחר יש חוק או מחר יש תקנה.

יפעת שאשא ביטון: אבל רגע, יש חוק אתמול, אין עזרים.

איילת נחמיאס ורבין: יש.

יפעת שאשא ביטון: אין עזרים טכנולוגיים שעומדים בתקינה.

איילת נחמיאס ורבין: יש, יפעת, יש עזרים טכנולוגיים.

יפעת שאשא ביטון: היה פה אחד – לא, איילת, איילת, אני לא רוצה להתווכח.

איילת נחמיאס ורבין: הנה, יושבת כאן ורד, שתגיד לנו אם יש עזרים או אין עזרים שעברו את מכון התקנים.

יפעת שאשא ביטון: קיימנו פה דיון, יש גוף אחד שהצליח להשלים.

איילת נחמיאס ורבין: אני זוכרת, הוא יושב פה.

יפעת שאשא ביטון: נכון, שהצליח להשלים את זה במחירים - - -

איילת נחמיאס ורבין: מתקן על הדלת.

יפעת שאשא ביטון: תקשיבי, הרי אנחנו נמצאות באותו מקום.

איילת נחמיאס ורבין: לגמרי.

יפעת שאשא ביטון: הסיפור הוא ששני הדברים צריכים להיעשות במקביל, ההגמשה של התקן חייבת להיעשות כדי שיהיו יותר עזרים בשוק, כדי שזה גם יהיה בר השגה, כדי שהמחירים יאפשרו.

יפעת שאשא ביטון: למרות שבעיני אין מחיר לחיי ילד, אבל בכל זאת, אנחנו רוצים לעשות את הכול כדי שלא יהיה שום מכשול בדרך.

יפעת שאשא ביטון: במקביל חייבת לצאת תקנה.

יפעת שאשא ביטון: ואני פונה אליך, אבנר, שיהיה ברור למשרד התחבורה, אמרתי את זה בצורה בוטה בפעם הקודמת, אם לא תהיה תקנה זה על הראש שלנו, זה על הראש שלנו.

יפעת שאשא ביטון: כל הילדים האלה שנשכחים שם ומתים, אם לא תהיה תקנה הם על הראש שלנו.

יפעת שאשא ביטון: ואני מבקשת שהדברים ייעשו במקביל כדי שכשנשב בדיון הבא, ואני מקווה בעזרת השם שנשב ולא נצטרך לספר על אף ילד שנצלה באיזה רכב, נדע שכבר יש תקנה וכבר יש התקדמות מבחינת העזרים.

איילת נחמיאס ורבין: כמה זמן אנחנו נותנות לזה?

יפעת שאשא ביטון: ניתן לזה חודשיים, כי הם צריכים להשלים את זה.

יפעת שאשא ביטון: לקיץ הזה זה לא רלוונטי כי אין לנו עזרים טכנולוגיים, אבל אנחנו כן צריכים, איילת, בלי פשרות, ובאותה נחישות שלך.

איילת נחמיאס ורבין: אז מה עושים?

יפעת שאשא ביטון: אני אגיד לך מה עושים, מגייסים בינתיים - - -

איילת נחמיאס ורבין: אנחנו שנתיים עובדות על זה, יפעת.

יפעת שאשא ביטון: מגייסים בינתיים את כל הכוחות, לא נותנים לאף אחד פריבילגיה להגיד: אני לא חלק מהסיפור הזה.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, המועצה לשלום הילד, ואחר כך – ארגון "בטרם", ונמשיך עם משרדי הממשלה.

<כרמית פולק-כהן: תראי, אני באמת חייבת להגיד, רצו להעביר פה חוק השידור הציבורי, ישבו במהלך "צוק איתן" יום יום, ערב ערב, גם בוועדות הכנסת.

<כרמית פולק-כהן: מצדי, וזה מדהים שאנחנו שנה, שנה אחרי כל מקרי המוות מהקיץ האחרון, ואנחנו רואים ילדה מתה בייסורים.

איילת נחמיאס ורבין: זה נורא, נורא.

<כרמית פולק-כהן: בסוף האחריות הזו היא לפתחכם.

<כרמית פולק-כהן: למה לא באתם לכאן עם בשורה אחרת מהבשורה הקודמת שבאתם אליה?

איילת נחמיאס ורבין: כן, אתם לא יכולים לבוא אותו דבר.

<כרמית פולק-כהן: ואמרתם: אנחנו מתחייבים להתקין תקנה.

<כרמית פולק-כהן: ואתם, אתם שהרוויזיה הזאת מתבקשת מכם, מכון התקנים, הרוויזיה הזאת - -

איילת נחמיאס ורבין: אתם לא יכולים לבוא אותו דבר, לא יכולים לבוא באותה פוזיציה כל הזמן, לא יכולים.

<כרמית פולק-כהן: - - מתבקשת מכם כבר חודשים, אז אל תגידי לי חודשיים-שלושה, תגידי לי: אני עכשיו אשב כל יום, כל ערב – ראיתי את התגובה שלכם ליפעת שאשא ביטון, אמרתם: נזמן אלינו את - - -

איילת נחמיאס ורבין: די, אני לא יכולה יותר.

איילת נחמיאס ורבין: אני אשמע עוד פעם את המילה זימון, את המילה דיון, את המילה ועדות בין משרדיות, די.

איילת נחמיאס ורבין: די.

<כרמית פולק-כהן: מה נהיה?

<כרמית פולק-כהן: תשבו ערב ערב, יום יום, תגידו: נעשה את כל המאמצים.

<כרמית פולק-כהן: אנחנו בחודש מאי, יש לנו יוני, יולי, אוגוסט, ספטמבר, ארבעה חודשים בשביל שתעשו את הדבר הזה.

<כרמית פולק-כהן: מה כל כך קשה?

<כרמית פולק-כהן: מה כל כך קשה למנוע את המוות הבא?

<כרמית פולק-כהן: מספיק עם זה.

<כרמית פולק-כהן: מספיק עם ההתנערות הזאת מהאחריות.

<כרמית פולק-כהן: די.

<כרמית פולק-כהן: נכון, האחריות היא של כולנו, האחריות היא לפתחי ההורים, האחריות היא לפתחי הגננות, האחריות היא לפתחי כולנו, אבל יש בידיכם לעצור את זה.

איילת נחמיאס ורבין: - - - אני לא יודעת אם היה תחיה אחרי זה.

<כרמית פולק-כהן: יש בידיכם לעצור את זה.

<כרמית פולק-כהן: תגידו לי אתם, הסטטיסטיקות שלכם לא אומרת שחגורות בטיחות, שהאפוד הזוהר, שכול הדברים שהכנסתם לתקנות לא הפחיתו את תאונות הדרכים?

<כרמית פולק-כהן: לא הפחיתו את המוות?

<כרמית פולק-כהן: הפחיתו באופן יחסי.

<כרמית פולק-כהן: אז תעזרו.

<כרמית פולק-כהן: תעזרו.

<כרמית פולק-כהן: תבואו לכאן עם בשורה שאתם הולכים להתקין תקנה, בשנייה שמכון התקנים עושה את הרוויזיה.

<כרמית פולק-כהן: ואתם תבואו עם בשורה שאתם עכשיו יושבים ערב ערב, יום יום, שעה שעה, ותעשו את הרוויזיה הזאת לא תוך חודשיים, אלא תוך שבוע.

איילת נחמיאס ורבין: כן, קדימה, די.

<כרמית פולק-כהן: וזה לא מעניין אותי מה זה ידרוש, שכולכם תעבדו 24 שעות.

<כרמית פולק-כהן: זה לא עדיף לכם שהילד הבא לא ימות?

<כרמית פולק-כהן: אני שואלת ברצינות.

איילת נחמיאס ורבין: תקשיבו רגע, למה ההורים צריכים באמת, אני אומרת לכם ברצינות, למה ההורים צריכים לחשוב על פתרונות כאלה כמו לקשור את המוצץ?

איילת נחמיאס ורבין: למה אני הולכת אחרי הדבר הזה, מתקשרת אל יפעת, ואומרת לה - - -

יפעת שאשא ביטון: קודם כול, ההורים כן צריכים לחשוב על פתרונות, עם כל הכבוד, אני לא מסירה מהם אחריות.

איילת נחמיאס ורבין: לא, ברור שלא.

יפעת שאשא ביטון: חברים, כולם צריכים להירתם כאן.

איילת נחמיאס ורבין: יפעת, אבל כמו שאין תחליף ל-Mobileye, בואו נגיד את האמת, סליחה שאני אומרת שם של חברה מסחרית, אין תחליף ל-Mobileye בדברים האלה, לצערי, אני אומרת את זה בכאב לב גדול, אין תחליף לפתרון טכנולוגי.

איילת נחמיאס ורבין: יפעת, אסור לנו לשכוח את זה.

איילת נחמיאס ורבין: אנחנו מחפשות כל מיני פתרונות דמה כאלה, כי אנחנו מבינות, אנחנו אומרות לכולם לשים את התיק מאחור.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה להגיד משהו.

יפעת שאשא ביטון: אין שאלה של פתרון טכנולוגי, הוא מקפיץ אותנו כמה צעדים קדימה.

איילת נחמיאס ורבין: ברור.

יפעת שאשא ביטון: אבל אני כן רוצה לומר כאן, ושכן ייזכר שאמרתי את זה, שפתרון טכנולוגי לא מסיר מאתנו את האחריות.

איילת נחמיאס ורבין: ברור.

<כרמית פולק-כהן: זה ברור.

יפעת שאשא ביטון: חשוב לי שזה ייאמר.

איילת נחמיאס ורבין: את צודקת.

יפעת שאשא ביטון: כי בסוף אני אומרת, אנחנו מדברים כאן על מוות כל כך מיותר, טרגי.

איילת נחמיאס ורבין: יפעת, מסכימה אתך, מסכימה.

איילת נחמיאס ורבין: ניסחתי את עצמי לא נכון.

יפעת שאשא ביטון: את בסדר גמור, אני לא מדברת על הניסוח שלך.

איילת נחמיאס ורבין: ההורים צריכים למצוא פתרונות, את צודקת.

יפעת שאשא ביטון: פשוט שמנו, לא רק ההורים, אבל אני אומרת ששמנו רגע פה את כל הפוקוס על הסיפור של משרד התחבורה, ושחלילה אף אחד לא ירגיש שזה שולח את כל האחרים הצדה.

יפעת שאשא ביטון: ממש לא.

יפעת שאשא ביטון: אין ספק שזה פתרון שנותן לנו boost מאוד משמעותי, אבל אני אומרת לכם, המוות הזה הוא כל כך מיותר וטרגי, שאם לא נירתם כולנו אז לא באמת נצליח לפתור את זה.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, גלית, "בטרם".

<גלית גלעד: אני לא יודעת מה להגיד לכם.

<גלית גלעד: בחודש שעבר ב-30 במאי נהרג ילד בן שנה ושלושה חודשים מאשדוד, ואמרנו ב"בטרם" בואו נחכה, נראה מה קורה במאי הקרוב, הרי בסך הכול אנחנו מדברים על זה הרבה.

<גלית גלעד: ואז ביום חמישי שעבר זה קרה שוב.

<גלית גלעד: אתם יודעים מה קרה ב"בטרם"?

<גלית גלעד: אני מזמינה אתכם, לא יודעת אם זה אפשרי, להגיע ביום כזה ל"בטרם".

יפעת שאשא ביטון: הם כבר יודעים.

<גלית גלעד: עטים עלינו מאות ואלפים של הורים ושואלים אותנו: גלית, אורלי, תצילו, תגידו מה אפשר לעשות.

<גלית גלעד: וזה ההבדל בין השנים הקודמות.

<גלית גלעד: ההורים מתחילים להתעורר ולהיכנס לפאניקה.

<גלית גלעד: הם מבינים שיש משהו שהוא לא בשליטתם, שהם צריכים עזרה, הם מבולבלים, והם לא יודעים למי לפנות.

<גלית גלעד: ואני רוצה להגיד לכם פה על השולחן, טוב שיש "בטרם", אבל זה לא מספיק.

<גלית גלעד: ואני קוראת פה על השולחן, יש לנו את סמדר שמייצגת את משרד הבריאות, ויש לי פה את נציגת משרד החינוך.

יפעת שאשא ביטון: איפה מירי באמת?

<גלית גלעד: ויש לי את אגף מעונות, וחסר לי פה נציג של הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים.

<גלית גלעד: אני רוצה שאתם תבקשו או תנחו או תצעקו, שיתחיל לצאת קמפיין לא מפסיק מהיום הראשון שמתחיל להיות חם ועד היום האחרון, שקורא להורים לערנות, שנותן להורים טיפים.

<גלית גלעד: כי עד שמכון התקנים, שיעשה את עבודתו נאמנה כדי שדברים אחרים לא ייפגעו ברכב, בוא נהיה זהירים - - -

יפעת שאשא ביטון: נכון.

יפעת שאשא ביטון: בגלל זה אמרתי שלא אמרתי להם כאן ועכשיו, אבל אין שאלה שזה צריך לקרות מהר.

<גלית גלעד: זהירות בדרכים כוללת את כל המכלולים.

<גלית גלעד: אני לא הדוברת שלהם, יש להם דוברת מדהימה, אבל אני רוצה להגיד לכם שאם נחכה לרגולציה, אם זה חקיקה פרטית, אם זה תקנה, זה לא יעזור.

<גלית גלעד: זה לא יעזור.

<גלית גלעד: ולנו, לך יש את הכוח, ולך יש את הכוח להרביץ על השולחן של אבוהב ושל כל המנכ"לים ושל ליצמן ולהגיד להם: תעשו מעשה.

<גלית גלעד: מה זה משנה, על כוויות משרד הבריאות הוציא חצי מיליון שקל.

<גלית גלעד: מה הבעיה?

<גלית גלעד: שני מיליון שקל קמפיין, קדימה.

יפעת שאשא ביטון: זו המטרה, גלית.

איילת נחמיאס ורבין: לא, סליחה, שגם יתחייבו.

איילת נחמיאס ורבין: יפעת, תקשיבי שנייה, גם סביב התוכנית הלאומית לבטיחות ילדים שקידמת, וגם ישבו פה כמה פעמים אנשי משרד הבריאות ודיברו על קמפיינים בעניין הזה, בסוף אתה רואה את הקמפיינים הקשים מנשוא.

איילת נחמיאס ורבין: הקמפיין שהראית של "איחוד הצלה", שהוא פשוט קמפיין בלתי נסבל.

איילת נחמיאס ורבין: אני עצמי השתתפתי בקמפיין נוראי, שזה היה הקמפיין בשנה שעברה של Energy, שהכניסו אותי לתוך רכב ולא הצלחתי לעמוד בזה.

איילת נחמיאס ורבין: אבנר, אתה ואני לא יכולנו להיות ברכב יותר משמונה דקות.

איילת נחמיאס ורבין: זהו, בס, נגמר.

<גלית גלעד: אבל, איילת, הקמפיינים האלה עשו מעשה בארצות-הברית.

איילת נחמיאס ורבין: אני מסכימה אתך, בגלל זה השתתפתי בזה.

יפעת שאשא ביטון: נכון, הם חשובים, אבל השיח היה שאנחנו מקדמים קמפיין.

<גלית גלעד: זו חלופה - - -

איילת נחמיאס ורבין: דיברתי נגד הקמפיינים?

<גלית גלעד: לא, אני אומרת שצריך רציף - - -

איילת נחמיאס ורבין: יופי.

איילת נחמיאס ורבין: מה שאמרתי זה למה אין קמפיין.

איילת נחמיאס ורבין: למה אין קמפיין לאומי.

<גלית גלעד: לא הבנתי את הנגטיביות.

יפעת שאשא ביטון: חברים, שלא נתערבב בשיח.

יפעת שאשא ביטון: אתם מוציאים קמפיין?

<אבנר פלור: כן.

יפעת שאשא ביטון: אגב, זו המטרה, גלית, של השיח, לשמוע מה כל משרד עושה.

יפעת שאשא ביטון: פתחנו עם משרד התחבורה כי הם הראשונים שצריכים לקדם אותם כדי שגם נספיק להגיע לשאר.

<אבנר פלור: אבל לא נתתם לי לסיים.

<אבנר פלור: מה שאני מציע, אולי אני אשמע את כולם, ואז אני אגיד מה העמדה ומה אנחנו עושים.

יפעת שאשא ביטון: אתם מוציאים קמפיין?

<אבנר פלור: כן, עם הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים יצא קמפיין כמו בשנה קודמת בנושא הזה.

יפעת שאשא ביטון: מתי?

יפעת שאשא ביטון: הם חסרים לי פה.

<אבנר פלור: בחודש הקרוב.

<אבנר פלור: נעביר אליכם לוח זמנים.

<קריאה: לא צריך לחכות לקיץ.

איילת נחמיאס ורבין: עכשיו אשאל את גיורא רום.

יפעת שאשא ביטון: אבל תקשיבו, קמפיין צריך להיות אגרסיבי, הוא צריך להיות ממושך.

איילת נחמיאס ורבין: ממושך זה הכי חשוב.

<קריאה: ולא חוזר על עצמו.

יפעת שאשא ביטון: כבר נכנסנו לתוך הקיץ, זה צריך לקרות כאן ועכשיו, אין לנו את הפריבילגיה לחכות בכלל.

יפעת שאשא ביטון: ראינו, הילדה הזו שהלכה לה, אמרה לכולנו: חברים, אין לכם את הפריבילגיה לחכות.

איילת נחמיאס ורבין: נכון.

<אבנר פלור: הקמפיין יצא בקרוב מאוד.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מבקשים ממשרד התחבורה לדעת תאריך.

איילת נחמיאס ורבין: שיודיעו לוועדה.

<אבנר פלור: אבל אני כן אשמע את כולם, ואני רוצה להגיב בצורה מסודרת על כל מה שעולה פה.

יפעת שאשא ביטון: מאה אחוז.

יפעת שאשא ביטון: נחכה למירי ממשרד הבריאות, בסדר?

יפעת שאשא ביטון: משרד החינוך, שימו לב, בתוכנית בטיחות ילדים כל משרד התחייב להשתתפות תקציבית, אני רוצה לדעת מה קורה עם זה, ואיפה החלק של שכחת הילדים בתוך הסיפור הזה, בבקשה.

<סימה חדד: לגבי ההשתתפות התקציבית אני לא ממש יודעת.

<סימה חדד: אבל אני יכולה לומר שלאורך השנה, מאז הקיץ האחרון לקחנו על עצמנו את כל הנושא של מודעות, גם בקרב הגננות, ובעיקר בקרב ההורים.

<סימה חדד: כך פתחנו את השנה בעצם של עבודה של מודעות קודם כול כלפי הגננות, שבתחילת השנה בעצם קיימו סדנאות עם ההורים בנושא של מודעות, והגיעו להסכמות באשר לנהלים מי בעצם דואג לוודא שהילדים הגיעו, איך, באיזה מתכונות.

<סימה חדד: היו רעיונות שונים.

<סימה חדד: לאורך השנה יחד עם "בטרם" בכל מסמך של נהלי בטיחות וכו' הוספנו סעיף, תמיד לקראת הסוף.

<סימה חדד: גם אתמול או מייד אחרי יום העצמאות הוצאנו מסמך שקשור אומנם לקיץ, אבל בתוכו גם נכללת - - -

יפעת שאשא ביטון: הוצאתם מסמך למי?

<סימה חדד: לגננות.

<סימה חדד: לפחות לגננות.

יפעת שאשא ביטון: ומה יש בו?

<סימה חדד: זה קהל היעד שלנו, שבעצם מבקש לרענן שוב להורים את הנושא הזה של שכחת ילדים ברכבים, ומה ניתן לעשות, ואיך אפשר למנוע.

יפעת שאשא ביטון: רעננו.

יפעת שאשא ביטון: וזהו?

יפעת שאשא ביטון: זה הריענון?

<סימה חדד: אין לנו דרך אחרת.

<אורה גולדהירש: גם יש סעיף נוסף - -

<סימה חדד: לגבי ההסכמות.

<אורה גולדהירש: - - שההורים מתבקשים להודיע על היעדרות ילד כשהם יודעים, וככה זה מצמצם בעצם.

<אורה גולדהירש: אם יישאר ילד אחד שלא הודיעו אז אפשר לבדוק מה קרה אתו.

<אורה גולדהירש: אבל מתבקשים ההורים להודיע כשילד חולה או לא מגיע.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת שיש איזושהי הסכמה בין ההורים לבין הגננות – נניח, ברמה הכללית, לא בטוח שזה גם יתקיים בכל המקומות – שההורים בעצם אמורים להודיע.

יפעת שאשא ביטון: ואם ההורים לא מודיעים, לא קראתם לגננות באופן וולונטרי להתגייס לסיפור ולבדוק מה קורה עם הילדים?

יפעת שאשא ביטון: באופן וולונטרי?

<סימה חדד: כן קראנו.

<סימה חדד: קודם כול קראנו באופן וולונטרי.

יפעת שאשא ביטון: כי במסמך שראיתי הזדעזעתי.

יפעת שאשא ביטון: אגב, קיבלתי תשובה משר החינוך, לא ידעתי אם לצחוק או לבכות, חברת הכנסת ורבין.

יפעת שאשא ביטון: במשרד החינוך הוא כתב שהם יקראו להורים להודיע שהילד לא הגיע כדי שהגננות תדאגנה פחות.

איילת נחמיאס ורבין: תדאגנה פחות?

יפעת שאשא ביטון: ברור שאני לא רוצה שהגננות ידאגו, אבל אני שואלת איפה אנחנו – אני אומרת לך, ככה זה כתוב, ציטוט.

<סימה חדד: אני לא יודעת בסופו של דבר מי מנסח את הדברים.

יפעת שאשא ביטון: כדי שאף אחד לא יגיד שאני חוטאת לזה.

איילת נחמיאס ורבין: אני רוצה להגיד לכם משהו, יפעת, אני מוכרחה להגיד, אני ממש נבוכה מהדיון הזה, לא בגללך, חס וחלילה.

יפעת שאשא ביטון: לא, בסדר.

איילת נחמיאס ורבין: אני ממש ממש נבוכה מהדיון הזה.

איילת נחמיאס ורבין: תשמעו, אי-אפשר - - -

יפעת שאשא ביטון: כי אנחנו כאילו מנסים לשכנע את כולם להתגייס.

איילת נחמיאס ורבין: לא יכול להיות, יפעת ואני פה שנתיים וחצי.

<סימה חדד: אני לא חושבת שצריך לשכנע.

איילת נחמיאס ורבין: תקשיבי רגע, זה לא העניין הזה, אתם חייבים להבין משהו, יפעת ואני התגייסנו לעניין הזה של בטיחות ילדים בערך חודש אחרי שנכנסנו לכאן, מייד אחרי שיפעת נכנסה לתפקיד.

איילת נחמיאס ורבין: לא יכול להיות שאנחנו מקיימות את אותם דיונים באותם דפוסים באותה גישה, למרות שאנחנו כבר אחרי עשרה דיונים בערך בשנתיים וחצי האחרונות באותו נושא.

איילת נחמיאס ורבין: ועוד רגע, שלא נדע, חס וחלילה, אלוהים עדי שאני לא רוצה שיקרה, נתעסק בטביעת ילדים.

איילת נחמיאס ורבין: אני יודעת את זה, כי לא נתנו ליפעת לקדם את התקנה שלה בנושא גידור בריכות פרטיות, ולא נתנו לי, באותה נימה, לקדם הצללה בגני משחקים.

איילת נחמיאס ורבין: אין לי בעיה, באמצעות תקנה, לא אכפת לי, אבל לא נותנים לקדם את זה.

איילת נחמיאס ורבין: זאת אומרת, כל מה שקשור לבטיחות ילדים לא נותנים לקדם.

איילת נחמיאס ורבין: עם כל הכבוד לתוכנית הלאומית לבטיחות ילדים, אני אומרת לך, יפעת, יש פה משהו פשוט לא ענייני.

יפעת שאשא ביטון: יש כל מיני שיקולים שנכנסים פנימה וכולם צדיקים.

איילת נחמיאס ורבין: לא יכול להיות, הדיונים נראים אותו דבר, עם כל הכבוד לכם, עם כל הכבוד למשרד התחבורה, עם כל הכבוד למשרד הבריאות.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה רגע, כי אנחנו גם קצת סובלניים, ומשום מה ככל שמדובר בילדים תמיד יש שיקולים של פרטיות ושל אחריות ושל אלף ואחד דברים שאנחנו לא מסוגלים להתמודד אתם.

איילת נחמיאס ורבין: נכון, יפעת, כי אנחנו יודעות שלא יתנו לנו להעביר.

איילת נחמיאס ורבין: ואני רוצה להגיד לך משהו, בגלל זה אני מנסה להגיע למצב שתהיה פה לשכה.

יפעת שאשא ביטון: אגב, התביעה כן מתקדמת.

איילת נחמיאס ורבין: הלוואי.

איילת נחמיאס ורבין: הלוואי.

איילת נחמיאס ורבין: אני יכולה להגיד לך שההצללה, לצערי, לא מתקדמת.

איילת נחמיאס ורבין: הלוואי ונצליח להגיע למצב שיהיה פה צוות מיוחד בכנסת, משותף לממשלה למרות הבעייתיות, שעוסק בקידום תקנות, חוקים, שחברי כנסת מביאים, שיכולים להיות מקודמים בצורה של תקנות.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה, ברשותכם, להקריא את המשפט: מוצע לגננות להגיע להחלטה משותפת עם ההורים של ילדי הגן, לקיים נוהל שבו מתבקשים ההורים להודיע לצוות הגן על היעדרות צפויה של ילדם מן הגן עקב מחלה או מכל סיבה שהיא – חשוב, לגיטימי ונכון, אבל – כך תפחת הדאגה שכאשר ילד לא הגיע לגן אולי, חלילה, נשכח ברכב ההורים.

יפעת שאשא ביטון: ואני אומרת, אם חלילה יש דאגה כזאת – וזה של שר החינוך, זה חתום לי - - -

איילת נחמיאס ורבין: זה צריך להיות בדיוק הפוך.

יפעת שאשא ביטון: ואני אומרת, יש דאגה.

יפעת שאשא ביטון: קודם כול אני שמחה שיש דאגה, לרגע לא היה לי ספק, אגב, לא הייתי פונה מראש למערכת הזאת אם הייתי חושבת שלמישהו שם לא אכפת.

יפעת שאשא ביטון: אבל מה עושים עם הדאגה הזו?

יפעת שאשא ביטון: האם אנחנו לא באים באומץ ואומרים – כמו שאני אדרוש תכף מהמשטרה, ואני אדרוש מפקחים של השלטון המקומי, ואני אדרוש מכל גורם אחר, שבמסגרת התפקיד שלו יעשה עוד מאמץ קטן כדי לוודא שאין שום ילד ברכב.

יפעת שאשא ביטון: אי-אפשר לפנות באומץ לאנשי החינוך ולהגיד להם: בבקשה, וולונטרית, מיוזמתכם?

יפעת שאשא ביטון: למה את עושה לי ככה, לילי?

יפעת שאשא ביטון: אי-אפשר להגיד להם: תתגייסו גם אתם למאבק הזה?

יפעת שאשא ביטון: באמת אני שואלת.

<לילי פוקמונסקי: חברת הכנסת שאשא ביטון.

יפעת שאשא ביטון: כן, כן גב' לילי פוקמוסנקי, בואי, תגידי לי.

<לילי פוקמונסקי: אני עושה לא, כי את מעבירה את כל האחריות - - -

יפעת שאשא ביטון: הנה, עוד הפעם.

יפעת שאשא ביטון: תגידי, את שומעת את עצמך?

יפעת שאשא ביטון: מילא אותך את לא שומעת.

יפעת שאשא ביטון: אותי את שומעת?

<לילי פוקמונסקי: את מוכנה לתת - - -

יפעת שאשא ביטון: דיברתי פה על אחריות?

יפעת שאשא ביטון: ריבונו של עולם, מישהו מהילדים שיושבים כאן

יפעת שאשא ביטון: בצד שמע שאני מדברת על אחריות

<לילי פוקמונסקי: אני לא מדברת על האחריות.

יפעת שאשא ביטון: אני מדברת על התגייסות, אני מדברת על עניין וולונטרי, ששוטר יעבור מתוקף תפקידו בסיור ויסתכל ברכבים שחונים שאין שם ילד שנשכח ברכב, זה לא אחריות שלו.

יפעת שאשא ביטון: אז למה את רואה את זה כל הזמן מהמקום של אחריות?

<לילי פוקמונסקי: סליחה, כי קודם כול אני רוצה שתצייני שהראשון שצריך להיות אחראי על הילד שלו זה ההורה.

יפעת שאשא ביטון: סליחה, לא אמרתי את זה לפני רגע?

איילת נחמיאס ורבין: מי אמר שלא?

<לילי פוקמונסקי: ואת לא - - -

יפעת שאשא ביטון: לא אמרתי את זה לפני רגע?

יפעת שאשא ביטון: אני מנהלת פה שיח חרשים?

יפעת שאשא ביטון: אני לא מבינה, עם מי אני מדברת?

יפעת שאשא ביטון: אמרתי את זה, אמרתי שגם עזר טכנולוגי לא מסיר מהאחריות לא של ההורים ולא של אף אחד.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לדעת, גב' לילי פוקמונסקי, למה את נמצאת כאן שנה אחרי שנה ומסרבת לשתף פעולה?

יפעת שאשא ביטון: הגננות בשטח משתפות פעולה.

יפעת שאשא ביטון: את יודעת כמה מהן כן מרימות טלפון?

יפעת שאשא ביטון: את יודעת לכמה מהן כן אכפת?

יפעת שאשא ביטון: וזה לא כי הן אחראיות.

יפעת שאשא ביטון: וכותרת לא תהיה: גננת שכחה להתקשר, הכותרת תהיה: גננת הצילה ילד.

יפעת שאשא ביטון: כי אין לה אחריות, היא עשתה את זה מטוב לבה ומתחושת השליחות שלה ובצורה וולונטרית.

<לילי פוקמונסקי: גברתי, את ממרידה את הציבור נגד הגננות.

<לילי פוקמונסקי: כן.

איילת נחמיאס ורבין: השתגעת?

יפעת שאשא ביטון: ממש לא.

<ורד קירו זילברמן: היא הגזימה לגמרי.

יפעת שאשא ביטון: את ממש הגזמת.

<לילי פוקמונסקי: אני לא, סליחה.

יפעת שאשא ביטון: ממש הגזמת.

<לילי פוקמונסקי: אני לא מגזימה.

איילת נחמיאס ורבין: מישהו מאתנו?

איילת נחמיאס ורבין: את יודעת מה, סליחה - - -

יפעת שאשא ביטון: את ממרידה את הגננות.

איילת נחמיאס ורבין: את מביישת אותי עכשיו אל מול הגננת של הילדה ששמה מתי - -

יפעת שאשא ביטון: גב' פוקמונסקי, את ממרידה את הגננות.

איילת נחמיאס ורבין: - - הגננת האהובה של כל ילדי.

איילת נחמיאס ורבין: השתגעת לגמרי?

איילת נחמיאס ורבין: אנחנו אוהבות ואוהבים פה את גננות ישראל ואת מורי ישראל, מעריצים אותם על מה שהם עושים.

יפעת שאשא ביטון: מאמינים בהם.

יפעת שאשא ביטון: אני מאמינה בהם יותר ממך.

איילת נחמיאס ורבין: מה זה קשור בכלל?

יפעת שאשא ביטון: וזו הסיבה שאני מגישה פנייה כזאת.

יפעת שאשא ביטון: אבל את ממרידה את הגננות נגד הילדים, ואת ממרידה את הגננות נגד כל התהליכים שאנחנו מנסים לעשות כאן בשביל לשמור על הילדים.

יפעת שאשא ביטון: לשמור על הילדים, הרי זה מה שחשוב לכולנו.

<לילי פוקמונסקי: את חושבת שאם את צועקת את צודקת?

יפעת שאשא ביטון: לא.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שאני צודקת גם אם אני אומר את זה בשקט.

איילת נחמיאס ורבין: היא נעלבת ממך.

איילת נחמיאס ורבין: מותר לה להיעלב ממך.

איילת נחמיאס ורבין: וגם לי מותר להיעלב ממך, גברתי.

יפעת שאשא ביטון: אני לא נעלבת, לא להגזים.

איילת נחמיאס ורבין: אף אחד מאתנו לא האשימה את הגננות בכלום.

<לילי פוקמונסקי: סליחה, סליחה.

איילת נחמיאס ורבין: אנחנו רק מנסות להגיע להבנה.

<לילי פוקמונסקי: לא אמרתי שהגננות לא נרתמו למערכת הזאת.

<לילי פוקמונסקי: שנה שעברה - - -

איילת נחמיאס ורבין: ואנחנו אמרנו את זה?

<לילי פוקמונסקי: כן.

יפעת שאשא ביטון: שאלתי אם את תקראי להם וולונטרית.

איילת נחמיאס ורבין: אמרנו שהן לא נרתמו?

יפעת שאשא ביטון: תהיי מסוגלת להוציא מפה שלך אחרי 23, אחרי הבחירות, תהיה מסוגלת להוציא מהפה שלך - - -

<לילי פוקמונסקי: עוד פעם את מערבבת פוליטיקה ודברים שלא צריך.

<לילי פוקמונסקי: סליחה, זאת לא הדרך.

יפעת שאשא ביטון: אני לא מערבבת כלום.

יפעת שאשא ביטון: זה השיח שאת מנהלת, ואני שואלת אותך אם את תהיי מסוגלת לצאת לגננות ולהגיד להן: בנות, בואו ננסה - -

<לילי פוקמונסקי: אני אחליט מה אני אגיד להן.

יפעת שאשא ביטון: - - כל אחת על-פי יכולתה, בואו ננסה להתגייס.

יפעת שאשא ביטון: את מסוגלת להגיד את זה בקולך שלך?

<לילי פוקמונסקי: אני לא צריכה להגיד לך למה אני מסוגלת ולמה לא.

איילת נחמיאס ורבין: סליחה?

יפעת שאשא ביטון: אני ממש מתנצלת.

יפעת שאשא ביטון: אז למה באת לדיון?

יפעת שאשא ביטון: אז למה באת לדיון?

יפעת שאשא ביטון: באמת.

איילת נחמיאס ורבין: אני רוצה את רשות הדיבור.

איילת נחמיאס ורבין: גברתי הנכבדה, סליחה, לא פגעתי בך מעולם, לא תפגעי בעבודה שלנו.

יפעת שאשא ביטון: כן, היא קצת התבלבלה.

איילת נחמיאס ורבין: העבודה שלנו והאחריות שלנו היא לפקח על מערכות המדינה, ביניהן על מערכת החינוך.

איילת נחמיאס ורבין: עם כל הכבוד, גברתי, וזאת לגמרי - - -

<לילי פוקמונסקי: סליחה - - -

איילת נחמיאס ורבין: ואת לא תגידי לנו סליחה, את תיתני לי לסיים.

איילת נחמיאס ורבין: ואת לא תאמרי לנו שאת לא חייבת להגיד לנו מה את יכולה ומה את לא יכולה.

איילת נחמיאס ורבין: זכותנו, במיוחד לאור - - -

יפעת שאשא ביטון: גם שכחה שהיא בכנסת.

איילת נחמיאס ורבין: זכותנו במיוחד לאור - - -

יפעת שאשא ביטון: שכחת שאת בכנסת.

יפעת שאשא ביטון: את לא בהסתדרות, את בכנסת.

<לילי פוקמונסקי: אני משתפת פעולה עם משרד החינוך בכל דבר כזה.

<לילי פוקמונסקי: אתם לא תגידו לי שלא עשיתי - - -

איילת נחמיאס ורבין: מי אמר שאת לא?

<לילי פוקמונסקי: כי אני יחד עם משרד החינוך עשיתי.

יפעת שאשא ביטון: אני אומרת לך שלא עשית.

יפעת שאשא ביטון: אני לא רק אגיד לך שאת לא עשית, אני גם אגיד לך שבכל ניסיון, גם של הגננות עצמן בשטח, את עושה הכול כדי למנוע את התמיכה שלהן ואת ההתגייסות שלהן, כי את מכניסה להן לראש שתהיה להן אחריות פלילית, כשנאמר כאן פעם אחר פעם אחר פעם - - -

איילת נחמיאס ורבין: שלא תהיה.

יפעת שאשא ביטון: זה מתועד בכל מקום, יצאתי בפומבי, כתבתי, כל מה שאפשר, נשאר לי רק לרדת על הברכיים ולהסביר: חברים, אין כאן אחריות פלילית.

יפעת שאשא ביטון: אבל יש פה תחנונים, תחנונים שתתגייסו.

איילת נחמיאס ורבין: אין דרך אחרת לתאר את זה.

יפעת שאשא ביטון: זה מה שאני מנסה להגיד.

יפעת שאשא ביטון: אנשים פה מתחננים על מה?

יפעת שאשא ביטון: על להציל חיים של ילדים.

יפעת שאשא ביטון: אני משתגעת מזה.

<רותי ברק: אבל את אומרת שהן עושות את זה בשטח.

יפעת שאשא ביטון: עכשיו את מבינה, איילת, למה אנחנו נמצאים באותו דיון?

איילת נחמיאס ורבין: אבל אני רוצה להגיד לכם, סליחה, אני רוצה להוסיף משהו.

איילת נחמיאס ורבין: אנחנו יודעות ויודעים שעברנו תהליכים מאוד מאוד מורכבים עם אופן הדיווח של עובדי ההוראה, מגננות ועד מורים, בנושאים אחרים, כמו למשל התעללות בילדים ובחסרי ישע.

איילת נחמיאס ורבין: אנחנו יודעים את זה.

איילת נחמיאס ורבין: עברנו תהליך.

איילת נחמיאס ורבין: זה תהליך חברתי קשה.

איילת נחמיאס ורבין: אני מאוד מאמינה בגננות ובמורי ישראל, חד-משמעית, אני יודעת שגם חברת הכנסת שאשא ביטון מאמינה בכם מאוד.

יפעת שאשא ביטון: אין שאלה בכלל.

איילת נחמיאס ורבין: מה השאלה בכלל.

איילת נחמיאס ורבין: אבל אנחנו זקוקים לכל הצלעות של המרובע, המשולש, איך שתרצי לקרוא לזה.

<לילי פוקמונסקי: - - -

איילת נחמיאס ורבין: הנה, עזבי, תראי איך היא מדברת.

יפעת שאשא ביטון: עזבי, נכון.

<לילי פוקמונסקי: לא, כי את פוגעת בי.

<לילי פוקמונסקי: כי אני - - -

איילת נחמיאס ורבין: אני פוגעת בך?

<לילי פוקמונסקי: סליחה, אם זה לא היה חשוב לי - - -

איילת נחמיאס ורבין: לך מותר להגיד לנו?

<לילי פוקמונסקי: סליחה, אם זה לא היה חשוב - - -

איילת נחמיאס ורבין: לך מותר להגיד לנו שזו לא העבודה שלנו ושאנחנו מזלזלות - - -

<לילי פוקמונסקי: אם זה לא היה חשוב לא הייתי באה להשתתף.

יפעת שאשא ביטון: את באת לכאן כדי לוודא שחס ושלום אף אחד בחדר הזה לא יקרא לגננות, למטפלות, לאנשי החינוך באשר הם להיות חלק מהמאמץ המשותף.

יפעת שאשא ביטון: זאת הסיבה שאת כאן.

<רותי ברק: אבל אם את אומרת שהגננות עושות את זה מתוך רצון, אז מה הבעיה?

יפעת שאשא ביטון: שתקראו להן, שנעודד אותן, שנזכיר אותן.

יפעת שאשא ביטון: כי יש הרבה שעושות את זה.

<קריאות: - - -

<רותי ברק: אבל את מעודדת אותן, ולא צריך פלומפה.

איילת נחמיאס ורבין: יש דרך לרתום, יש דרך לעשות את זה.

יפעת שאשא ביטון: אני אגיד לך למה אין פה פלומפה.

<רותי ברק: הן עושות את זה מטוב לב, והן עושות את זה מהגנה.

<רותי ברק: אתן לא נותנות לי לדבר, סליחה.

איילת נחמיאס ורבין: קודם כול, גברתי תציג את עצמה, ואז אפשר יהיה לתת לך לדבר.

איילת נחמיאס ורבין: ועם כל הכבוד, כשמדברים אלינו בצורה כזאת ועושים לנו ככה עם היד, תעזבי, תעזבי – סליחה, גברתי, תלמדי את הילדים שלך בגן לדבר אחרת, עם כל הכבוד, איזו חוצפה, תתביישי לך.

<לילי פוקמונסקי: את יודעת מה, אני צריכה להתבייש?

איילת נחמיאס ורבין: כן, כן.

<לילי פוקמונסקי: את נבחרת ציבור, גברתי.

איילת נחמיאס ורבין: ככה, ככה.

<ורד קירו זילברמן: רק רגע, אני היועצת המשפטית של הוועדה, אתן נמצאות בכנסת, בכנסת יש כללי דיון ואת לא יכולה לדבר ככה לנבחרי ציבור.

<ורד קירו זילברמן: תקשיבי לי, אני היועצת המשפטית, אני אומרת לך מה תקנון הכנסת.

<ורד קירו זילברמן: נוהג הכנסת אומר, מי שנמצא פה צריך לכבד את המעמד ולנהל דיון מסודר.

<ורד קירו זילברמן: גם אם יש לך הערות, את תפני לחברת כנסת בצורה מסודרת, לא תנפנפי בידיים, ולא תתייחסי לאף אחד מהנמצאים פה בצורה מבזה, כי את מבזה את הכנסת.

<לילי פוקמונסקי: אני לא.

<לילי פוקמונסקי: סליחה - - -

<ורד קירו זילברמן: ואני לא מתווכחת אתך.

<לילי פוקמונסקי: גם אני - -

<ורד קירו זילברמן: אני לא מתווכחת אתך.

<לילי פוקמונסקי: - - מבקשת - -

<ורד קירו זילברמן: אני אומרת לך מה הכנסת אומרת.

<לילי פוקמונסקי: - - שידברו אתי בצורה יפה.

איילת נחמיאס ורבין: את ישר התנפלת עלינו.

<לילי פוקמונסקי: סליחה.

איילת נחמיאס ורבין: את ישר התנפלת עלינו.

<לילי פוקמונסקי: סליחה?

איילת נחמיאס ורבין: ישר התנפלת על חברת הכנסת שאשא ביטון, עם כל הכבוד.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לענות לחברה, רות, אני רוצה לענות לך.

יפעת שאשא ביטון: אין פה פלומפה.

יפעת שאשא ביטון: אין פה פלומפה, ואני אומרת לך שהרבה מאוד מהגננות עושות את זה.

<רותי ברק: אני מכבדת אותן, יופי.

יפעת שאשא ביטון: ויש כאלה גם שלא עושות את זה.

יפעת שאשא ביטון: ואגב, הן לא עושות את זה כי הן רעות או כי לא אכפת להן, אלא כי זה לא שם במודעות.

יפעת שאשא ביטון: ואני אומרת, אם נתזכר, ואם נבקש מהן להתגייס וולונטרית – אמרתי את זה שמונה פעמים, אני מרשה לכם בפרוטוקול אוטומטית לכתוב את זה עוד 20 פעם כדי שזה יהיה מוחשי – וולונטרי, להתגייס, לשמור, כמו שאנחנו אומרים להורים תהיו אחראים.

יפעת שאשא ביטון: אז בואו נפנה לצוות, בואו נפסיק לפחד לפנות לאנשים כדי לבקש מהם עזרה.

יפעת שאשא ביטון: הרי אנחנו לא מבקשים את זה בשביל הטובה האישית של אף אחד מאתנו, אנחנו מבקשים את זה בשביל הילדים שלנו.

יפעת שאשא ביטון: ואני אפנה לכל אחד ואחד שצריך כדי לבקש מכולם עזרה.

יפעת שאשא ביטון: ואנחנו צריכים גם מכם, זה מה שביקשתי.

<רותי ברק: אז אולי במקום פעם בתחילת שנה או בסוף שנה, כל חודש המשרד יטפל בזה.

יפעת שאשא ביטון: לא פעם בתחילת שנה ובסוף שנה.

יפעת שאשא ביטון: שישמעו אתכן.

יפעת שאשא ביטון: לא ישמעו אתכן מוציאות אין-סוף מכתבים בשרשורים אין-סופיים שאומרים: חברים, שלא תהיה לכם אחריות פלילית, אל תיכנסו לזה כי אחר כך יאשימו אתכם.

יפעת שאשא ביטון: ממש לא.

איילת נחמיאס ורבין: המציאות מחייבת חקיקה, אין פה שאלה.

יפעת שאשא ביטון: אין פה חקיקה.

איילת נחמיאס ורבין: את יודעת מה, אני גם לא רוצה, אני לא רוצה להטיל עליהן אחריות פלילית.

יפעת שאשא ביטון: אין חוזר מנכ"ל, אין כלום, יש כאן תחינה לעזרה, כך אני רוצה שתקבלו את זה.

איילת נחמיאס ורבין: התנגדתי לזה גם כשלא הייתי בכנסת, אני לא חושבת שצריך להטיל על הגננות אחריות פלילית.

איילת נחמיאס ורבין: גם על ההורים יש לי דילמה.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, משרד החינוך.

יפעת שאשא ביטון: הנה, אולי סימה תביא את המזור.

<סימה חדד: אני פשוט רוצה לחזור ולומר שהגננות התגייסו במהלך השנה.

<סימה חדד: ניקח אחריות גם - - -

יפעת שאשא ביטון: לא ניקח אחריות, נתגייס.

יפעת שאשא ביטון: בואי, אנשים מפחדים פה מהמילה הזאת, אני לא יודעת למה, אנחנו נתגייס.

איילת נחמיאס ורבין: מאיזו מילה?

יפעת שאשא ביטון: אחריות.

<סימה חדד: נתגייס.

<סימה חדד: אני רוצה לומר שאני לוקחת אחריות, לחזור ולהדגיש את הנושאים מעבר למה שעשינו.

<סימה חדד: אני לא יודעת מה קרה במכתב, אבל יכול להיות שכל אחד מתרגם את המילה דאגה באופן אחר.

<סימה חדד: חשוב לי לומר גם לאור השיח שהיה כאן, שהגננות התגייסו השנה.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

<סימה חדד: זה נכון שבין 20,000 גננות ייתכן שלא כולן עושות את זה באותה תדירות וכו', אבל אני חושבת שנכון גם קמפיין משותף, תדיר, לאורך כל השנה באופן רציף, ולא רק בימות הקיץ.

איילת נחמיאס ורבין: זה נכון.

<סימה חדד: כי ילדים נשכחים ברכבים גם בחורף, רק שלא - - -

יפעת שאשא ביטון: אני מסכימה אתך.

איילת נחמיאס ורבין: אבל, יקירה, אנחנו עוד פעם יושבות פה, תראי, התכתבתי עכשיו עם גיורא רום יושב-ראש הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים, שאלתי אותו – אבנר, האם אתם מתכננים לצאת בקמפיין?

איילת נחמיאס ורבין: עכשיו, א', אני רוצה להזכיר לך, יפעת, גם בשנה שעברה אמרנו:

איילת נחמיאס ורבין: אל תחכו עם הקמפיין לרגע האחרון.

יפעת שאשא ביטון: שנה שעברה הם עשו קמפיין יפה.

איילת נחמיאס ורבין: נכון, אבל אמרנו כבר אז, אל תחכו עם הקמפיין לרגע האחרון.

איילת נחמיאס ורבין: סליחה שאני אומרת לכם, בעיני חודש מאי עם החמסינים של מדינת ישראל זה מאוחר.

יפעת שאשא ביטון: זה קיץ.

איילת נחמיאס ורבין: זה מאוחר.

איילת נחמיאס ורבין: הקמפיין כבר צריך להיות בפסח.

איילת נחמיאס ורבין: וגם אתם יודעים מה, אני אפילו מקבלת את מה שאת אומרת, כי בעיני בטיחות ילדים – אנחנו רואים כמה ילדים השנה נפלו מחלונות, שגם על זה יש תקינה.

יפעת שאשא ביטון: טבעו בגיגיות.

איילת נחמיאס ורבין: גם על זה יש לנו תקינה שהצענו, כלומר, התקנת תקנות.

איילת נחמיאס ורבין: אנחנו רואים כל הזמן את הדברים, והדברים לא משתנים.

איילת נחמיאס ורבין: תשימו לב, יש הרבה יותר פגיעות בילדים בשנה החולפת, פגיעות מסוגים אחרים שלא היו כאלה.

איילת נחמיאס ורבין: לא יכול להיות שכל פעם נמצא את עצמנו מחכים.

איילת נחמיאס ורבין: וגב' לילי, עם כל הכבוד, באמת, מי שמכיר את העבודה של יפעת ושלי יודע כמה אנחנו מעריצות את הגננות ואת מורות ישראל, ולא יעלה על הדעת, אני רואה בכן צלע קריטית במשולש, גם אם לא מדובר באחריות פלילית.

איילת נחמיאס ורבין: לא משולש, זה מרובע.

איילת נחמיאס ורבין: גם אם לא מדובר באחריות פלילית, גם סביב ההורים יש לנו דילמה כשקורה אסון כזה, מה עושים אתם.

איילת נחמיאס ורבין: אז, בבקשה, במקום לתקוף אותנו תנסו לעזור לנו להגיע לתובנה איך עושים את הדברים שגם הגננות, שקשה להן, ויש עליהן הרבה אחריות, אני רואה את זה ביום יום במו עיני, איך כן עוזרים, איך רותמים אותן לתוך הקרב הזה על החיים של הילדים שלנו.

איילת נחמיאס ורבין: זה קרב על החיים של הילדים שלנו.

יפעת שאשא ביטון: חד-משמעית.

איילת נחמיאס ורבין: כל דבר אחר הוא משחק, תסלחו לי, מין תמרון כזה סביב המילים.

איילת נחמיאס ורבין: שקד איננה, נקודה.

איילת נחמיאס ורבין: עכשיו, איך אנחנו שומרים על הילדים.

איילת נחמיאס ורבין: לא יודעת כבר איך לעשות את זה.

יפעת שאשא ביטון: סימה, אני רוצה רגע בפרקטיקה.

יפעת שאשא ביטון: שלא כמו בשנה שעברה, נצא באומץ ונגיד לגננות שאנחנו ממליצים לכם, אנחנו קוראים לכם – אגב, זה לא רק הגננות, זה צוות הגן, זו יכולה להיות סייעת, זו יכולה להיות בת שירות, זה לא משנה מי מוסכם בתוך הגן שעושה את זה – לקרוא להם להתגייס למשימה הזאת ולעשות את זה.

<סימה חדד: עשינו את זה.

<סימה חדד: גם עשינו את זה.

יפעת שאשא ביטון: לא לפחד להגיד להן: חברים, חברות, תרימו טלפונים אם אתם רואים שיש ילדים שלא מגיעים.

איילת נחמיאס ורבין: זה לא עובד, סימה.

יפעת שאשא ביטון: אין מה לעשות, סימה, אם לא נגיד את זה בקול, וכל הזמן נלך מסביב - - -

איילת נחמיאס ורבין: נהיה פה בדיון הזה עוד פעם בשנה הבאה.

<לילי פוקמונסקי: האימא של הילדה הגיעה עם הילדה עד לפתח הגן, והיא הלכה לשתות קפה עם חברה, נכון?

<קריאות: - - -

איילת נחמיאס ורבין: את חושבת שההורה הזה בסדר?

יפעת שאשא ביטון: אם כול הזמן נלך מסביב – לילי, את סתם עושה נזק, באמת.

איילת נחמיאס ורבין: את סתם, למה?

יפעת שאשא ביטון: את סתם עושה נזק.

יפעת שאשא ביטון: את עושה נזק בדיוק למי שצריך לשמור עליו.

איילת נחמיאס ורבין: אנחנו מדברות בעדכם, ואת כל הזמן מחזירה את זה אחורה, למה?

איילת נחמיאס ורבין: מישהי מאתנו אמרה שההורים לא אחראים?

איילת נחמיאס ורבין: קודם כול ההורים.

איילת נחמיאס ורבין: אני קודם התנסחתי לא טוב, מייד תיקנתי את עצמי.

איילת נחמיאס ורבין: קודם כול זאת אחריות של ההורים, מה השאלה.

איילת נחמיאס ורבין: אבל ההורים גם, עם כל הכבוד לגננת, משלמים את המחיר הכי נורא.

איילת נחמיאס ורבין: אז אני אומרת לך רק, תגידו איך אתן רואות.

איילת נחמיאס ורבין: אין לי בעיה, שיבואו הגננות, יגידו - -

יפעת שאשא ביטון: אני אגיד לך איך הן רואות.

איילת נחמיאס ורבין: - - איך הן רואות את עצמן רתומות לקרב הזה על החיים של הילדים.

יפעת שאשא ביטון: איילת, אני אגיד לך איפה הפער.

איילת נחמיאס ורבין: איפה?

יפעת שאשא ביטון: ואני רוצה רגע להמשיך אחר כך גם למשרדים האחרים.

יפעת שאשא ביטון: הפער הוא שעד היום ניהלנו שיח מאוד נוגע לא נוגע, כולם פחדו, פחדו מהסיפור של האחריות, אז דיברנו על החקיקה והורדנו את זה.

יפעת שאשא ביטון: ועד שהמשכנו לאיזשהו שיח שאפשר עוד לנהל אותו, אז אמרו: אוקיי, נגיד לגננות שיסבירו להורים.

יפעת שאשא ביטון: אבל זה לא מספיק לי שיסבירו להורים, וזה לא מספיק לי שיחלקו פליירים, בסוף בסוף שעת האמת היא בבוקר כשהילד לא מגיע.

יפעת שאשא ביטון: אגב, גם שקד הייתה אמורה להגיע למשפחתון, זה לא רק הגננות, זה לא רק הסייעות, זה לא רק משרד החינוך, זה כולם, נקודה.

יפעת שאשא ביטון: כל מי שחי ונושם פה צריך בעיני להתגייס לסיפור הזה.

איילת נחמיאס ורבין: זה נכון.

יפעת שאשא ביטון: את יודעת מה יהיה השינוי?

יפעת שאשא ביטון: אמרת שכל הדיונים דומים, ואת צודקת, השינוי יהיה היום שנהיה מסוגלים לצאת בקול ברור, במילים מפורשות, ולהגיד גם לאנשי החינוך: אנחנו צריכים אתכם, תתגייסו גם אתם, תרימו טלפון למי שלא מגיע בבוקר.

יפעת שאשא ביטון: אז נכון, אולי בתשע כבר אי-אפשר יהיה להציל אותה, אבל לפחות היא לא תאבד צלם אנוש עד אחת כשהיא נרקבת בתוך הרכב.

איילת נחמיאס ורבין: אוי, אוי, אוי, די.

יפעת שאשא ביטון: אז באמת, אני מרגישה שאני צריכה לזעזע פה בשביל לקבל מה?

יפעת שאשא ביטון: טיפת עזרה.

יפעת שאשא ביטון: עזרה להציל את הילדים שלנו, זה מה שאני רוצה.

איילת נחמיאס ורבין: את יודעת, אני חושבת עכשיו על הגננת של שקד.

איילת נחמיאס ורבין: שקד בעצם לא הספיקה להיות בגן.

יפעת שאשא ביטון: היא הייתה בפעוטון, במשפחתון.

איילת נחמיאס ורבין: במשפחתון, נכון.

איילת נחמיאס ורבין: אני חושבת על הגננת של שקד.

איילת נחמיאס ורבין: אני אומרת לך באמת, לילי, תקשיבי שנייה, קודם הדיון עלה לטורים מאוד מאוד גבוהים, ואני בטוחה שאת מחנכת וחינכת הרבה מאוד ילדים לתפארת מדינת ישראל.

איילת נחמיאס ורבין: אני רוצה להגיד לך באמת בכאב לב נוראי, אני יודעת כמה המשימה שעל הכתפיים שלכם קשה, אבל זה לא שאנחנו יכולים בלעדיכם, אנחנו לא יכולים.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא יכולים בלעדיכם.

איילת נחמיאס ורבין: לא יכולים, זאת האמת בכל כך הרבה מובנים.

איילת נחמיאס ורבין: אנחנו לא יכולים בלעדיכם.

איילת נחמיאס ורבין: אז בואו תגידו לנו, זה לא יעזור כלום, אני חוששת מזה שנמצא את עצמנו בעוד חודש, אולי פחות, בדיון דומה.

איילת נחמיאס ורבין: כי אנחנו בקיץ הזה, אני אומרת לך, לילי – אני מבקשת ממך, יפעת, כל ילד שלא נדע, חס וחלילה, כל תאונה, כי אנחנו יודעות שיש מאפיינים של תאונות קיץ, כל תאונה שתהיה, נזמן לפה את כולם.

יפעת שאשא ביטון: את כולם.

איילת נחמיאס ורבין: כולל את השרים, שיבואו ויסבירו למה קשה להעביר תקנה לבריכות פרטיות, למה אי-אפשר להעביר תקנה לחיישנים לרכבים, למה אי-אפשר להעביר תקנה קטנטונת שמחייבת מן חסם כזה לחלונות, שזה לא מסובך, מקומה מסוימת ואילך.

איילת נחמיאס ורבין: למה כל דבר כזה שקשור בילדים – כי אין להם קול?

איילת נחמיאס ורבין: לא.

יפעת שאשא ביטון: לוקח זמן.

איילת נחמיאס ורבין: אנחנו נהיה הקול של הילדים פה.

איילת נחמיאס ורבין: נהיה הקול של הילדים פה, לילי.

<לילי פוקמונסקי: תרשי לי, חברת הכנסת, איפה חברי הכנסת שצריכים להשתתף בוועדה?

<לילי פוקמונסקי: איפה?

<לילי פוקמונסקי: בואי, תראי את ההתייחסות - - -

איילת נחמיאס ורבין: מה?

יפעת שאשא ביטון: חברי הכנסת נמצאים בדיונים אחרים.

איילת נחמיאס ורבין: יש פה 12 או 15 דיונים נוספים.

<לילי פוקמונסקי: בסדר.

<לילי פוקמונסקי: אני לא מתמצאת בזה.

איילת נחמיאס ורבין: אנחנו רתומות.

יפעת שאשא ביטון: מספיק שחברת הכנסת ורבין פה ואני, אני מקווה שזה מספיק כדי לגייס את כולם.

<לילי פוקמונסקי: זה מספיק.

<לילי פוקמונסקי: את לא צריכה לצעוק.

איילת נחמיאס ורבין: אז אם שאלת שאלה, התשובה היא שגם אני, הנה, אני צריכה להיות בעוד שני דיונים במקביל ואני מי שעכשיו יושבת פה.

איילת נחמיאס ורבין: יש פה חברי כנסת, כל אחד – יפעת ואני עוסקות.

יפעת שאשא ביטון: גם אם הייתי פה לבד.

יפעת שאשא ביטון: זה בכלל לא רלוונטי.

איילת נחמיאס ורבין: בדיוק, נכון.

איילת נחמיאס ורבין: יפעת ואני עושות את זה כל הזמן, זה הכול.

יפעת שאשא ביטון: זה בכלל לא רלוונטי, אתם אנשי המקצוע.

<לילי פוקמונסקי: בסדר.

יפעת שאשא ביטון: אתם גופי התמך שלנו, הסמך שלנו, אתם צריכים לסייע לנו.

יפעת שאשא ביטון: אני כאן בשביל לקרוא לכם, נגמר הסיפור.

יפעת שאשא ביטון: משרד המדע והטכנולוגיה, יש לי פה נציג?

יפעת שאשא ביטון: אהלן.

<אנדריי ברויסמן: אנחנו מממנים כל שנה מחקרים ומפרסמים "קול קורא" בכל תחומי ההנדסה.

<אנדריי ברויסמן: יש לנו עשרות מחקרים בתחום רכב אוטונומי, חיישנים חדשים, אלקטרוניקה של הרכב.

יפעת שאשא ביטון: ומה בתכלס?

<אנדריי ברויסמן: משרד המדע אחראי על פיתוח טכנולוגיה לצורך הבטיחות והבריאות של האנשים.

יפעת שאשא ביטון: אז אני רוצה לקרוא למשרד המדע והטכנולוגיה, ואני באותה נשימה קוראת גם ל"ישראל דיגיטלית" שנמצאת במשרד של השרה גילה גמליאל.

יפעת שאשא ביטון: המשרד לשוויון חברתי, יש עזרים טכנולוגיים שכבר דיברנו עליהם לפני שנה, ישבו אתנו גם סימה ממשרד החינוך, ישבה אתנו גם מירי ממשרד הבריאות, יש אפשרות להכניס עזרים טכנולוגיים שיסייעו במערכת החינוך, שפעם אחת יקלו בכל הסיפור הזה של שכחת ילדים, יקלו על הצוות, ויאפשרו באמת עוד איזשהו גיבוי לסיפור הזה, כי כמו שאמרתי, שום דבר לבד לא יעשה את העבודה, גם לא החיישן הטכנולוגי.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו ניצור רשת ביטחון שגם אם משהו ייפול בה נדע שיש לנו משהו אחר שמחזיק את זה.

יפעת שאשא ביטון: ואנחנו זקוקים להוצאת "קול קורא", אני יודעת שרק חלק מהמשרדים יכולים להוציא או שיש בסמכות שלהם להוציא את זה.

יפעת שאשא ביטון: אני מבקשת שמשרד המדע והטכנולוגיה, מתוקף היותו כזה, יבדוק אם הוא יכול להוציא "קול קורא" כדי לבחון את העזרים הטכנולוגיים שיש עבור מערכות החינוך.

יפעת שאשא ביטון: אגב, יש עזרים טכנולוגיים שהם חינמיים, ששווה גם שם לבדוק עד כמה באמת הם תקינים ויכולים להיכנס לתוך המערכת.

יפעת שאשא ביטון: ובשיתוף פעולה יחד עם משרד החינוך ומשרד הבריאות – תכף אני אומר למה משרד הבריאות – להתחיל מהלך של הכנסתם לגנים לפחות לקראת שנת הלימודים הקרובה.

יפעת שאשא ביטון: הסיפור הזה, מעבר לעניין של שכחת ילדים, למדנו שיכול לתת לנו יתרון מאוד משמעותי גם בהבנה של היעדרויות של ילדים, מעקב אולי אחרי התפתחות של מחלות או תופעות שונות שקורות במהלך השנה.

יפעת שאשא ביטון: ומה לעשות, על הדרך או בעיקר קודם כול, כי לשם כך זה נכנס, זה הנושא של שכחת ילדים, להציל את הילדים שלנו בקיץ.

יפעת שאשא ביטון: אני מבקשת שאת המסר הזה נכתוב גם בהמלצות.

יפעת שאשא ביטון: תעביר למשרד המדע והטכנולוגיה, אשמח לקבל תשובה תוך שבועיים.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת, אל תחכו למכתב והכול, אני מבקשת שכשאתה יוצא מכאן אתה מבין את הבהילות, אתה רואה את הלך הרוח, אתה מבין שאם הייתי יכולה להגיד לך שבערב תחזור אלי עם תשובה, אז הייתי אומרת את זה.

יפעת שאשא ביטון: אבל אני ריאלית.

יפעת שאשא ביטון: אז באמת, קח לך שבוע-שבועיים כדי לבדוק את זה בצורה מדוקדקת.

יפעת שאשא ביטון: אם אפשר להוציא "קול קורא", תוך כמה זמן אפשר להוציא "קול קורא", איך אנחנו בוחנים את העזרים שיש, ואיך אנחנו יכולים להתארגן תקציבית גם בשיתוף של המשרדים השונים כדי שנוכל לקראת פתיחת שנת הלימודים הבאה להכניס את העזרים האלה.

<אנדריי ברויסמן: אני יכול להגיד יותר.

<אנדריי ברויסמן: בארץ יש חוקרים ויש ידע, ואנחנו פותחים, היה גם "קול קורא" בכל תחומי ההנדסה ואנשים הגישו הצעות מחקר גם בתחום הרכב, ואנחנו הולכים לממן אותם.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אז אני רוצה בבקשה שנחשוב גם על מערכת החינוך ונקדם איזשהו מהלך שנכניס עזרים טכנולוגיים כבר בתחילת שנה.

יפעת שאשא ביטון: בסדר?

יפעת שאשא ביטון: כל דבר שצריך בהתגייסות, לגייס משרדים נוספים, להעביר מסרים, אני כאן לרשותכם.

יפעת שאשא ביטון: אני מבקשת שניצור שיתוף פעולה כדי שבאמת נוכל להיות מוכנים, ולא בעוד חודשיים נשב ונדבר על אותו דבר.

<אנדריי ברויסמן: לנו המחקר לוקח שלוש שנים.

יפעת שאשא ביטון: לא, אני לא הולכת לחקור שלוש שנים.

יפעת שאשא ביטון: עוד שלוש שנים אלוהים יודע מה יקרה כאן.

יפעת שאשא ביטון: אני לא רוצה שתחקרו בכלל.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה להוציא "קול קורא" ושתעזרו לנו תקציבית.

יפעת שאשא ביטון: תתגייסו גם אתם כמשרד כדי לעזור לנו להכניס עזרים טכנולוגיים.

<אנדריי ברויסמן: אז אני צריך לבדוק את זה.

יפעת שאשא ביטון: בגלל זה אני אומרת, קח תעשה בדיקה מקיפה באמת, כדי שגם אם יש בעיה או שיש קושי, שאני אדע מה הקושי, אנחנו ננסה לעזור.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: המשרד לביטחון פנים, יש לי נציגות כאן?

יפעת שאשא ביטון: ליאת.

<ליאת לב: אפתח ואומר שמשטרת ישראל פותחת תיק בכל מקרה מוות, אבל לאחר בדיקה וחקירה של ההורים ברגע שאין השערה מכוונת, חלילה, יש הנחיה של פרקליט המדינה שלא להעמיד את ההורים האלה לדין, וזה ברור ומובן למה.

<ליאת לב: רק אציין שמשטרת ישראל מנחה כל הזמן, גם בשיעורים שבועיים כל השנה, ובמיוחד בקיץ, את שוטרי הסיור במהלך הסיורים השגרתיים שלהם לבדוק ברכבים ולפקוח עין.

<ליאת לב: ואני חייבת לציין שגם אני עושה את זה בלי שום קשר.

<ליאת לב: ברגע שאני הולכת, ולא בתפקידי כשוטרת, אז אני עושה את זה, ואני בודקת כל רכב שחלילה לא יקרה משהו כזה.

<ליאת לב: לגבי עזרים ומי יבדוק אותם, מי יבדוק אם הם קיימים, זה עוד לא הגיע לשלב הזה, אבל אני חייבת לומר שמשטרת ישראל תשתף פעולה באופן מלא במה שצריך.

יפעת שאשא ביטון: את אומרת שמבחינת ההנחיות לכוח הסיור שלכם ההנחיות ברורות, זאת אומרת, אתם קוראים להם, מזכירים להם, תהינו ערניים, תסתכלו בתוך הרכב.

<ליאת לב: ברורות כל שבוע, והם מכירים בהנחיות האלה ועושים את זה.

יפעת שאשא ביטון: מצוין.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, ליאת.

יפעת שאשא ביטון: השלטון המקומי הוזמן?

<רות דיין מדר: כן.

יפעת שאשא ביטון: "איחוד הצלה" כאן?

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, "איחוד הצלה", ואחר כך מד"א.

<שמוליק אברהם: בשנה האחרונה הוזעקנו לכ-270 אירועים של חשש לחיי אדם, ילדים שנעולים ברכב.

<שמוליק אברהם: למרבה הצער - - -

יפעת שאשא ביטון: 200 וכמה?

יפעת שאשא ביטון: 270 של ילדים שנעולים ברכב?

<שמוליק אברהם: אירועים של חשש לחיי אדם, חלקם הסתיימו בצורה טרגית כמו שקרה בשבוע שעבר.

<שמוליק אברהם: ובמרבית המקרים, לשמחתנו, האירוע התגלה בזמן.

יפעת שאשא ביטון: כי?

יפעת שאשא ביטון: ערנות של אנשים מסביב?

<שמוליק אברהם: בדרך כלל אנשים מסביב שפשוט באותו רגע קלטו והזעיקו את הכוחות.

<שמוליק אברהם: רמת ההסברה, כארגון שחי בתוך הקהילה, פעם אחת דרך המתנדבים שלנו גם עם סטיקרים על כל 3,000 כלי הרכב שיש לנו, כולם סטיקרים שעוסקים בשכחת ילדים ברכב, וגם באמצעות הקהילה.

<שמוליק אברהם: כשעושים קורס של "משפחה בטוחה", שזה קורס של ארבע שעות עזרה ראשונה, תמיד תמיד ברקע המרצים שלנו מדברים על הנושא של שכחת ילדים ברכב ומביאים את זה למודעות.

יפעת שאשא ביטון: מה זה?

יפעת שאשא ביטון: מי מקבל את הקורס הזה של "קהילה בטוחה"?

<שמוליק אברהם: כולם.

יפעת שאשא ביטון: מי זה כולם?

<שמוליק אברהם: אנחנו מדגישים את עובדי הציבור, את האנשים שעוסקים תכלס עם ילדים, גננות, סייעות, מי שנוגע באותם ילדים, הם מקבלים קודם כול מאתנו את הקורס "משפחה בטוחה".

<שמוליק אברהם: סיירים, שוטרים, לא כל השוטרים, רק שוטרים שנוסעים על אופנועים.

<שמוליק אברהם: הסיירים הם אלה שבאמת נעים כל הזמן בדרכים, בכבישים, נוגעים בציבור, עליהם אנחנו שמים את הפוקוס ונותנים להם את הקורסים, ובכל קורס אנחנו מעלים ומדגישים את הנושא של שכחת ילדים ברכב.

יפעת שאשא ביטון: תוך כדי שדיברת, ליאת, שאלה.

יפעת שאשא ביטון: מי שלא עלינו נגמר הסיפור שלו בטרגדיה אז כולנו יודעים.

יפעת שאשא ביטון: מה קורה במקרים שנשכח ילד וזה לא מסתיים בטרגדיה?

יפעת שאשא ביטון: שם ההורים עומדים לדין?

יפעת שאשא ביטון: כי הרי זה בדיוק המקום שבו אנחנו יכולים ליצור את ההרתעה.

<ליאת לב: הם בהחלט עומדים לדין.

<ליאת לב: ושם יש באמת את האינטרס הציבורי להעמיד אותם לדין על רשלנות או – אין לי כאן מספר תיקים, אבל בתיקים האלה יש אינטרס ציבורי מובהק רגיל.

יפעת שאשא ביטון: מגיעים לבית-משפט או שהפרקליטות גם - - -

<ליאת לב: זה כבר הפרקליטות, אני לא יודעת.

יפעת שאשא ביטון: אתם לא יודעים מה קורה עם התיקים ואם מוצה אתם הדין?

<כרמית פולק-כהן: יש מספר מאוד נמוך של תיקים שם, יש רק - - -

יפעת שאשא ביטון: זה אגב גם משהו שצריך להגיד – אנחנו מדברים פה על כולם – אבל גם הפרקליטות כשמדובר בילדים משום מה היד קלה על הסגירה, הייתי אומרת, ואוטומטית התיקים הולכים הצדה.

<ליאת לב: משטרת ישראל בדרך כלל פותחת תיקים וכן ממליצה.

<ליאת לב: זאת אומרת, מה שהפרקליטות עושה זה כבר - - -

יפעת שאשא ביטון: נכון.

יפעת שאשא ביטון: תודה.

יפעת שאשא ביטון: מד"א, רוצים להתייחס?

<אלי יפה: כן, תודה רבה.

<אלי יפה: תראו, הקמפיין שאנחנו עושים כבר חמש שנים הוא קמפיין שדופק אותנו.

<אלי יפה: אנחנו עושים את הקמפיין של "מסתכלים ומצילים", קוראים לכל הציבור כל הזמן להסתכל, ואנחנו לא פונים להורים: אל תשכחו ילד ברכב.

<אלי יפה: אחרי כל קמפיין שאנחנו עושים אנחנו מקבלים עשרות קריאות.

<אלי יפה: התופעה הזאת היא תופעה מאוד נפוצה במדינת ישראל.

<אלי יפה: יוצאים רגע מהרכב, משאירים את הילד, זה לא משהו שהוא איזושהי אפיזודה.

<אלי יפה: נכון, שבוע שעבר במקרה הייתי מנהל תורן וישבתי ליד תורן המוקד שקיבל את הקריאה הזאת, זה מזעזע בצורה בלתי רגילה.

<אלי יפה: בלתי רגילה.

<אלי יפה: תורן המוקד – אחרי שיחת הטלפון שהוא מנחה את האימא בהתחלה, אחר כך את עובר האורח עד שהגיע הכונן איך לבצע החייאה בילד כזה – כשהוא מבין שמשהו שם זה קטסטרופה, זה דבר שלא יוצא מהראש, בטח שלא שלו.

<אלי יפה: לא שמעתי את הצד השני, שמעתי רק אותו.

<אלי יפה: התופעה הזאת קורית, היא לא תופעה שולית.

<אלי יפה: ולכן, אני הקטן מציע לחשוב על חקיקה.

<אלי יפה: עם כל הכבוד, לחשוב ללכת על דברים אגרסיביים, כי זה לא ייגמר ככה.

יפעת שאשא ביטון: חקיקה של מה?

<אלי יפה: חקיקה של האחריות.

יפעת שאשא ביטון: בוא לא נדבר בכותרות.

<אלי יפה: בלי כותרות.

<אלי יפה: של אחריות של גננות, וכן עונשים, וכן הורים שידעו שזה לא עובר.

<אלי יפה: זו תופעה.

<אלי יפה: שוב אני אומר, לא יודע כמה תיקים נפתחים, לא נפתחים, המשטרה מקבלת הרבה מאוד קריאות כי הם באים יחד אתנו, ואם אנחנו מקבלים קריאה אנחנו מזניקים אותם.

<אלי יפה: יש הרבה מאוד קריאות כאלה.

<אלי יפה: זה לא משהו שולי, זה לא ילד אחד שבמקרה היה בשבוע שעבר.

<אלי יפה: גם לפני זה וגם אחרי זה, בכל יום שוכחים או לא שוכחים, או משאירים ילדים ברכב.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לומר רגע משהו על הנקודה הזו שקצת חומקת מאתנו.

יפעת שאשא ביטון: הסיפור של להשאיר ילד שנייה כי קפצתי להביא סיגריות, לא משנה, או שתייה, אני לא מעשנת אז אני יכולה לתת דוגמה, ושם קיבלתי שיחת טלפון או ראיתי עוד משהו והתגלגלתי לעוד איזו חנות ושכחתי שהילד בינתיים נמצא ברכב, ואלו דקות שיכולות להיות קריטיות.

יפעת שאשא ביטון: שלא לדבר על זה שאם הוא מתעכב קצת מעבר.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת, המודעות חייבת להיות ברמה כזו שאנשים יבינו שילד לא משאירים בתוך רכב.

יפעת שאשא ביטון: ההורה יצא, הילד יוצא יחד אתו.

יפעת שאשא ביטון: זאת צריכה להיות משוואה מאוד מאוד פשוטה וברורה.

יפעת שאשא ביטון: ואני מסכימה שגם בקמפיין שייערך אנחנו חייבים לשים את הדגש על הסיפור הזה, יצאת מהרכב הילד אתך, לא משנה לכמה זמן, לדקה.

<אלי יפה: אמת.

יפעת שאשא ביטון: הילד צריך להיות בחוץ כדי שנוכל למנוע.

יפעת שאשא ביטון: אחרי שנשמנו קצת, חגי, אני חוזרת אליך.

יפעת שאשא ביטון: מעונות, קיבלתי גם ממשרד הרווחה תשובה, אחסוך מכם את המבוכה, כולם אין להם זמן.

יפעת שאשא ביטון: חיי הילדים של כולנו, ואנחנו מוצאים את כל הסיבות בעולם למה אי-אפשר לעשות את זה עד הסוף כמו שצריך.

יפעת שאשא ביטון: במקום להגיד שאנחנו מתאבדים על הבריאות של הילדים שלנו, אנחנו משום מה מקלים ראש.

יפעת שאשא ביטון: קראתי את המכתב, גם לא ידעתי אם לבכות או לצחוק, שמעת את הלך הרוח, אני רוצה שגם מכם תצא קריאה מאוד ברורה, מאוד ברורה: חברים, כולנו מתגייסים, כולנו עושים הכי טוב שאנחנו יכולים כדי למנוע את הטרגדיה הבאה.

יפעת שאשא ביטון: ואני רוצה שאתה תהיה מסוגל ללכת גם מכאן לומר את זה לשר, אני גם אומר את זה בהמלצות, ולבקש: אין אחריות על אף אחד – אגב, השבתי לשר.

יפעת שאשא ביטון: אני בדרך כלל לא עושה פינג-פונג, אבל השבתי כי נמאס לי כבר לדבר על הנושא של אחריות, אז גם שם כתבתי שאם זה לא ברור באמירה זה יהיה ברור בכתב, שאני לא מדברת על אחריות של אף אחד, ואני לא מטילה אחריות של אף אחד, וברורה לי האחריות הראשונית של מי, אני רוצה עזרה.

יפעת שאשא ביטון: עזרה.

יפעת שאשא ביטון: חגי, אני רוצה שתגיד לי אם אתה מסוגל לצאת מכאן ובאמירה מפורשת.

יפעת שאשא ביטון: אגב, הגנים הפרטיים לא נמצאים כאן, הם נמצאים בכנס, אבל הם אמרו באופן חד-משמעי, לא רק שהם יוצאים בקריאה, גם היום בכנס הם יוצאים באמירה מאוד מאוד ברורה, וגם אני שלחתי לשם קטע מצולם.

יפעת שאשא ביטון: האנשים מגויסים.

יפעת שאשא ביטון: מגויסים.

יפעת שאשא ביטון: זאת לא אחריות פלילית שלהם, ואף אחד לא יאשים אותם בכלום אם חס וחלילה יקרה משהו, אבל ברגע שהם הצילו אפילו ילד אחד אני חושבת שזה יהיה אושר לכולנו.

יפעת שאשא ביטון: אז זה מה שאני מבקשת ממך.

יפעת שאשא ביטון: אם יש לך משהו להתייחס, בשמחה.

<חגי פורגס: קודם כול, אנחנו רואים חשיבות רבה מאוד במיגור התופעה המצערת הזו, ונהיה מוכנים לסייע לכל מאמץ ממשלתי של פרסום וקמפיינים, כבר דיברנו על זה אז.

<חגי פורגס: אנחנו כאן לסייע בדברים האלה.

<חגי פורגס: מעבר לכך, כמו שאת אומרת, לעשות כל מה שאנחנו יכולים.

<חגי פורגס: אז הדגש הוא באמת על היכולים.

<חגי פורגס: יש לנו את האמצעים שלנו שאנחנו מעלים למודעות ומפיצים סרטונים.

יפעת שאשא ביטון: לא מספיק לי.

יפעת שאשא ביטון: לא, לא מספיק לי.

יפעת שאשא ביטון: חגי, עזוב, אני לא רוצה להישאר שם.

יפעת שאשא ביטון: לא מספיק לי.

יפעת שאשא ביטון: אני אומרת לך fair enough, אני יכולה להיות נחמדה, גם צעקתי מספיק בדיון הזה בשביל כל המושב הקרוב.

יפעת שאשא ביטון: לא מספיק לי, אני אומרת לך, או שאנחנו הולכים עד הסוף או שאנחנו מוותרים מראש.

<חגי פורגס: אז אוקיי, ללכת עד הסוף האגף כרגולטור.

<חגי פורגס: הפעולה שלנו מול הארגונים היא באמצעות הנחיות או באמצעות חקיקה, גם יש חקיקה ישנה אומנם, אבל יש לנו כלים רגולטוריים שאנחנו פועלים מהם.

<חגי פורגס: אני לא יכול לבוא למטפלת ולהגיד: תתגייסי ותודיעי, כי ברגע שאני אומר לה תתגייסי ותודיעי אז זו הנחיה שלי והיא הנחיה חד-משמעית.

יפעת שאשא ביטון: אבל אתה יכול להגיד – אני אנסח לך – צוותים יקרים, אנחנו פונים אליכם בפנייה נרגשת, תהיו ערניים לגבי ילדים שלא מגיעים לגן, היה וילד לא הגיע תבררו היכן הוא נמצא.

יפעת שאשא ביטון: לא הנחיה, לא נוהל, פנייה נרגשת.

<חגי פורגס: ואם המטפלת לא מודיעה?

יפעת שאשא ביטון: אין לה אחריות פלילית, אין לה.

יפעת שאשא ביטון: אין לה אחריות.

יפעת שאשא ביטון: היא לא קיבלה שום תקנה.

יפעת שאשא ביטון: אין לה.

<מירי כהן: דיברנו על זה 20 פעם.

<חגי פורגס: לכן פתחתי.

יפעת שאשא ביטון: אבל תקשיב, לא תהיה כותרת: גננת לא הודיעה.

יפעת שאשא ביטון: כי גם במשפחתון לא היה הגננת לא הודיעה, אבל אם המטפלת הייתה מתקשרת ובמקרה הייתה מצילה את הילדה אז כן הייתה כותרת שהמטפלת הצילה את הילדה, וזה מה שאני רוצה.

יפעת שאשא ביטון: אף אחד לא מטיל פה שום אחריות פלילית על אף אחד, אף אחד לא מטיל שום אחריות מכל סוג שהוא על אף אחד.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו קוראים לכם לעזרה.

<חגי פורגס: לכן פתחתי, אנחנו כרגולטור, דרך הפעולה שלנו מול הארגונים היא לא כזו.

<חגי פורגס: ההתנהלות שלנו מול הארגונים היא כמו שציינתי, שאני אומר - - -

יפעת שאשא ביטון: אתה רוצה שאני אכתוב להם מכתב, חגי?

יפעת שאשא ביטון: מה זה?

יפעת שאשא ביטון: הם שייכים למשרד הרווחה?

יפעת שאשא ביטון: הם מקבלים מכם כסף?

<חגי פורגס: אבל זה העניין בדיוק.

יפעת שאשא ביטון: הם מקבלים מכם כסף?

<חגי פורגס: כן, זה העניין.

יפעת שאשא ביטון: יופי.

יפעת שאשא ביטון: תוציא להם מכתב, פנייה נרגשת של השר, שר הרווחה מתגייס למאמץ למניעת שכחת ילדים.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו פונים אליכם בצורה נרגשת, לכל צוותי הגנים, תהיו ערניים, תשתתפו במאמץ המרוכז יחד עם כל ציבור ישראל.

יפעת שאשא ביטון: לא יודעת מה, תן להם להבין שהם חלק מהציבור.

<חגי פורגס: זה בשמחה.

יפעת שאשא ביטון: תרימו טלפון כשהילד לא מגיע.

<חגי פורגס: אז פה הנקודה.

יפעת שאשא ביטון: למה?

יפעת שאשא ביטון: קשה להרים טלפון?

<חגי פורגס: תרימו טלפון, זו הנחיה של רגולטור - - -

יפעת שאשא ביטון: לא, אני לא פונה אליכם, אני לא מנחה אתכם כרגולטור, אני מתוך קריאה לעזרה מבקש שתשתדלו להרים טלפונים למי שלא הגיע.

יפעת שאשא ביטון: לא יודעת.

יפעת שאשא ביטון: נסחו את זה איך שבא לכם, אבל תתחילו להכניס את זה למודעות.

<חגי פורגס: יש ארגונים, והארגונים יבואו ויגידו לך איך המעון מתנהל בשעות הבוקר, והיו כאן דיונים במושב הקודם.

יפעת שאשא ביטון: שמעתי את זה כבר.

יפעת שאשא ביטון: מלחמת עולם.

יפעת שאשא ביטון: קשקוש בלבוש, בסדר?

יפעת שאשא ביטון: הייתי שם, סליחה, כי אני כבר שנה מנהלת את אותו שיח.

יפעת שאשא ביטון: אתם מתארים את הגן בבוקר כאילו זה איזו מלחמת עולם, פחד אלוהים לשלוח את הילד, זה לא שם.

יפעת שאשא ביטון: זה לא שם.

יפעת שאשא ביטון: הגנים שלנו רגועים ושמחים וצוהלים.

יפעת שאשא ביטון: נכון, בתחילת שנה לפעמים יש יותר בכי ויותר crisis כי יש ילדים שצריכים להסתגל, אבל זאת לא השגרה, בטח לא בחודשים האלה שאני מדברת אתך עליהם עכשיו, ומרימים טלפון.

יפעת שאשא ביטון: אם יתקלקל המזגן היא לא תלך להרים טלפון?

יפעת שאשא ביטון: בוודאי שכן.

יפעת שאשא ביטון: ואם האוכל טיפה יאחר, היא לא תרים טלפון?

יפעת שאשא ביטון: בוודאי שכן.

יפעת שאשא ביטון: ואם תתקלקל הדלת או משהו בשירותים היא לא תרים טלפון?

יפעת שאשא ביטון: בוודאי שכן.

יפעת שאשא ביטון: אז ילד שנשכח ברכב זה לא?

יפעת שאשא ביטון: זה לא?

יפעת שאשא ביטון: באמת, אני שואלת אותך, זה חיים של ילד.

יפעת שאשא ביטון: שם זה לא?

יפעת שאשא ביטון: ואתה רוצה להגיד לי שהם לא מדברים בטלפון?

יפעת שאשא ביטון: בוא, נו.

<חגי פורגס: אני יכול להגיד לך שבדיונים שהיו כאן

<חגי פורגס: במושב הקודם סביב - - -

יפעת שאשא ביטון: היינו עדינים, הייתי עדינה אתך.

<חגי פורגס: לא בנושא הזה, אני לוקח נושא אחר.

<חגי פורגס: בדיונים שדיברו כאן על העומס הכבד שיש על המטפלות, ומה נובע מזה?

<חגי פורגס: הקושי שלהן לתת את המענה לכל ילד וילד לכל הצרכים שלו, כי יש עומס כבד, ויש המון ילדים על כל מטפלת.

<חגי פורגס: וכבר בדיונים ההם אז אמרו: כל מטלה נוספת שהן מקבלות זה מכביד, וזה גם שומר על הבריאות של הילדים.

<חגי פורגס: זה גם בריאות של ילד.

יפעת שאשא ביטון: כל מה שתגיד אתה צודק, אבל המטלה הזו זאת הצלת חיים.

יפעת שאשא ביטון: זאת הצלת חיים.

יפעת שאשא ביטון: כי אם הילד ייפול בחוץ ויקרה לו משהו היא תרוץ אליו למרות שיש שם עוד 20 ילדים בפנים ויש גם עוד מטפלות.

יפעת שאשא ביטון: אגב, במעון יש גיבוי די גדול כי הן תמיד צוות של כמה מטפלות, זה אפילו לא גן של גננת וסייעת.

יפעת שאשא ביטון: ואמרתי לך, אם להרים טלפון כדי לטפל בדברים טכניים יש להן את היכולת, אז למה בשביל להציל חיים של ילד אין להן את היכולת הזאת?

יפעת שאשא ביטון: באמת, תשמע את עצמך, תראה איזה תירוצים, כמה תירוצים אנחנו מוצאים בשביל לא להתגייס למשימה הזאת.

<חגי פורגס: אני שוב אומר, כמו שפתחת, אנחנו יכולים לעשות את כל מה שאנחנו יכולים.

<חגי פורגס: כל מה שאנחנו יכולים זה מה שציינתי קודם, יש גם ארגונים שנרתמים למהלך הזה.

יפעת שאשא ביטון: אתה אומר: המעונות לא מוכנים, משרד הרווחה לא מוכן להירתם למהלך של שכחת ילדים עד הסוף.

<חגי פורגס: זה לא מה שאמרתי.

יפעת שאשא ביטון: זה מה שנאמר פה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מוכנים מה שנוח.

יפעת שאשא ביטון: נוח לנו קמפיין, אנחנו ניתן כסף, אגב, זה מאוד חשוב – איפה גלית מ"בטרם" נעלמה לי?

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה שהיא תרכז את הסיפור הזה.

יפעת שאשא ביטון: תכף גם נשמע את מירי, חיכינו לך, לגבי הקמפיין שחשוב שהוא יהיה אגרסיבי ואינטנסיבי וממושך.

יפעת שאשא ביטון: אבל אתה רק איפה שנוח, אנחנו נחלק פליירים, נדבר עם ההורים, אבל לא נרים טלפון עכשיו כשהילד נמצא לי שם בחום ומתחיל להיות נמס קצת.

<חגי פורגס: כשאמרת ללכת עד הסוף, אנחנו לא שם, אנחנו לא במקום הזה.

<חגי פורגס: אנחנו לא יכולים ללכת עד הסוף.

<חגי פורגס: זה לא משהו שאנחנו כרגולטור יכולים לעשות.

יפעת שאשא ביטון: לא ביקשתי כרגולטור.

יפעת שאשא ביטון: אני מבקשת שיירשם לפרוטוקול שמשרד הרווחה והשירותים החברתיים לא מוכן להירתם למשימה באופן מלא למניעת הטרגדיות של שכחת ילדים ברכב.

יפעת שאשא ביטון: חד-משמעית אני רוצה שיהיה רשום ככה.

<חגי פורגס: הניסוח קצת שונה.

יפעת שאשא ביטון: אמרת:

יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא יכולים ללכת עד הסוף?

<חגי פורגס: עד הסוף.

יפעת שאשא ביטון: אז משרד הרווחה לא יכול ללכת עד הסוף במהלך של הצלת ילדים שנשכחים ברכב.

יפעת שאשא ביטון: אין לי הגדרה אחרת.

יפעת שאשא ביטון: אין לי הגדרה אחרת.

יפעת שאשא ביטון: אתם כולכם מפחדים מלבקש את זה.

יפעת שאשא ביטון: אני משתגעת, כאילו שאתם מפחדים לבקש מאנשים שלכם לעשות את זה.

<חגי פורגס: יש גם ארגונים שאת יכולה לשאול אותם.

יפעת שאשא ביטון: יש ארגונים פרטיים שנרתמו.

יפעת שאשא ביטון: הם נרתמו, זה מה שמדהים.

<חגי פורגס: אני לא מדבר על פרטיים, אני מדבר על הארגונים המפוקחים על ידינו.

<חגי פורגס: וכשאת אומרת להתגייס, כלומר, יש התנהלות של מעון, שיש להם את סדרי העדיפויות שלהם, שהם אקסוגניים להנחיות שלנו.

יפעת שאשא ביטון: יש סדרי עדיפויות?

יפעת שאשא ביטון: יש לי סדר עדיפות שהוא יותר חשוב מילד שנמצא ברכב וצריך להציל אותו?

<חגי פורגס: זה לא משהו שאנחנו נכנסים אליו.

יפעת שאשא ביטון: אני לא יודעת אם זה אמיתי או שאני פשוט כבר די מסוחררת מהדיון, אני מודה.

עליזה לביא: אפשר גברתי?

עליזה לביא: אפשר לנסות לעזור?

יפעת שאשא ביטון: חברת הכנסת עליזה לביא.

<לילי פוקמונסקי: סליחה, אני יכולה?

יפעת שאשא ביטון: אני אתן לך, לילי, אחרי חברת הכנסת.

עליזה לביא: קודם כול אני רוצה לברך אותך ולחזק אותך בעבודה שלך בנושא הזה.

עליזה לביא: אנחנו נכשלים שוב ושוב בהגנה על חסרי ישע.

עליזה לביא: התפקיד שלנו כולנו, הדבר הראשון שעשיתי זה שמעתי על האסון הנורא הזה, וכמו כולם לא הצלחתי לעכל ששוב זה קורה לנו.

עליזה לביא: התקשרתי לבת שלי, ואמרתי לה: תשמעי, את יותר לא נוהגת עם שתי נעליים.

עליזה לביא: את לא נוהגת יותר עם שתי נעליים.

עליזה לביא: את שמה נעל אחת ליד הילדות, כי לא תוכלי לצאת מהאוטו, האספלט ישרוף לך את הרגל.

עליזה לביא: אנחנו נכשלים, גברתי יושבת-הראש, אנחנו מדינה שמביאה לפה לירושלים את Mobileye ומקדמת טכנולוגיות בטירוף, אני לא מבינה אפילו מה אנחנו עושים, כי גם אם יסבירו לי אני לא אבין.

עליזה לביא: למצוא פתרון טכנולוגי, אנושי, מענה, היום מדברים על רכבים חכמים, על כל דבר, תחמם את הכיסא, תעשה ככה, יעלה לך ככה, השיפוע הזה, הגב שלך כואב, האוטו טכנולוגי לגמרי, והיינו צריכים להיות המדינה הראשונה שנותנת מענה להגנה על חסרי ישע, ואנחנו לא.

עליזה לביא: והפתרונות אפשריים וקיימים, ואנחנו נכשלים גם ברמה של הרגולטור והפיקוח, וניסיון לפחות להבין שהמציאות השתנתה.

עליזה לביא: יצאתי מהכנסת, קבעתי תור במספרה, ואני מוצאת את עצמי מגיעה הביתה, ואמרתי לעצמי, אלוהים אדירים, הייתי צריכה לעצור בדרך.

עליזה לביא: נכון שכבר היה שמונה בערב והספרית אמרה שהיא מוכנה לחכות לי, ואז ניסיתי להבין מה קרה לי.

עליזה לביא: וכל הדרך מהכנסת, שעה וחצי דיברתי בטלפון, שעה וחצי מנושא לנושא, כל מה שלא הספקתי, כל מה שרציתי להכין למחר.

עליזה לביא: ולרוב זאת הסיבה, הסחת הדעת, הראש שלנו במקום אחר, פה תור במספרה.

עליזה לביא: מספרה, לא נורא, לא קרא לי כלום.

עליזה לביא: אבל המשותף למקרים, לפחות איך שהתקשורת מדווחת עליהם, זה אנשים שעסוקים בלנהל את העולם, בלהמשיך את החיים המקצועיים שלהם, או כל מיני שיחות אחרות.

עליזה לביא: הטכנולוגיה הביאה אלינו הרבה מהאסונות הללו.

עליזה לביא: ואנחנו באותה שפה צריכים לתת מענה.

עליזה לביא: והוועדה הזאת, גברתי יושבת-הראש, אני רוצה לחזק אותך, כי אי-אפשר לעמוד מנגד ולהשתמש באותם טיעונים של שנים קודמות.

עליזה לביא: במו ידינו אנחנו הורסים כל דרך לסייע לחסרי הישע, אלו הילדים שלנו, אלו הנכדים שלנו.

עליזה לביא: אני רוצה לשתף אתכם במה שכתב לי יצחק בריק, שאומר לי: עליזה שלום, אתמול מתה עוד ילדה שנשכחה ברכב.

עליזה לביא: לאחר שמזה שנה אני מנסה ללא הצלחה לקדם פתרון מיידי, אנשים רואים שאין פתרון לא מכאן ולא מהאזור שלכם, ולא מארגונים טובים שרוצים, אבל אף אחד לא מקשיב להם.

עליזה לביא: והוא אומר: אני מנסה ללא הצלחה לקדם פתרון מיידי וחינמי לעניין, ומגלה שהעמותות – את זה כותב אזרח – הוועדות, אמצעי התקשורת, אינם אלא אוסף אנשים המנסים לעשות סיבוב על העניין ו / או לגזור קופון.

עליזה לביא: והוא מייצר תליון.

יפעת שאשא ביטון: הוא היה פה.

עליזה לביא: הוא היה כאן.

עליזה לביא: אני רק נותנת את זה כדוגמה.

יפעת שאשא ביטון: הוא קיבל במה והכול.

עליזה לביא: אני נותנת כדוגמה אזרח שבאמת בדרך לא דרך עושה את היוזמה של התליון שלו.

עליזה לביא: גברתי יושבת-הראש, אני מציעה לך להזמין לכאן אנשים שיש להם פתרונות.

יפעת שאשא ביטון: הזמנו.

יפעת שאשא ביטון: זה הדיון שהיה.

<לילי פוקמונסקי: הוא כבר היה.

<קריאה: שלוש פעמים.

יפעת שאשא ביטון: הוא היה פה ב-21 למרס, היינו פה והצגנו את כל מה שיש בשוק.

עליזה לביא: שוב, שוב.

יפעת שאשא ביטון: חינמי ולא חינמי וטכנולוגי ולא טכנולוגי.

עליזה לביא: שוב.

עליזה לביא: גברתי יושבת-הראש, שוב.

עליזה לביא: אני אומרת שרק הציבור במקרה הזה, כשהרגולטור ומי שאמור להחליט, גם אנחנו פה בכנסת ישראל, עוצרים, לא מקשיבים, לא מתפקדים, צריך להתחיל להמציא אמת מארץ תצמח.

עליזה לביא: ואנחנו רואים את זה בהרבה מאוד יוזמות.

עליזה לביא: ארגונים לרוב משיגים אותנו, הם אלה עם ההבנה, עם היכולת, עם הגמישות, ואנחנו צריכים לראות איך אנחנו מאמצים כאן את אחת היוזמות שיצאו מהשטח.

עליזה לביא: תודה.

יפעת שאשא ביטון: תודה, חברת הכנסת עליזה לביא.

יפעת שאשא ביטון: אני מוכרחה לומר שרגע לפני שסיימנו את המושב, ממש, זה היה רגע לפני שיצאנו לפגרה, כינסנו דיון כי הבנו שבמשרד התחבורה התקינה לא תהיה מוכנה לקיץ, הייתה גם פרוצדורה עם כל הנושא של עזרים, ביקשנו ממכון התקנים להגמיש את התקינה כדי שיותר אנשים יוכלו להיכנס לתוך הלופ הזה, והיום קיבלנו בשורה, או חצי בשורה, שהם אכן הולכים למהלך הזה.

יפעת שאשא ביטון: ואמרנו שאנחנו לא מרימים ידיים, נקרא לכל מי שיש לו משהו מן המוכן, לא משנה, זה יכול להיות מחזיק מפתחות, זה יכול להיות תליון, זה יכול להיות משהו טכנולוגי מתוחכם, כל מה שיש, שיבואו ויציגו כדי שנחשוף את הציבור, והציבור יוכל כל אחד לבחור מה שנכון לו.

יפעת שאשא ביטון: אבל אנחנו נמצאים כאן היום כי אנחנו מבינים שזה לא רק הציבור, שאין חלק אחד בתוך הפאזל הזה שיוכל לעשות את המלאכה הזו לבד, זאת חייבת להיות התגייסות של כל הגורמים.

עליזה לביא: אז מה קורה?

יפעת שאשא ביטון: זאת חייבת להיות רשת ביטחון.

יפעת שאשא ביטון: והאבסורד הוא, חברת הכנסת לביא, נכנסת עכשיו, שמעת רק חלק מהשיחה.

יפעת שאשא ביטון: אני יושבת כאן, ואני צריכה להתחנן לעזרה, להתחנן, כשאני מדברת ואומרים לי סדרי עדיפויות או אני כרגולטור לא יכול לבקש מהם, או קשה להם, צפוף להם במשך היום, תביני את חוסר האונים, מה עוד יש לי לומר?

יפעת שאשא ביטון: מה עוד יש לי לומר כשאנחנו מנהלים פה שיח על חיים של ילדים, והם מדברים לי על שיח של סדרי עדיפויות?

עליזה לביא: תראי, למדתי איכות סביבה מהילדים שלי, כשהילדים שלי התחילו להגיד לי: אימא, אנחנו לא מוכנים שתארזי את הסנדוויצ'ים בניילון, ויש נייר, ויש פה, ומה שהם שמעו בכיתה.

יפעת שאשא ביטון: יש ילדים קטנים מסכנים שלא יכולים לדבר.

עליזה לביא: למדתי את המודעות הזאת מהילדים שלי.

עליזה לביא: עכשיו אני אומרת, אנחנו צריכים להפעיל את כל הכוחות שיש לנו.

יפעת שאשא ביטון: חד-משמעית.

עליזה לביא: ולהתחיל בגנים, כשהילדים הגדולים יזכירו לאימא ואבא איך להתנהל.

עליזה לביא: תראי, חייבים להתחיל לחנך את הציבור ואת עצמנו, כי זה לא קורה.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

עליזה לביא: ועוד קיץ לפתחנו, ולא עשינו שום דבר.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

יפעת שאשא ביטון: אני מסכימה לגמרי וזה יהיה גם בהמלצות.

<קריאה: את הקטנים ואחר כך את הגדולים, כי הפכו את הפירמידה.

יפעת שאשא ביטון: שלטון מקומי.

<נעמי אבוטבול: סליחה, משרד הרווחה, אני רוצה קצת לחלוק על מה שקרה כאן ונאמר פה.

<נעמי אבוטבול: בניגוד אליך, חגי, אנחנו צריכים כמשרד לעשות כל מה שאנחנו יכולים כדי להתגייס למיגור התופעה.

<נעמי אבוטבול: אני חושבת שהבקשה שעלתה פה זה לא להוציא הנחיות מחייבות כאלה ואחרות, אלא להוציא איזושהי הודעה נרגשת, בקשה ועידוד.

<נעמי אבוטבול: ואני חושבת שאנחנו צריכים לעשות הכול כדי לעשות את זה ולהתגייס לעניין, חד-משמעית, נקודה.

יפעת שאשא ביטון: מה העמדה של המשרד?

יפעת שאשא ביטון: אתם שניכם נציגי משרד, אני רוצה לדעת מה העמדה של המשרד, ועם מה אני יכולה לצאת מכאן.

<נעמי אבוטבול: אנחנו נציגי משרד שהתאחד עכשיו, הוא מהכיוון של העבודה ואנחנו הרווחה, ולכן כנראה יש את חילוקי הדעות האלה.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לדעת.

עליזה לביא: יש עמדה של המשרד?

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, תצא הודעה ממשרד הרווחה אל המעונות ברוח הדברים שדיברנו ואמרתי כאן מקודם, תצא?

יפעת שאשא ביטון: תצא אל אנשי המעונות?

יפעת שאשא ביטון: לאנשי הצוותים?

<נעמי אבוטבול: מבחינתי אני חושבת שצריכה לצאת.

יפעת שאשא ביטון: אני מבקשת לקבל עמדה ברורה של משרד הרווחה באופן כתוב.

<נעמי אבוטבול: זה צריך להיות מעלינו.

יפעת שאשא ביטון: כי אני לא רוצה להחליט את מי מכם אני בוחרת.

יפעת שאשא ביטון: ברור לאן אני מכוונת, אבל אני מבקשת לקבל עמדה רשמית.

<נעמי אבוטבול: בסדר גמור.

<נעמי אבוטבול: אני חושבת שצריך לעבור אלינו למשרד לדרג גבוה יותר ולקבל החלטה.

יפעת שאשא ביטון: אז אנחנו מבקשים עמדה רשמית של משרד הרווחה לגבי מה שהצגנו.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מבקשים שתצא פנייה לכל הצוותים להתגייס גם הם למהלך הזה, וכן, גם אם זה דורש שיחת טלפון אז שתהיה גם שיחת טלפון, בלי שיש כאן אחריות מכל סוג שהוא.

יפעת שאשא ביטון: שלטון מקומי ואז מירי.

יפעת שאשא ביטון: מירי, נסכם אתך, אני אתן לך, וגם ללילי הבטחתי.

יפעת שאשא ביטון: אמרו לי שנציגת השלטון המקומי נכנסה.

עליזה לביא: אני רק לא חברה בוועדה, האם אפשר לקבל זימון לדיונים של הנושא?

יפעת שאשא ביטון: בשמחה.

עליזה לביא: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: תודה לך, חברת הכנסת לביא.

יפעת שאשא ביטון: שלטון מקומי.

<רות דיין מדר: משרד השלטון המקומי יירתם ככל שמתבקש.

יפעת שאשא ביטון: רק תראו מי יושב לנו כאן ליד השולחן, שנזכור כולנו שבשבילם אנחנו כאן.

<רות דיין מדר: זה הבן שלי שמואל, ילד בכיתה ב' והיום בחופש, אז הוא בא לראות מה אימא עושה.

<רות דיין מדר: מרכז השלטון המקומי יירתם ככל שנידרש, מעונות היום שמופעלים על-ידי הרשויות המקומיות הם בעלי סמל של משרד הכלכלה, ואנחנו נפעל בהתאם להנחיות שלהם.

<רות דיין מדר: אבל מעבר לזה, אנחנו לפעמים מקיימים שלטי חוצות כדי להזכיר להורים: אל תשכחו את הילדים ברכב.

<רות דיין מדר: כל דבר, כל דבר שרק אפשר.

יפעת שאשא ביטון: אז שני דברים לי אליכם מאוד בפרקטיקה.

יפעת שאשא ביטון: אחד, זה כן לקדם את הנושא של שלטי חוצות.

יפעת שאשא ביטון: אגב, חשוב לציין שפנינו שוב למתחמים השונים, "עפר", "עזריאלי", "ביג", למרכזי קניות, כדי שיירתמו גם השנה וישלטו, כי אנחנו יודעים שזה לא רק בדרך לגן או למעון או למקומות אחרים, זה גם קורה בדרך לקניות.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה שתקדמו את הנושא של שלטים.

יפעת שאשא ביטון: והדבר השני זה פקחים.

יפעת שאשא ביטון: יש לכם פקחים ברשויות, מחלקים דוחות, על הדרך עוברים ליד רכבים, שיציצו פנימה.

<רות דיין מדר: יש את הקב"טים של החינוך שמסתובבים.

יפעת שאשא ביטון: הקב"טים וגם הפקחים.

יפעת שאשא ביטון: הפקחים מסתובבים הרי בין רכבים, רואים מי חונה כמו שצריך, מי לא, מי יש לו "פנגו", מי אין לו, שעל הדרך יסתכלו גם, שיעשו להם נוהל להציץ פנימה לרכב, לראות שהרכב ריק.

<רות דיין מדר: שיכנס להחלטה.

יפעת שאשא ביטון: כן, בהחלט נכתוב את זה.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שהפקחים הם גם כוח שיכול מאוד מאוד לסייע לנו, ואנחנו פונים גם אליהם.

יפעת שאשא ביטון: שוב, לא ממקום של אחריות אישית, אלא ממקום של מחויבות חברתית.

<רות דיין מדר: ביטחון הציבור.

יפעת שאשא ביטון: ערבות הדדית, מה שאנחנו קוראים לה.

יפעת שאשא ביטון: משרד הבריאות, מירי, יש לנו תוכנית בטיחות ילדים, הכול טוב ויפה, השקנו אותה, יצאנו שמחים וטובי לב, מה בתכלס?

יפעת שאשא ביטון: איפה ההתארגנות?

יפעת שאשא ביטון: איזה איגום משאבים נעשה?

יפעת שאשא ביטון: מה קורה עם הקמפיין שלנו של שכחת ילדים ברכב?

יפעת שאשא ביטון: תעדכני אותנו.

<מירי כהן: אז קודם כול להתחיל, אני מתנצלת שלא הייתי בתחילת הדיון כי הייתי בדיון אחר.

יפעת שאשא ביטון: סלחנו לך.

<מירי כהן: ואני רוצה להזכיר את הכובע הנוסף הקודם שלי, אני מנהלת שירותי ההצלה בעזרה ראשונה.

<מירי כהן: ומה שאני רוצה לומר כאן, אנחנו עוסקים כאן בהצלת חיים.

<מירי כהן: זה ברור לצורך העניין שאם עכשיו יש מישהו שיש לו איזשהו אירוע, צריך לעשות לו החייאה, צריך לתת לו עזרה ראשונה, עושים.

<מירי כהן: ומבחינתי, ברגע הזה אנחנו נמצאים בשעת חירום, להתקשר להורים זו הצלת חיים.

<מירי כהן: לא צריך להתייחס לזה בצורה אחרת.

<מירי כהן: זו הצלת חיים, וכך צריכה כל מטפלת וכל גננת להתייחס.

<מירי כהן: זו הצלת חיים.

<מירי כהן: זה משהו שיכול להציל את הילד.

<מירי כהן: חיים של הילד זה שווה, חשוב יותר מהכול, וזה לא פחות חשוב מאשר לעשות את ההחייאה ואת כל מה שאנחנו עושים.

<מירי כהן: ועל זה אני אומרת שוב, כולנו נעשה את הכול, כולנו אומרים שפיקוח נפש דוחה שבת, כלומר, נעשה הכול.

<מירי כהן: אז גם פיקוח נפש להתקשר בטלפון לא יקרה שום דבר, זה יכול להציל חיי אדם, אנחנו יודעים את זה.

<מירי כהן: ולכן אני אומרת, קחו הגננות, קחו המטפלות, את הנושא הזה כפיקוח נפש כהצלת חיים.

<מירי כהן: זה לעניין.

<מירי כהן: אני אומרת שוב, לנושא הזה באמת אנחנו מדברים על ההתגייסות, מאז הישיבה האחרונה אנחנו באמת רוצים לראות את כל המערכות, אנחנו רוצים - - -

יפעת שאשא ביטון: אני לא רוצה לראות.

<מירי כהן: שנייה.

<מירי כהן: אנחנו נמצאים כבר לקראת השקה של צעדים – עד שמשרד התחבורה, כי אנחנו רואים שזה לוקח זמן, עד שתהיה הטכנולוגיה הזאת, וצריך לצאת אתה, ואני לא יודעת מתי, כנראה שפספסתי, צריך לצאת אתה כמה שיותר מהר.

<מירי כהן: אנחנו הולכים, אמרתי שלא חיכינו לכל הדברים האלה – אגב, תקציב בפועל עדיין אין, ואלו סוגיות תקציביות של האוצר.

יפעת שאשא ביטון: מה זה תקציב אין?

יפעת שאשא ביטון: בלי תקציב לא נוכל לעשות.

<מירי כהן: שנייה.

<מירי כהן: בתוך משרד הבריאות הכסף עצמו עדיין לא הגיע, אבל אני אומרת שוב, אנחנו לא מחכים כרגע לכסף, אנחנו כבר נמצאים לקראת סיום.

<מירי כהן: החלטנו שאנחנו לא מחכים, גם בעקבות אותם דיונים שהיו בוועדה.

יפעת שאשא ביטון: הכסף יהיה.

יפעת שאשא ביטון: אני לא יודעת מה הפרוצדורה, שהדברים יצאו, את הכיסוי לתקציב יהיה, חד-משמעית, שגם יהיה רשום בפרוטוקול, התחייבות שלי.

<מירי כהן: זה ברור.

<מירי כהן: עם כסף, בלי כסף, אנחנו יוצאים בעקבות הדיון.

<מירי כהן: ואני אומרת שלאחר מחשבות נוספות שעשינו, החלטנו שנעשה צעדים אקטיביים במה שאנחנו יכולים לעשות.

<מירי כהן: חוץ מהטכנולוגיות שצריך לעשות, אנחנו נמצאים כבר בפעילות שוטפת מול לשכת הפרסום הממשלתית, נלך לחלק מדבקות לכולם שידביקו במכוניות, בטיפות חלב, אנחנו מדברים על מאות אלפים.

<מירי כהן: אנחנו נמצאים לקראת הסוף.

<מירי כהן: נפיץ את זה לכולם, שידביקו את זה בתוך האוטו, וכל מי שפותח את הדלת יראה את זה וילך.

<מירי כהן: אנחנו גם מדברים על דברים נוספים, כלומר, לא רק ברכבים עצמם.

<מירי כהן: אחד הדברים הנוספים, ועשינו כמה דיוני - - -

יפעת שאשא ביטון: מירי, זו המדבקה של הבחורה שהייתה פה?

<מירי כהן: לא.

<מירי כהן: נראה לך את זה.

<מירי כהן: את תראי את זה.

<מירי כהן: עיצוב אחר, אבל חשבנו איך לעשות את זה שידבר אל ההורים.

יפעת שאשא ביטון: אבל על אותו רעיון.

<מירי כהן: אתה פותח את הדלת, אתה לא יכול שלא לראות את זה.

<מירי כהן: דבר נוסף שחשבנו עליו זה גם לשים במקומות העבודה.

<מירי כהן: כשאתה מגיע ומחתים את הכרטיס ליד מקום העבודה, שלט: איפה הילד?

<מירי כהן: מה עם הילד?

יפעת שאשא ביטון: גדול.

<מירי כהן: אנחנו כרגע נמצאים בעיצוב.

<מירי כהן: נקרא לכל המשרדים, לכל הגופים, שלטון מקומי וכו', שימו את זה, כשמישהו בא ומחתים את הכרטיס, תזכור מה עם הילד, בוא תתקשר אליו.

יפעת שאשא ביטון: המדבקות יחולקו על-ידי משרד הבריאות?

<מירי כהן: משרד הבריאות.

<מירי כהן: ומי שירצה אחר כך נראה – אני לא יודעת, כרגע אין לנו כסף, מצדי נמכור את החלונות של המשרד הבריאות, לא יודעת מה, כדי לעשות את זה עד שיגיע הכסף, כי זה חשוב, זה קריטי, זה הצלת חיים.

<מירי כהן: ואת כל הצעדים האלה נעשה, לא מחכים לשום דבר, לא מחכים לאף אחד.

<מירי כהן: ואני קוראת לכולם, תראו את זה, תקבלו את זה, תעשו את זה גם אתם, כל אחד במסגרות שלו, במוסדות שלו, ממשלתיים, ציבוריים, פרטיים, גנים, אני לא יודעת מה, כולם תעשו את זה.

<מירי כהן: בואו לא נחכה לאסון הבא.

<מירי כהן: אנחנו מדברים על הצלת חיים.

יפעת שאשא ביטון: מה עם קמפיין משודר?

<מירי כהן: קמפיין משותף, אנחנו גם נעשה אותו, והרשות לבטיחות, אני לא יודעת אם הם פה או לא, אין לי מושג.

יפעת שאשא ביטון: הם לא, אבל אמרו לנו - - -

<אבנר פלור: אנחנו נציג, תכף אדבר.

<מירי כהן: אני אומרת שוב, הקמפיין חשוב, צריך לעשות אותו, את ההסברה בתקשורת, אנחנו יודעים שזה לא מספיק, ולכן אנחנו צריכים להיכנס ממש לתוך האתר, נשים את הכול.

יפעת שאשא ביטון: הכול, הכול, אנחנו מפעילים את כל האמצעים.

<מירי כהן: נעשה את זה ביחד.

<מירי כהן: אני אומרת משהו שאולי איזושהי אמירה אפיקורסית, בטח ירצו קצת להרוג אותי, אבל למרות זאת אני אומרת, יש מה שנקרא בתורה או איזשהו משפט שאנחנו רואים אותו "עת לעשות לה' הפרו תורתך".

<מירי כהן: אני אומרת שוב, למחשבה, יכול להיות שיש מקום עכשיו לשקול, ואנחנו שומעים את זה מהציבור, הנושא של כיסאות בטיחות איפה שמים אותם באוטו, האם שמים אותם קדימה, שמים אותם אחורה, סוגיה בעייתית כששמים את זה קדימה.

<מירי כהן: אני חושבת שהסיכוי ששוכחים את הילד הוא הרבה יותר נמוך כי אתה רואה אותו למולך, לא אחורה.

<מירי כהן: כמובן שצריך לבדוק את המשמעויות, ואני חושבת שהרשות לבטיחות בדרכים, משרד התחבורה, צריך לשקול את זה עד שזה יהיה, האם יש מקום לשנות את התקנה הזאת.

<מירי כהן: ואני אומרת כאחת שאמונה על בטיחות בדרכים.

יפעת שאשא ביטון: אסור לשים קדימה?

<קריאות: - - -

<מירי כהן: אסור.

<מירי כהן: אני אומרת שוב, בגלל כריות האוויר.

יפעת שאשא ביטון: זה שאסור בחוק אני יודעת.

<מירי כהן: יש שם כריות אוויר.

<מירי כהן: שוב אני אומרת, צריך לשקול את זה.

<מירי כהן: אני אומרת שלא שקלנו את זה, צריך לשקול את זה.

<מירי כהן: יכול להיות שיגיעו למסקנה שאולי זה יותר מסוכן.

<מירי כהן: שווה, חשוב לשקול את זה, כי אנחנו נמצאים באיזשהו מצב חירום שצריך לבדוק אותו.

יפעת שאשא ביטון: עזר טכנולוגי, משרד התחבורה יעשה לנו פה סדר.

<מירי כהן: דבר נוסף – אני יודעת שלא אוהבים את זה - - -

<גלית גלעד: אני חייבת רק לתקן, זה לא עניין של אוהבים.

<מירי כהן: בסדר.

<גלית גלעד: המקום הכי בטוח של הילד הוא מאחורה.

<מירי כהן: לצערנו, לא בכל דבר.

<גלית גלעד: ובעיקר באמצע.

<מירי כהן: נכון.

<גלית גלעד: והתאונות שהיו לפני כן עד שהייתה החקיקה – לא צריך להחליף נזק בנזק.

<מירי כהן: צריך לבדוק את הנתונים.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו צריכים למצוא פתרון או פתרונות שהילד נמצא במקום הבטוח לו ואנחנו מסוגלים להגן עליו.

<מירי כהן: נכון, אבל אמרתי, בינתיים, אז צריך לראות את זה.

<מירי כהן: דבר נוסף, גם דיברנו עליו בישיבה הקודמת, זה גם משהו שהוא לא פתרון טכנולוגי מתקדם, והוא דבר פשוט ומטומטם אולי, אבל יכול להיות שאין ברירה, מי ששם את הילד באוטו יכול להיות שבאיזושהי תקנה אתה שם איזשהו סרט שאתה שם ליד הכיסא, על הידית של הנהג.

יפעת שאשא ביטון: יש הרבה פתרונות.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לדעת מה בבר-קיימה עכשיו במשרד הבריאות, אתם מדברים על מדבקות שיופצו, תוך כמה זמן?

<אבנר פלור: אני מקווה שעד סוף החודש.

יפעת שאשא ביטון: מה זה סוף החודש?

יפעת שאשא ביטון: זהו, אין לנו זמן, אנחנו במאי.

יפעת שאשא ביטון: מאי, די, כבר מתה לנו ילדה, והאחרים פשוט נצלו בנס.

<מירי כהן: אנחנו במאי, מדברים עכשיו לעשות את זה.

<מירי כהן: עכשיו אני אומרת שוב, העבודה נעשית באופן שוטף.

<מירי כהן: אם צריך, כל המכשלות הביורוקרטיות נפרוץ אותן, גם אם צריך להגיע למנכ"ל ולשר שלנו, זה לא משנה, או לא יודעת למי, נפרוץ אותן, לא נחכה לכל הדברים האלה בנושא של התשלום וההתקשרויות וכו'.

<מירי כהן: נעביר את זה, נפיץ אותם לכולם.

<מירי כהן: ושוב, אני אומרת לכל הארגונים האחרים, גם אתם, אפילו אל תחכו לנו, בכל הארגונים שלכם שישימו שלטים בכניסה למקום העבודה: שימו לב אם לא שכחתם את הילד, אוקיי?

<מירי כהן: ניתן להם את התזכורת כשבאים להחתים את השעון או נכנסים למקום העבודה.

<מירי כהן: ואני אומרת, נצא עם קמפיין, אבל כל הדברים האחרים צריכים להיעשות.

יפעת שאשא ביטון: מתי, מירי?

<מירי כהן: קמפיין, אני לא יודעת מי נמצא פה מהרשות, נדבר אתם ונעשה את זה מיידית.

יפעת שאשא ביטון: אני צריכה תכלס.

<אבנר פלור: נעשה סדר.

<אבנר פלור: ככה, מבחינת קמפיין, אני אתחיל מהסוף, בשבועיים הקרובים יצא קמפיין של הרשות הלאומית במשרד התחבורה בדומה למה שבשנה קודמת.

<אבנר פלור: שתיים, כמו שאמרתי, התקן הישראלי חל גם על רכבי הסעות וגם על רכב פרטי.

יפעת שאשא ביטון: ממש לא, אין תקנה שמחייבת כלי רכב פרטי.

<אבנר פלור: אני מדבר על התקן הישראלי.

יפעת שאשא ביטון: אה, אוקיי.

<אבנר פלור: התקן הישראלי חל גם על רכבי הסעות וגם על רכב פרטי.

<אבנר פלור: לגבי רכבי הסעות, מ-1 באפריל כבר יתחילו בהתקנות, וזה תקנה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו יודעים.

<אבנר פלור: מה שחשוב, כי פה נאמר, וכל מיני זה, שלא נעשה כלום.

<אבנר פלור: נעשו המון פעולות בשנתיים האלה, וזה חשוב.

יפעת שאשא ביטון: נעשה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו עכשיו בתכלס של הרכבים הפרטיים.

<אבנר פלור: משרד התחבורה גם יזם את הכנת התקן הישראלי.

<אבנר פלור: מה נעשה שאין תקן בשום מקום בעולם.

<אבנר פלור: תקן לשכחת ילדים לא קיים בשום מקום בעולם, וזה היה חלק מהקשיים.

יפעת שאשא ביטון: בסדר, אבל, אבנר, אני לא מחפשת איפה היו הבעיות, אני מחפשת איפה אנחנו מוצאים את הפתרון.

<אבנר פלור: אז שנייה, אם תביאי לי בבקשה, אני לא רק מעלה את הבעיות, אני גם מעלה את הפתרונות.

<אבנר פלור: ולכן, ראינו שישנן בעיות ביישום של התקן הישראלי.

<אבנר פלור: ודרך אגב, חלק גדול מאותם יזמים שהיו פה בדיון הקודם היו שותפים להכנת התקן הזה, זה לא אנשים שלא מבינים.

יפעת שאשא ביטון: הייתי.

<אבנר פלור: לכן, אנחנו היום לא בשלים לתקן תקנה בהתבסס על התקן הישראלי לרכב פרטי.

יפעת שאשא ביטון: שתהיה מתוקנת תקנה שברגע שמשלימים את התקינה יש תקנה.

<אבנר פלור: העמדה של המשרד בשלב הזה, היות שאין תקן אירופי ואין שום תקן שקיים בעולם, בשלב הזה לא בשלים להתקין תקנה.

<אבנר פלור: יחד עם זאת, מה שאנחנו נעשה - - -

יפעת שאשא ביטון: מה זה בשלב הזה?

יפעת שאשא ביטון: לא, לא, אני רוצה להתעכב על זה.

יפעת שאשא ביטון: אני יוצאת מפה כשאתה אומר לי שבכלל לא באופק של משרד התחבורה להתקין תקנה?

<אבנר פלור: העמדה של המשרד לא להתקין בשלב הזה תקנה, אבל לעשות את כל הצעדים - - -

יפעת שאשא ביטון: אז באיזה שלב?

יפעת שאשא ביטון: כשכמה ילדים ימותו?

<אבנר פלור: לעשות את כל הצעדים הנדרשים בכדי למגר את התופעה עד כמה שניתן.

יפעת שאשא ביטון: לא, לא, לא, מה זה?

יפעת שאשא ביטון: זו סיסמה.

יפעת שאשא ביטון: זה יותר גרוע ממה שהיה לנו פה קודם.

יפעת שאשא ביטון: מה זה נעשה את כל מה שאפשר?

יפעת שאשא ביטון: אם יש לי עזרים טכנולוגיים ואין לי תקנה – בוא נהיה אמיתיים.

יפעת שאשא ביטון: בוא נהיה אמיתיים.

<אבנר פלור: הבענו את העמדה הזאת גם בדיונים הקודמים שהיו.

<אבנר פלור: אני שוב חוזר ואומר, יחד עם זאת, אני אומר שנבצע את כל הצעדים והפעולות הנדרשות למגר את התופעה.

יפעת שאשא ביטון: איזה צעדים?

יפעת שאשא ביטון: איזה?

יפעת שאשא ביטון: תגיד לי.

<אבנר פלור: הנושא של עדכון הנוהל, הנושא של עדכון התקן, שתהיה אופציה, ונרחיב את - - -

יפעת שאשא ביטון: יופי, ו-?

יפעת שאשא ביטון: אז יהיה לי נוהל ולא יהיו לי ילדים חיים פה כי הם נשכחים לי.

<אבנר פלור: ונרחיב ליותר ויותר מערכות שיוכלו להשתמש ברכב.

יפעת שאשא ביטון: אבל אם אין חובה אז למה שישימו את זה?

<אבנר פלור: זה גם ייתן מענה, והאחריות ההורית – הכול זה ביחד.

יפעת שאשא ביטון: אבל מה אתכם?

יפעת שאשא ביטון: אתם כולכם, אתה מזכיר לי עכשיו את מה שהיה בדיונים הקודמים של משרד החינוך.

<אבנר פלור: סליחה.

יפעת שאשא ביטון: כולם חוץ מאתנו.

יפעת שאשא ביטון: אז שם לפחות סוף סוף כבר פרצנו את המחסום.

<אבנר פלור: סליחה, הצגתי גם את הפעולות שעשינו.

יפעת שאשא ביטון: מה עשיתם?

<אבנר פלור: עשינו גם את הפעולות שעשינו.

יפעת שאשא ביטון: אבל זה לא עוזר לי.

<אבנר פלור: ברכבי הסעות עשינו קמפיין, עשינו תקן ישראלי, עשינו המון פעולות.

יפעת שאשא ביטון: למה שלא יהיה גם ברכב פרטי?

<אבנר פלור: יש.

<אבנר פלור: הוא גם ברכב פרטי.

יפעת שאשא ביטון: לא, לא, לא.

<אבנר פלור: התקן הישראלי חל גם על רכב פרטי.

יפעת שאשא ביטון: תקשיב, בוא, תן לי קצת קרדיט לאינטליגנציה שלי.

יפעת שאשא ביטון: אני מבינה את ההבדלים בין תקן לתקנה, ויש לי אגב מה להגיד לך על זה, זה לדיון אחר.

יפעת שאשא ביטון: ברכבים של הסעות ילדים יש תקנה שמחייבת אותם, לא רק שמחייבת אותם.

יפעת שאשא ביטון: גם עזוב שהתקנה יצאה ועוד לא היה להם איפה לעשות את הטסטים והכול, הם היו צריכים לחכות, הם קצת הוציאו את זה לפני, אבל בסדר, זה חבלי לידה.

יפעת שאשא ביטון: ואני לא רוצה לדבר אתך כמה כסף הם צריכים לשלם בשביל לקבל את האישור, הכול בסדר.

יפעת שאשא ביטון: אז שם יש תקנה שמחייבת, ואיפה שאנחנו רוצים להציל ילדים ברכבים הפרטיים, זה לא.

יפעת שאשא ביטון: למה שפה לא תהיה תקנה?

יפעת שאשא ביטון: ממה אנחנו מפחדים?

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מפחדים שהציבור יכעס עלינו?

יפעת שאשא ביטון: ממה אנחנו מפחדים?

<אבנר פלור: זה לא עניין של פחד, זה עניין של בשלות.

יפעת שאשא ביטון: אז למה לא?

יפעת שאשא ביטון: מה זה בשלות?

יפעת שאשא ביטון: מה צריך לקרות כדי שנהיה בשלים?

<אבנר פלור: לא קיים בעולם, לא באירופה, לא - - -

אוסאמה סעדי: עוד כמה ילדים צריכים להישכח ולמות?

יפעת שאשא ביטון: לא אכפת לי מהעולם, אכפת לי מילדי ישראל.

אוסאמה סעדי: עוד כמה ילדים?

יפעת שאשא ביטון: אני יושבת-ראש הוועדה לזכויות הילד של הילדים במדינת ישראל.

אוסאמה סעדי: עוד כמה ילדים?

יפעת שאשא ביטון: בדיוק, אני רוצה לדעת כמה ילדים צריכים למות בשביל שנהיה בשלים?

יפעת שאשא ביטון: תגיד לי.

יפעת שאשא ביטון: שאני אדע מתי לקרוא לכם.

אוסאמה סעדי: נשנה את החקיקה.

<אבנר פלור: מה שאני מציג עכשיו - - -

יפעת שאשא ביטון: איזו מין אמירה זאת?

<אבנר פלור: העמדה של המשרד בשלב הזה לא לתקן תקנות.

יפעת שאשא ביטון: הבנתי.

אוסאמה סעדי: למה?

<אבנר פלור: הסברתי.

<אבנר פלור: הסברתי לכם.

יפעת שאשא ביטון: לילי, את רוצה?

יפעת שאשא ביטון: אני מתנצלת.

<לילי פוקמונסקי: לא, תודה.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

אוסאמה סעדי: גברתי היושבת-ראש, נדמה לי שזה דיון שני, שלישי, רביעי?

יפעת שאשא ביטון: כמה?

יפעת שאשא ביטון: כבר אי-אפשר לספור.

אוסאמה סעדי: אי-אפשר לספור.

<קריאה: שש, שבע, שמונה.

אוסאמה סעדי: כן, נכון?

אוסאמה סעדי: וכשאנחנו מדברים על אותם דברים, אבל האמת, לא קורה כלום.

אוסאמה סעדי: רק עוד ילדים נשכחים ועוד ילדים מתים ומוצאים את מותם.

אוסאמה סעדי: ועוד לא התחלנו את הקיץ, וכבר התחלנו לספור.

יפעת שאשא ביטון: פתחנו אותו רע מאוד.

אוסאמה סעדי: בדיוק.

אוסאמה סעדי: פתחנו אותו, ועוד לפנינו יוני, יולי, אוגוסט, אלו החודשים הקטסטרופליים.

אוסאמה סעדי: עכשיו אני נוסע עם הרכב עם ה-Mobileye הזה שכל הזמן - - -

יפעת שאשא ביטון: Mobileye.

אוסאמה סעדי: Mobileye שכל הזמן מצפצף מצפצף, מפריע מפריע, אבל זה בסדר.

אוסאמה סעדי: ועכשיו מכרו את זה ובכל העולם קנו את זה.

אוסאמה סעדי: ואנחנו מדברים על רכבים פרטיים, על מכשיר שיתריע על הימצאות ילדים ברכבים הפרטיים שמסיעים ילדים.

אוסאמה סעדי: וכמה שנדבר וכמה שנגיד חינוך ועוד פעם חינוך ועוד פעם מסע, אבל כנראה שבסופו של יום אתם מתארים לעצמכם שמישהו, אבא - -

יפעת שאשא ביטון: צריך גיבוי טכנולוגי.

אוסאמה סעדי: - - שוכח ילד, אימא לקחה אותו לגן ושכחה אותו.

אוסאמה סעדי: על מה אנחנו מדברים?

אוסאמה סעדי: שכחה אותו.

אוסאמה סעדי: והיא לקחה את הילד לגן, שכחה אותו, ואחרי כמה שעות נזכרה.

יפעת שאשא ביטון: התקשרה לשאול מה שלומו בגן.

יפעת שאשא ביטון: היא אפילו לא ידעה שהיא לא הורידה אותו.

יפעת שאשא ביטון: מטורף, מטורף.

<קריאה: - - -

אוסאמה סעדי: על זה אנחנו מדברים.

אוסאמה סעדי: כמה שנעשה קמפיינים ואל תשכחו ילדים, בסופו של יום כנראה - - -

<רותי ברק: אולי חינוך להורים.

אוסאמה סעדי: אבל גם כמה?

יפעת שאשא ביטון: גם, אבל זה לא יעזור, נו, בחייכם.

אוסאמה סעדי: את מתארת לעצמך, מה זה חינוך להורים?

אוסאמה סעדי: מה?

אוסאמה סעדי: היא עושה את זה בכוונה?

אוסאמה סעדי: מישהו עושה את זה בכוונה?

יפעת שאשא ביטון: אתם לא מבינים שקורה לנו משהו רע?

יפעת שאשא ביטון: נו.

אוסאמה סעדי: מישהו עושה את זה בכוונה שהוא שוכח ילד ברכב?

<קריאות: - - -

אוסאמה סעדי: על מה אנחנו מדברים?

אוסאמה סעדי: צריך משהו טכנולוגי שיזכיר שבאמת או שיצפצף או משהו, כמה זה עולה?

אוסאמה סעדי: אבנר, כמה זה עולה?

<אבנר פלור: אבל זה קיים.

אוסאמה סעדי: כמה זה עולה?

אוסאמה סעדי: ילד אחד שנציל את החיים שלו זה שווה את כל התקציבים.

אוסאמה סעדי: עזבו את זה.

<אבנר פלור: הטכנולוגיות קיימות, שירכשו אותם.

אוסאמה סעדי: עזבו, נו, בחייאת דינקום.

<לילי פוקמונסקי: "יד שרה" בחינם.

יפעת שאשא ביטון: הטכנולוגיות קיימות, רק זה לא מספיק, זה לא טוב לנו פוליטית לחייב שזה יקרה, נכון?

<קריאות: - - -

<מירי כהן: שיחייבו אותם שילכו ויקנו את זה.

<אבנר פלור: הטכנולוגיות קיימות, שירכשו אותן.

יפעת שאשא ביטון: למה אתם לא מחייבים?

<אבנר פלור: לא צריך לחייב כל הזמן.

<קריאות: - - -

יפעת שאשא ביטון: אני אגיד לך למה.

אוסאמה סעדי: למה Mobileye חייבת?

<אבנר פלור: לא חייבתי עכשיו.

<אבנר פלור: לא מחויב.

אוסאמה סעדי: בחדשים מחויב.

<אבנר פלור: לא מחויב.

<אבנר פלור: לא, לא מחויב.

<אבנר פלור: היום לא מחויב.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה להגיד.

יפעת שאשא ביטון: אפוד זוהר מחויב?

יפעת שאשא ביטון: חגורות מחויב?

יפעת שאשא ביטון: ועוד הרבה דברים אחרים, מחויב?

יפעת שאשא ביטון: אתם יודעים מה מטריד אותי?

יפעת שאשא ביטון: הקלות הבלתי נסבלת.

<מירי כהן: זה לא מספיק חשוב.

יפעת שאשא ביטון: הקלות הבלתי נסבלת שבה אנחנו מתייחסים למוות של ילדים.

<אבנר פלור: זה לא נכון.

<אבנר פלור: לא מדויק.

<מירי כהן: לא חשוב מספיק.

יפעת שאשא ביטון: זה נכון.

יפעת שאשא ביטון: אתה יודע למה?

<אבנר פלור: סליחה, את לא יכולה לתקוף ככה.

יפעת שאשא ביטון: כי להגיד שיש מערכות - - -

<אבנר פלור: סליחה.

יפעת שאשא ביטון: אני לא תוקפת.

יפעת שאשא ביטון: אני אומרת.

<אבנר פלור: אבל את לא יכולה, כי גם לי יש ילדים וגם לי יש משפחה, את לא יכולה לתקוף במקום כזה.

יפעת שאשא ביטון: למה אנחנו לא יכולים?

יפעת שאשא ביטון: אני לא מדברת עליך ברמה האישית.

<אבנר פלור: לא, ממש לא, אני מציג.

יפעת שאשא ביטון: משרד התחבורה, למה הוא לא רוצה לתקן תקנה?

יפעת שאשא ביטון: למה?

<אבנר פלור: אני מציג את הנימוקים.

יפעת שאשא ביטון: מה זה אנחנו לא בשלים?

<אבנר פלור: הסברתי.

<אבנר פלור: אני הסברתי.

יפעת שאשא ביטון: מתי נהיה בשלים לתקן תקנה?

יפעת שאשא ביטון: מה זה יש מערכות שירכשו?

יפעת שאשא ביטון: מה זה שירכשו?

יפעת שאשא ביטון: הרי אנחנו יודעים שזה לא עובד ציבורית, זה לא עובד.

יפעת שאשא ביטון: הרי הם לא שם.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו חייבים לעשות משהו.

יפעת שאשא ביטון: אז אנחנו יכולים להגיד, אוקיי, נו, אם ההורים לא לוקחים אחריות אז בעיה שלהם, שהילדים ימותו.

<רות דיין מדר: הם פשוט לא מאמינים שזה יקרה להם.

יפעת שאשא ביטון: אבל אנחנו לא יכולים לעמוד מהצד ולתת לזה לקרות.

יפעת שאשא ביטון: באמת.

<רות דיין מדר: הורים לא קונים כי הם לא מאמינים שזה יקרה להם.

<אבנר פלור: אף אחד לא עומד מהצד.

יפעת שאשא ביטון: נו, אז תסביר לי.

<אבנר פלור: ממש לא עומד מהצד.

יפעת שאשא ביטון: באמת אני אומרת לך, אני מתה להבין למה משרד התחבורה לא רוצה לתקן תקנה.

<אבנר פלור: אני מסביר לך.

יפעת שאשא ביטון: משתוקקת.

<אבנר פלור: אני שוב מסביר.

<אבנר פלור: משרד התחבורה, כשהוא מיישם תקנות ברגולציות הוא מתבסס על מה שקורה בעולם.

<אבנר פלור: התקן הזה, המערכת הזו, אין לה תקן בין-לאומי, לא אירופי, לא אמריקני, ואפילו לא תקן לאומי של מדינה מסוימת.

יפעת שאשא ביטון: לרכבי הסעות יש?

<אבנר פלור: אין תקן.

יפעת שאשא ביטון: לרכבי הסעות יש?

יפעת שאשא ביטון: למה חייבתם?

<אבנר פלור: סליחה.

<אבנר פלור: עובדה שעשינו תקן ישראלי ייחודי שהוא בעייתי.

<אבנר פלור: הוא בעייתי.

<אבנר פלור: עשינו.

יפעת שאשא ביטון: הנה, אבל אנחנו עושים את זה גם פה.

יפעת שאשא ביטון: אבל אנחנו עושים את זה גם פה.

<אבנר פלור: אבל הוא בעייתי.

<אבנר פלור: התקן הישראלי בעייתי.

יפעת שאשא ביטון: אז נתקן אותו.

<אבנר פלור: התקן הישראלי בעייתי, ולכן מה שאני חוזר ואומר - - -

יפעת שאשא ביטון: מחר יש ישיבה.

<אבנר פלור: מה שאני אומר, נצטרך לעדכן את התקן, לעדכן את הוראות הנוהל, ניתן את האופציה ונרחיב לכמות גדולה יותר של טכנולוגיות, אבל לפני חיוב.

יפעת שאשא ביטון: ברגע שתהיה תקנה אני רוצה לשמוע - - -

<אבנר פלור: אבל לפני חיוב.

יפעת שאשא ביטון: לא אמרתי שתחייב לפני שיש טכנולוגיה, אמרתי שתעשו את הדברים במקביל.

יפעת שאשא ביטון: ולכל אלה ששומעים מה שהם רוצים, תעשו טובה, לכו, הדיון הזה מספיק חשוב, תשמעו אותו מהתחלה כדי להשלים את הפערים.

<אבנר פלור: הייתי פה מהתחלה ושמעתי הכול.

יפעת שאשא ביטון: אבל אמרתי במפורש, וגם אמרתי לחברת הכנסת ורבין, אי-אפשר לתקן תקנה מחר בבוקר כשאין לי עזרים טכנולוגיים.

יפעת שאשא ביטון: אמרתי את זה.

איילת נחמיאס ורבין: היא אומרת שתכין את זה, כשהיא מוכנה אתה - - - , הבנת?

יפעת שאשא ביטון: אבל אני אומרת, בואו נעבוד במקביל, בואו נתכוון, אבנר, כן, בתוך עמי אני חיה, אני יודעת איך הדברים הולכים כאן, אם לא נהיה minded ונחליט שאלו שני הערוצים שאנחנו פועלים בשבילם אנחנו לא נפגוש את זה.

יפעת שאשא ביטון: לא נפגוש.

יפעת שאשא ביטון: נפגוש אולי את ההגמשה בתקן, נפגוש עזרים טכנולוגיים ונלך לריב אחר כך על התקנה.

יפעת שאשא ביטון: אני לא רוצה לריב אחר כך על התקנה, אני רוצה עכשיו.

יפעת שאשא ביטון: עכשיו כשאנחנו רבים על התקן ואנחנו רוצים להגמיש אותו, אני רוצה לריב על התקנה כדי שהדברים יהיו מוכנים ביחד, זה מה שאני מבקשת.

יפעת שאשא ביטון: מה הבעיה להתכוונן לזה?

יפעת שאשא ביטון: באמת אני שואלת.

יפעת שאשא ביטון: מה עוד צריך לקרות כדי שנהיה שם?

יפעת שאשא ביטון: ברשותכם, אני מסיימת את הדיון.

יפעת שאשא ביטון: קודם כול אני רוצה להודות לכולכם על ההשתתפות.

יפעת שאשא ביטון: הדיונים האלה טעונים, אני יודעת, אני מודה שהם קשים מאוד גם לי.

יפעת שאשא ביטון: אבל אין שאלה, אין שאלה שבפתיחה הצורמת והמזעזעת הזו של עונת החום, אנחנו אפילו עוד לא בקיץ באופן רשמי.

<מירי כהן: עדיין לא חם בחוץ.

אוסאמה סעדי: אביב, עוד לא חם.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו כבר מקבלים אבדה ראשונה, ואנחנו רוצים למנוע את הבאות.

יפעת שאשא ביטון: באמת, כולי תפילה שנשב כאן בעוד כמה חודשים ולא נצטרך לכנס דיוני חירום באמצע, ונגיד: אוקיי, הצלחנו לפחות במהלכים האלה.

יפעת שאשא ביטון: בלי התגייסות של כולם, אמרתי את זה גם בהתחלה, שום דבר שנעשה, כל אחד בעצמו, לא יהיה שווה.

יפעת שאשא ביטון: אם רק מערכת החינוך תעשה זה לא יהיה שווה, כי אנחנו יודעים שהילדים מגיעים גם למקומות אחרים.

יפעת שאשא ביטון: ואם נשלט רק את האזורים העירוניים ואת מתחמי הקניות אז גם זה לא בטוח, וגם אם יהיה לנו עזר טכנולוגי, כמו שאמרתי, ייתן לנו קפיצה אדירה קדימה, אבל גם על זה לבד אסור לנו לסמוך, וברור שיש פה אחריות הורים והכול, אבל בסוף אנחנו חייבים, חייבים לשלב ידיים.

יפעת שאשא ביטון: קודם כול אני רוצה להתחיל עם המשטרה, עם המשרד לביטחון פנים, על זה שהירתמות מבחינת

יפעת שאשא ביטון: כם היא מובנת מאליה, את לא שמת לב אפילו שהשתמשת במילה אחריות בלי לפחד.

יפעת שאשא ביטון: ואני רוצה לקרוא לכם גם באופן רשמי שהנוהל הזה יישמר, שהשוטרים המסיירים יקבלו הנחיות ותזכורות.

יפעת שאשא ביטון: את יודעת, מדברים בקשר, אז שמישהו יהיה על זה, חשוב, חשוב, התגייסות ציבורית נטו.

יפעת שאשא ביטון: השלטון המקומי, על אותו בסיס, פנייה לפקחים של הרשויות המקומיות וגם לקב"טים שמסיירים בעיר, שיהיה להם בנוהל, עוברים ליד רכבים, להציץ פנימה, לראות שאין אף אחד.

יפעת שאשא ביטון: לשלט, לעודד בשלטון המקומי שילוט של אזורים ציבוריים למניעת שכחת ילדים.

יפעת שאשא ביטון: משרד התחבורה, אני פונה אליכם רשמית, מבקשת לפעול לקידום של התקנת תקנה.

יפעת שאשא ביטון: ברגע שיוסדר הנושא של התקן והטכנולוגיה לפעול בשני הערוצים האלה במקביל כדי שנוכל להכין ולהשלים אותם כמה שיותר מהר.

יפעת שאשא ביטון: משרד החינוך, קודם כול אני רוצה להודות לכם כמשרד על השינוי של הרוח שלפחות היה כאן בשולחן.

יפעת שאשא ביטון: אני מבקשת שתצא קריאה, שוב, נרגשת, וולונטרית, נדגיש גם בהמלצות של הדיון, קריאה וולונטרית לצוותים, בכלל לצוותים של הגנים, להתגייס ולהיות ערניים ולהרים טלפון בבוקר אם מישהו לא הגיע.

יפעת שאשא ביטון: לדרבן את ההורים ליותר שיתופי פעולה, אז כמובן שזה יקל עליהם, ובסוף ובסוף נישאר עם ילד או שניים שלא מגיעים.

יפעת שאשא ביטון: אבל להבין שכולנו חלק מרשת ביטחון, לא כי אנחנו חייבים, אנחנו לא חייבים, כי אנחנו רוצים.

יפעת שאשא ביטון: בסדר?

יפעת שאשא ביטון: כי זה חלק מהמחויבות החברתית שלנו.

יפעת שאשא ביטון: משרד הבריאות, אני רוצה לקבל עדכון – בכלל מכולם נבקש תוך חודש סטטוס – אבל לקבל עדכון מדויק מתי המדבקות האלה יוצאות, באיזה תפוצה, באיזה היקפים, למי הן מגיעות, כדי שגם אנחנו נוכל לוודא שבשטח הם באמת קיבלו, לעקוב ולסמן במקומות שאנחנו רואים שזה לא נמצא שם.

יפעת שאשא ביטון: וכמובן הנושא של הקמפיין יחד עם משרד התחבורה הרשות לבטיחות בדרכים, קמפיין משודר, אגרסיבי, ממושך, מגוון, כדי שהאוזן לא תתרגל, כמו שהיה בשנה שעברה, אבל להתחיל אותו עכשיו.

יפעת שאשא ביטון: להשתדל שכבר החודש לקראת סוף מאי גג יצא קמפיין, כי אנחנו מאבדים זמן.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מאבדים זמן, ואנחנו לא רוצים לאבד יחד אתו גם ילדים.

יפעת שאשא ביטון: מכון התקנים, הפנייה אליכם הייתה ברורה בתחילת הוועדה.

יפעת שאשא ביטון: אני מבקשת לקבל עדכון מחר אחרי הפגישה, בסדר?

יפעת שאשא ביטון: לוועדה, מה היה הסיכום ולאן מתקדמים משם.

יפעת שאשא ביטון: ואני פונה מפה גם, אני אמצא את הדרך לעשות את זה, אבל באמת, גם להורים, גם להורים להיות ערניים, זאת קודם כול האחריות שלהם.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו כאן כדי לעזור להם במקרה שבו הם בעצם פספסו, עד כמה שאפשר לקרוא לזה פספסו.

יפעת שאשא ביטון: ואני קוראת לכל הציבור להתגייס, חברים, ערנות של הציבור הצילה הרבה ילדים.

יפעת שאשא ביטון: אנשים, אזרחים תמימים, שעברו ברחוב והסתכלו על הרכב באינסטינקט וראו שיש שם ילד.

יפעת שאשא ביטון: אגב, גם הילד באותו ערב שהילדה מתה, באותו ערב, לא תגידו צריך קמפיין וזה, על רטוב, היה פרסום בכל הרשתות האפשריות ובערב נשכח ילד, שכן שעבר ראה שהוא נמצא ברכב והציל אותו.

יפעת שאשא ביטון: אז אני פונה מפה גם לציבור.

יפעת שאשא ביטון: ומשרד הרווחה, אני מבקשת מכם כמו ממשרד החינוך לפנות בפנייה לכל הצוותים.

יפעת שאשא ביטון: אני מבקשת לקבל מכם עמדה תוך שבוע אם אתם שם או לא, בסדר?

יפעת שאשא ביטון: ואני מקווה שאתם שם.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לכולם, רק בשורות טובות, הישיבה נעולה.