ועדת הכלכלה, כנסת 20, פרוטוקול מספר 560, 2017-07-18 14:30

איתן כבל: גברתי מנהלת הוועדה, אדוני השר, הרשמת, הדובר, האלופה במיל' ברביבאי, ברוכה הבאה, ברוך הבא אדוני השר, ברוך הבא חברי ז'קי לוי סגן השר.

איתן כבל: אני רוצה לפתוח ולומר תודה לשר שהיה חשוב לו מאוד-מאוד-מאוד להשתתף בדיון היום, ותודה גם למנהלת הוועדה לאה ורון ולצוות של לשכת השר שעשו ביחד את כל המאמצים כדי שהשר יוכל לממש את רצונו ולהיות חלק מן הדיון החשוב הזה.

איתן כבל: הנושא שאנחנו מתכנסים לשמו הוא סביב "יום הדיור" שאנחנו עורכים מדי שנה.

איתן כבל: אזכיר שבשנה שעברה, לבקשתם של כמה חברים, ביניהם דני גיגי, ביקשנו לקיים דיון על דוח ברביבאי, שאז היה קיים אבל עדיין לא אושר, אם אינני טועה.

איתן כבל: היום הוא כבר דוח לכל דבר ועניין כחלק בלתי נפרד, הוא עבר את אישור השר, על כל המשתמע מכך.

איתן כבל: כאן אנחנו רוצים לדבר גם על העניין הזה.

איתן כבל: ארצה לשמוע התייחסות של משרד המשפטים לדוח שהם הכינו לגבי אופן התנהלות הוועדות שעוסקות בעניין.

<לאה ורון: עו"ד אביטל בגין נמצאת כאן.

איתן כבל: שלום עו"ד בגין, זמן רב לא ראיתי אותך ואני שמח לפגוש בך.

איתן כבל: אבל למה התרחקת ממני כל-כך?

<אביטל בגין: עכשיו אני בתפקיד חדש.

איתן כבל: קודם כול, שיהיה לך בהצלחה, מכל הלב, ואני בטוח שתדעי לעשות עבודה טובה גם פה.

איתן כבל: ברשותכם, אני רוצה לומר כמה מילים.

איתן כבל: אני מכיר את נושא הדיור הציבורי מיומי הראשון במערכת הציבורית.

איתן כבל: אני מוכרח לומר לכם, אדוני השר ואדוני סגן השר, אין ספק שאתם עושים, ואתה אדוני השר עושה עבודה שבמשך שנים רבות לא נעשתה.

איתן כבל: צריך שהדברים ייאמרו בצורה ברורה מאוד, להניח אותם.

איתן כבל: ודווקא כפי שתמיד קורה, כשעושים הרבה רואים כמה הפערים גדולים יותר.

איתן כבל: זאת אומרת, המציאות שבה אנחנו חיים, דווקא אל מול העשייה הגדולה שלך ושל הצוות במשרד שלך וכל המערכות הרתומות לעניין הזה, דווקא דרך זה אנחנו רואים את השבר הגדול הקיים בדיור הציבורי.

איתן כבל: זה בא לידי ביטוי אפילו בשנה האחרונה עם הרכישה המסיבית, שהמון זמן לא היה כמותה.

איתן כבל: שלום אדוני המנכ"ל, ברוך הבא.

איתן כבל: זו פעם ראשונה שלך כאן

איתן כבל: כמנכ"ל ולא כסגן מפקד חוליה מצומצמת, אז תבורך.

איתן כבל: אני מאחל לך באמת מכל הלב בהצלחה ואין לי ספק שתדע לעשות עבודה טובה.

איתן כבל: אני רק יכול לומר לך, אדוני השר, נכון, במשך שנים רבות לא הייתה קנייה כזו מסיבית של דירות, אבל מצד שני אני יודע שהייתה גם מכירה גדולה של דירות בדיור הציבורי.

איתן כבל: הוועדה הזו ואני וחברי הוועדה רתומים לעניין.

איתן כבל: נמצאים פה שניים מבכירי הוועדה, יוסי יונה ודב חנין, שהם חלק בלתי נפרד מן הוועדה, שהנושא הזה הוא באמת חלק בלתי נפרד מהם בעשייה היום-יומית שלהם כשליחי ציבור, ודווקא באותו מקום שהעיסוק בנושאים האלה הוא לא לאור הזרקורים.

איתן כבל: זאת עבודה מאחורי הקלעים, היא עבודה קשה ולא פשוטה, היא מוציאה המון אנרגיות מכל אחד ואחת מאתנו שעוסק בעניין הזה, כי זה אנשים שבאמת חלקם קשי-יום, לפעמים דור שני ודור שלישי למצוקות קשות מאוד.

איתן כבל: יש כאלה שלא בטובתם נפלו לתוך המצוקה הזו, בשל אלף ואחת סיבות שהם לא בחרו כדי להיות חלק מן הנסיבות האלה והמציאות יצרה להם את המצבים הללו.

איתן כבל: אני יכול להתחייב לכם שכמו אז כך גם היום, נעשה את כל אשר נדרש כדי לקדם את העניין החשוב הזה.

איתן כבל: ברשותך, אדוני השר, בואו נחליט ביחד על סדר הדיון.

איתן כבל: אתה נמצא פה עם צוות המשרד שלך, בהרכב מלא או כמעט מלא, בוודאי לעניין שבו אנו דנים כאן.

איתן כבל: אני מציע שאדוני יפתח ויציג את הדברים.

איתן כבל: אולי תחליט שאתה רוצה שאורנה ברביבאי תציג את הדוח שלה, כי בעצם ההתכנסות המרכזית שלנו פה, מעבר לדברים שלך, היא לעסוק בדוח החשוב של אורנה ברביבאי, דוח פורץ דרך במידה רבה.

איתן כבל: יעיד אפילו יובל פרנקל חברי- - -

<יובל פרנקל: אתה הכי ותיק.

איתן כבל: זה מה שרציתי להגיד, שסביב העניין הזה אם יש מישהו שכתב כללים ותקנות, גם אז פורצי דרך, בתחילת שנות התשעים, אני בין הוותיקים סביב השולחן הזה.

איתן כבל: אני אומר לכם, ייאמר לזכותכם, שאחרי התקופה שהייתה בתחילת שנות התשעים, שאז נעשה מעשה גדול, זאת הפעולה החשובה השנייה שנעשית.

איתן כבל: אדוני השר, ברשותך, ואורנה ברביבאי, את באמת כתבת דוח פורץ דרך.

איתן כבל: חלק מן הדברים בו – זה מצחיק אותי כל-כך – פעם להזכיר אותם היה כפירה בעיקר, דברים שאת מתייחסת אליהם פה היום שמתקבלים כחלק בלתי נפרד מן ההוויה היום-יומית של חיינו.

איתן כבל: אז להגיד "לא לפנות" או "לעשות פעולות אחרות" – אמות הסיפין היו רועדות רק מאמירה מן הסוג הזה ו"שומו שמים, הכול יקרוס".

איתן כבל: אז קודם כול אני אומר את זה לפני שנאפשר לך להציג את הדוח – תודה, תודה.

איתן כבל: נעשתה פה עבודת קודש גדולה.

איתן כבל: אדוני השר, ברשותך, בבקשה.

יואב גלנט: צהרים טובים לכם אדוני יושב-ראש הוועדה חבר הכנסת כבל, סגן השר חברי ז'קי לוי, חבר הכנסת דב חנין, מהמובילים של נושא הדיור הציבורי והדאגה לשכבות החלשות, חבר הכנסת יוסי יונה וכמובן חגי רזניק מנכ"ל המשרד ואורנה ברביבאי, מנכ"לי החברות, כל מי שנמצא כאן.

יואב גלנט: באתי לכאן קודם כול בשביל לשמוע אתכם.

יואב גלנט: יש לי גם מה להגיד, ברשותך, כשתיתן לנו 5 דקות בסיכום.

יואב גלנט: לי חשוב מאוד שהדברים ידברו והקהל ישמע קודם כול את מה שאורנה ברביבאי עשתה.

יואב גלנט: אורנה – תרשו לי להגיד את מה שהיא לא תגיד על עצמה.

יואב גלנט: קודם כול, שלום אורלי לוי אבקסיס.

יואב גלנט: אורנה ברביבאי גדלה בדיור הציבורי ומבינה את העניין.

יואב גלנט: דבר שני, אנחנו יודעים כמה קשה להגיע בצבא, שבנוי על טהרת הגברים הלוחמים, לתפקידים- - -

אורנה ברביבאי: השר, הוועדה לא עליי.

יואב גלנט: אני רוצה להסביר שההישגים שלך בתחומים אחרים היו לא פחות גדולים מאשר בתחום הזה.

יואב גלנט: כאשר מישהו מבין מה המשמעות להגיע להיות אלופה בצה"ל – לדעתי זה אומר המון.

יואב גלנט: אני מבקש מאורנה ברביבאי להציג את הדברים.

איתן כבל: אורנה ברביבאי תפתח, אחר-כך אאפשר לחברי הכנסת להתייחס.

איתן כבל: יש כאן גם את ראשי השדולה של הדיור הציבורי, וצריך לתת להם את הכבוד על היום הזה.

איתן כבל: אני אומר לכם תודה ויישר כוח על העשייה המבורכת של "יום הדיור", לא רק בוועדה הזאת אלא בכל הוועדות, תבורכו.

איתן כבל: נשמע את אורנה ברביבאי.

איתן כבל: כפי שביקשתם, ההתמקדות תהיה בדוח החשוב שלה, שהוא באמת פורץ דרך.

איתן כבל: נאפשר לה לומר את הדברים.

איתן כבל: בבקשה, אורנה.

אורנה ברביבאי: אתחיל מתוך שלא לשמו, אבל תיכף אחבר את זה.

אורנה ברביבאי: לפני כשבועיים פורסם לראשונה דוח של משרד החינוך, שמדבר על מדד הטיפוח, שמפרט את הדירוג של בתי-ספר יסודיים ותיכוניים אל מול המצב הסוציו-אקונומי של המשפחות שלהם.

אורנה ברביבאי: אני מסתכלת בשני העמודים במרכז העיתון, בעשירון העליון מופיע מכבים-רעות, שם גידלתי את ילדיי – הייתי מרוצה; אני מסתכלת למטה בתחתית הרשימה, העשירון התחתון, שם מופיע בית-ספר יסודי "אלומות" בעפולה עילית שבו למדתי וסיימתי את לימודי בבית-הספר היסודי.

אורנה ברביבאי: תהיתי האם 50 שנים הן לא מספיק זמן כדי לצמצם פערים, ותהיתי מה המשמעות של ילדים שיושבים עכשיו במקומות שונים בארץ ונדרשים רק להזדמנות כדי להתפתח ולהגיע הלאה, ליכולת לממש את הפוטנציאל שלהם.

אורנה ברביבאי: אני מחברת את זה לנושא שלפנינו כי האם יכולה להיות הזדמנות למי שאין לו קורת גג?

אורנה ברביבאי: הרגשתי צורך לומר את זה כי בעיניי הכול מסביר את זה.

אורנה ברביבאי: כשהשר גלנט פנה אליי לא היה לו מושג שגדלתי בדיור ציבורי.

אורנה ברביבאי: עדיין אמי גרה בעפולה עילית בדיור ציבורי וכך גם חלק ממשפחתי.

אורנה ברביבאי: הגעתי אליו ובגילוי נאות אמרתי לו ולאנשים שלו: זה הסיפור.

אורנה ברביבאי: אני לא יודעת להגיד איך ייראו ההמלצות שלי אבל דעו שאני נגועה בראייה אישית של הבעיה במורכבות שלה.

אורנה ברביבאי: כמי שבגיל צעיר מאוד אמי פלשה כאם חד-הורית עם 4 ילדים לדירה בעפולה היה לי ברור שאין לי אלטרנטיבה אחרת ואני מתכוונת להביא את זה לידי ביטוי.

אורנה ברביבאי: כבוד השר, לא ידעת את זה כאשר פנית אליי אבל אם אתה חושב שיש לך בעיה עם האופן שבו אני מתייחסת, ניפרד כידידים ואיש-איש ילך לדרכו.

אורנה ברביבאי: הוא אמר לי: אין לך שום מגבלה בדוח, את יכולה לכתוב מה שאת רוצה.

אורנה ברביבאי: אני מבין שיש בעיה, אני פונה אליך כי אני לא יכול להמשיך לתת לזה יד.

אורנה ברביבאי: הוא עצר את הפינויים במשך שנה כמעט ואמר: אני לא יכול להמשיך להוציא אנשים החוצה.

אורנה ברביבאי: מצד שני, עצם זה שאני לא מוציא אנשים כי אני מניח שאין להם קורת גג, המשמעות היא שאחרים שעומדים בתור לא יכולים להיכנס, ומי אמר שהבעיות שלהם לא יותר חמורות.

אורנה ברביבאי: בגישה לוועדה הייתה הבנה שנכון שהיא תהיה ועדה אינטגרטיבית.

אורנה ברביבאי: צריך להגיד שאנשי משרד הבינוי והשיכון בכל הרמות נרתמו, הציגו נתונים, באו בפתיחות ובכנות לטובת העניין.

אורנה ברביבאי: חשבתי שנכון לעשות את הוועדה אינטגרטיבית.

אורנה ברביבאי: הייתה שם נציגות ממשרד הרווחה ומן הביטוח הלאומי וממשרד המשפטים ומשרד האוצר וכמובן מן החברות המשכנות.

אורנה ברביבאי: אולי אני לא מציינת מישהו אבל אפשר לראות את זה בדוח.

אורנה ברביבאי: הרעיון היה ליצור התבוננות מערכתית הוליסטית על הפרט בקצה שמפנים אותו.

אורנה ברביבאי: אתחיל ואומר שהסיפור של הפינויים הוא סימפטום.

אורנה ברביבאי: מי שמתייחס לפינוי כבעיה הוא כבר בקצה הדרך, הוא לא הבעיה.

אורנה ברביבאי: בסוף מגיעים לפינוי כי משהו בדרך לא קרה נכון ואדם מגיע לתהליך של פינוי כי קרו כמה דברים שנכון היה למנוע אותם.

אורנה ברביבאי: אני ידעתי מה המנדט שלי, לא התבלבלתי, ידעתי שהמנדט שלי הוא רק על-פינויים, אבל היה חשוב לי לפרט את הרקע ואת הסיבות.

אורנה ברביבאי: לא אחזור על כולן כי היה לכם יום ארוך של דיונים בנושא.

אורנה ברביבאי: מי שיושב פה בוודאי יודע על מה מדובר, אבל אומר שהיה פה תהליך של שחיקה, שהתחיל בכוונות טובות, ברצון טוב.

אורנה ברביבאי: אגב, לוועדה הגיעו גם חברים וחברות שאני רואה פה מארגוני הדיור הציבורי, מארגונים כאלה ואחרים.

אורנה ברביבאי: חלקם חשבו שלא נכון להגיע לוועדה, שמא עצם ההגעה לוועדה – ולא ידעו מה יהיה הסיכום – תיתפס כהסכמה איתה.

אורנה ברביבאי: אני בחרתי לפגוש אותם מחוץ לוועדה ביחד עם רונן כהן ממשרד הבינוי והשיכון ולהציג את האמירות שלהם כחלק ממסקנות הוועדה.

אורנה ברביבאי: ביקרנו בלוד, הייתה בוועדה נציגות של הרשויות המקומיות, כולל מבאר-שבע.

אורנה ברביבאי: תיכף אסביר למה זה היה חשוב, כי פגשנו פיזית אנשים בדיור הציבורי והתחקינו אחר המורכבות של העניין ותוך כדי הוועדה עלו הסיבות והרקע.

אורנה ברביבאי: התחלתי בכך שאמרתי שהרקע, של החלטה לתת אפשרות לדיירים בדיור הציבורי לקנות את הבית, היה סביר וטוב.

אורנה ברביבאי: כשקראנו לרן כהן לוועדה אמרתי לו: רצית בטוב, אין ספק, אבל אתה מבין שבעצם הפעולה הזאת צמצמת את היקף הדיור הציבורי.

אורנה ברביבאי: הוא אמר לי: מה את רוצה?

אורנה ברביבאי: החלק השני של החוק לא מומש.

אורנה ברביבאי: היו צריכים לממש את כל החוק, מצד אחד לאפשר לדיירים לקנות ומצד שני לרכוש דירות נוספות.

אורנה ברביבאי: כאשר נכנסים ברזולוציה של אפשרות לרכוש דירות כל בר-דעת יודע שהיכולת שלך לקנות היקף דירות ביחס לסכום המתפנה הוא מזערי בהרבה, כך שהמגמה היא של שחיקה ושל ירידה דרמטית בהיקף הדיור הציבורי.

אורנה ברביבאי: כאשר קוראים את דוח אלאלוף, והוא היה מבחינתי רפרנס משמעותי מאוד, רואים שהיקף העוני הולך ועולה.

אורנה ברביבאי: כלומר, איך מתכנס הדבר הזה?

אורנה ברביבאי: דוח העוני מראה שיש יותר ציבור שנדרש לסיוע, בוודאי לקורת גג, ומנגד מבינים שמלאי הדיור הציבורי רק הולך וקטן.

אורנה ברביבאי: איך מסדירים את הדבר הזה?

אורנה ברביבאי: אני האחרונה שתגיד שאני ממליצה לפעול כנגד החוק.

אורנה ברביבאי: היו קצת חריקות בעניין הזה גם עם היועץ המשפטי של משרד הבינוי והשיכון, סביב התובנות שהמלצתי, האם אני ממליצה לעודד פלישות לבתים של דיור ציבורי, האם אני לא מבינה שכאשר בית-משפט קובע לפנות ואני אומרת אחרת יש בזה בעיה.

אורנה ברביבאי: אני מבינה בהחלט את המגבלות המשפטיות.

אורנה ברביבאי: אני רק חושבת שבנסיבות האלה שנוצרו, של רקע כל-כך מנוגד לאינטרס של האזרח הקטן, שאין לו אלטרנטיבה, אי אפשר שהקלף הראשון והאחרון שנשלף הוא ההיבט המשפטי או ההיבט התקציבי.

אורנה ברביבאי: אני לא תמימה, ברור לי שצריך יהיה מקורות תקציביים וכולי, אבל על עניין הפינוי עצמו נראה לי שנכון להסתכל אחרת.

אורנה ברביבאי: ניתחנו את הבעיה, ניתחנו את המורכבות שלה, ניתחנו את הסיבות ולמדנו שההגעה לסיטואציה הזאת, בנתונים בסיסיים, שהצגתי אותם לשר והייתה לי הרגשה שאפילו הוא הסתכל על זה פתאום קצת אחרת, 95% מן האנשים שמוגדרים פולשים – סדר גודל של יותר מ-7,000 אנשים מוגדרים כפוטנציאל פלישה אבל זה במירכאות, ותיכף אסביר למה, אבל 95% מה-7,000 ויותר הם בכלל חייבים.

אורנה ברביבאי: כאשר הייתי פה בשדולת הדיור שמעתי את חברת הכנסת אורלי לוי אבקסיס שאמרה: האם בדקתם מה המשמעות של צבירת חובות בהיקפים כאלה?

אורנה ברביבאי: כלומר, האם כולם עבריינים שלא משלמים חובות?

אורנה ברביבאי: האם יש להם יכולת לשלם?

אורנה ברביבאי: מה בבירוקרטיה דוחף אותם למשמעות של חובות?

אורנה ברביבאי: ושוב, אני חוזרת, אני לא מצדיקה את זה שאדם חייב לאף אחד.

אורנה ברביבאי: זה לא בא משם.

אורנה ברביבאי: זה בא מן המקום שכבר יש בעיה והיקף כזה גדול של חייבים, 95%.

אורנה ברביבאי: ואז שאלתי: האם יכול להיות שבגלל שאדם חייב כסף לרשות כזאת או אחרת זורקים אותו?

אורנה ברביבאי: אין מילה אחרת יפה יותר, זורקים אותו מן הבית.

אורנה ברביבאי: אגב, התבוננתי על הצעת החוק שעברה בעניין המים, האם מנתקים מים בשנים האחרונות.

איתן כבל: זה הצעת חוק שלי שעברה כבר.

אורנה ברביבאי: אני מעריכה אותה מאוד.

איתן כבל: השלב האחרון שנותר לנו, והוא בעבודה – לגבי חשמל זה גם לקראת סיום – ש"מקורות" גם לא תוכל לנתק מים לישוב.

איתן כבל: זה השלב הבא.

<רן מלמד: ומה קורה בשטחים?

איתן כבל: גם את זה יעשו.

איתן כבל: אבל לא חשוב, זה מטופל.

אורנה ברביבאי: האפשרות לזרוק אנשים מבתיהם, גברים, נשים וילדים, מתוך הבנה שהם חייבים כסף, אני מדברת על 95% – מה, אין למדינה יכולת גביית כספים דרך פרוצדורה כזו או אחרת?

אורנה ברביבאי: תייצרו את המנגנון.

אורנה ברביבאי: לא אמרתי שצריך לעודד חובות לאנשים, לא אמרתי שהחובות ישתלמו למי שלא משלם.

אורנה ברביבאי: להיפך, צריך לייצר מצב שבו האזרח מול המדינה מממש את זכויותיו ואת חובותיו.

אורנה ברביבאי: אבל אם 90%-95% מן המוגדרים "פולשים" צריך לפנות אותם על רקע חובות – בואו נבדוק את העניין ובואו נייצר את המנגנון.

אורנה ברביבאי: 5% נוספים זה דיירים ממשיכים.

אורנה ברביבאי: מי הם הדיירים הממשיכים?

אורנה ברביבאי: זה חבר'ה צעירים שחיו בבתים של מי שהוגדר כזכאי דיור ציבורי, ובין לילה ב-2009, בשינוי חקיקה, החליטו שהם לא זכאים.

אורנה ברביבאי: האדם גר באותו בית, הוא לא פלש, הוא לא ביצע אקט של פלישה לדיור ציבורי, הוא גר בבית שלו.

איתן כבל: "הפלישו" אותו.

<רחל דוידה: אנחנו מוגדר "פולשים".

אורנה ברביבאי: זה מה שאני אומרת.

אורנה ברביבאי: הוא גר בבית ובין לילה הסטטוס שלו הפך להיות "פולש".

אורנה ברביבאי: הוא חי בבית שלו, אין לו בית אחר ולא יכול להיות לו בנסיבות האלה, והוא מוגדר ככזה.

אורנה ברביבאי: 2% הנותרים הם פולשים שעשו מעשה.

אורנה ברביבאי: אגב, ניתחנו גם את ה-2% האלה, מה מאפיין אותם.

אורנה ברביבאי: מחציתם, לאמור 1% – בדקו גם בבאר-שבע וגם בלוד, הרשויות המקומיות שהנציגות המדהימות שלהן היו חלק מן הוועדה.

אורנה ברביבאי: אמרתי להם: תעשו בדיקה לראות האם אתם מכירים את האוכלוסייה הזאת, האם אתם מגיעים לבית, פותחים את הדלת של הדירה שאליה פלשו ואתם רואים אדם שלא הכרתם ברשויות.

אורנה ברביבאי: אמרו לי: לא נעים לנו להגיד לך, אבל רובם ככולם הם אוכלוסייה שמוכרת לרשויות, שהרשות מטפלת בה, ואין להם באמת אלטרנטיבה.

אורנה ברביבאי: חצי מן הפולשים האלה מוגדרים לא כמי שלא זכאים, אלא כאלה שקיצרו תור בדרך ועקפו אחר שאולי מגיע לו לפניהם בהגדרה.

אורנה ברביבאי: ביום שבאתי להגיש את הדוח בעלי ליווה אותי לרכב ושאל אותי מה אני הולכת להגיד.

אורנה ברביבאי: בעלי גדל באותו דיור ציבורי בעפולה עילית.

אורנה ברביבאי: אמרתי לו שאני חושבת שצריך לעצור את הפינויים, ברמה הערכית, ברמה המוסרית.

אורנה ברביבאי: הוא שאל אותי איך זה מתפלג לדור ממשיך.

אורנה ברביבאי: אמרתי לו שזה 5%.

אורנה ברביבאי: אז הוא אמר לי, והוא עורך-דין: את חושבת שאת יכולה לתת יד למישהו שעבר על החוק, בעצם זה ששונה החוק?

אורנה ברביבאי: זה כמו שאת עכשיו תבואי מן המקום שבו אנחנו גרים במרכז ותרצי לגור בדירת "עמידר" שאמא שלך גרה בה.

אורנה ברביבאי: אמרתי לו: בואו נמצא אחד במדינה שיש לו יכולת לא לגור בדיור ציבורי והוא בוחר לגור שם.

אורנה ברביבאי: האם אתה רואה אותנו למשל חוזרים לדיור ציבורי מבחירה?

אורנה ברביבאי: תגיד אתה.

אורנה ברביבאי: אמר לי: לא.

אורנה ברביבאי: תם הטקס, הסתיים הטיעון.

אורנה ברביבאי: אי אפשר לבנות מערכת של קבלת החלטות שהחריג של החריג של החריג, שאולי וכאשר, יקבע לאלפי אנשים את המציאות של חייהם.

אורנה ברביבאי: אני רוצה לתאר עוד "טריק", פטנט שהוא בעיניי "מלוכלך".

אורנה ברביבאי: הרי 7,000 ומשהו האנשים האלה הם ביטוי חלקי ביותר.

אורנה ברביבאי: אם רוצים להסתכל על התופעה בכללותה, תסתכלו על 150,000 איש שהם זכאי שכר דירה.

אורנה ברביבאי: למה אנחנו לא מסתכלים דרך הזווית הזאת?

יואב גלנט: 158,900 אנשים.

אורנה ברביבאי: למה הם לא מוגדרים?

אורנה ברביבאי: אתה אומר: אין לי דיור ציבורי לתת להם.

אורנה ברביבאי: הם מוגדרים כזכאי שכר דירה.

אורנה ברביבאי: שכר הדירה הלך ונשחק.

אורנה ברביבאי: אני לא אומרת לכם שום דבר חדש, אלאלוף כותב כבר בדוח שלו שצריך להעלות את הסיוע בשכר דירה באופן מדורג לאורך השנים.

אורנה ברביבאי: למה לא להתייחס לזה כקבוצת הפוטנציאל?

אורנה ברביבאי: אמירה נוספת, רונן כהן שהיה חבר בוועדה לא הבין למה ביקשתי לזמן לוועדה את מי שנושא באחריות לסל התרופות במדינה ושאל אותי מה אני רוצה ממנו.

אורנה ברביבאי: אמרתי לו: בואו נשמע, תגיד לי בבקשה איך אתה מגדיר מי צריך, איך אתה מגדיר את הצורך.

אורנה ברביבאי: חיפשתי משהו שדומה ברמה הלאומית בין מערכת ובין פרט, שההחלטות הערכיות קשות מאוד, מי יהיה תחת קורת הגג הזאת ומי לא.

אורנה ברביבאי: בא האדון והציג את המתודולוגיה, את האופן שבו מתכנסת ועדת סל התרופות, ואמר: קודם כול אנחנו ממפים את הצורך.

אורנה ברביבאי: קודם כול אנחנו יודעים מה הצורך, אחר-כך המדינה נתנה לנו תקציב ואנחנו יודעים להגיד מי בפנים ומי בחוץ.

אורנה ברביבאי: במה שנעשה עם הדיור הציבורי, ובוודאי בסימפטום הזה שמגיע, הצורך בכלל לא רלוונטי.

אורנה ברביבאי: זה פשוט מקומם.

אורנה ברביבאי: הגדרת הקריטריונים נעשית על-פי המצאי.

אורנה ברביבאי: אני לא נעשיתי יותר מסכנה או פחות מסכנה בגלל המצאי.

אורנה ברביבאי: המצב של הנזקק, של מי שצריך את קורת הגג הזאת, הוא אובייקטיבי, הוא סובייקטיבי, הוא בפני עצמו.

אורנה ברביבאי: איך יכול להיות שאתה מטשטש בכלל את הגדרת הצורך?

אורנה ברביבאי: בואו נראה כמה אנשים זקוקים, כמה נצרכים.

אורנה ברביבאי: זה שיח חשוב ונקי מפוליטיקה.

אורנה ברביבאי: יציגו את הצורך, ואל מול הצורך נציג את המצאי.

אורנה ברביבאי: לא אאריך בדברים כי אני חושבת שלאנשים יש מה לומר.

אורנה ברביבאי: ההמלצה בסופו של דבר הייתה לעצור את הפינויים, לא כקריאת תיגר נגד החוק, חס וחלילה.

אורנה ברביבאי: לגבי 95% אנשים שנקלעו לחובות למצוא מנגנון להסדרה של גביית חובות.

אורנה ברביבאי: יש מנכ"ל חרוץ ופעיל.

אורנה ברביבאי: להסדיר את המנגנון הזה.

אורנה ברביבאי: שמחתי להתוודע ולראות באיזו רצינות המנכ"ל ניגש ליישום הדוח.

אורנה ברביבאי: לגבי ה-5% האחרים, של דור ממשיך, לתת לשר הבינוי והשיכון להוביל את תיקון החוק, את תיקון ההגדרה חזרה, בואכה – אני יודעת שאורלי לוי אבקסיס מנסה להוביל את זה.

אורלי לוי אבקסיס: אני מעלה את זה מחר להצבעה, אני מודיעה פה לפרוטוקול.

אורנה ברביבאי: אני לא מביעה עמדה פוליטית, אני לא באה כאדם פוליטי לוועדה.

אורנה ברביבאי: אני באה מן המקום הזה, של ועדה מקצועית.

אורנה ברביבאי: ו-2% הפולשים, שיש שם פלישה טרייה של 30 ימים, קשורה לחוק הרבה יותר רחב, שצריך לראות את המשמעות.

אורנה ברביבאי: בכל מקרה, בסופו של דבר אני אומרת: לא לעקר את שיקול הדעת.

אורנה ברביבאי: לא יכול להיות שהטיעון המשפטי יהיה מעל שיקול דעת.

אורנה ברביבאי: רוצים להחריג את העניין, לתת למנכ"ל משימה, להגיד לו שיסתכל בעיניים של הבעיה.

אורנה ברביבאי: למרות ההיבט שחייבים לפנות על-פי חוק, יהיה לו שיקול דעת.

אורנה ברביבאי: אגב, היה לי אתגר להסביר ליועצים המשפטיים מה המשמעות שנתיר לאנשים לחרוג מן החוק.

אורנה ברביבאי: אמרתי שאני לא מכירה במדינה שבה אני חיה שופט אחד בירושלים שיבואו אליו ויגידו לו: "מימשנו את החוקים כפי שהם היום ואנחנו חושבים שהיה כאן הליך לא הגון כלפי אזרחים ואנחנו רוצים לשנות את זה" ולא יתייחס.

אורנה ברביבאי: במובן הזה, אין לי ספק שגם בהיבט האכיפה ניתן לשנות.

אורנה ברביבאי: היה לנו שיג ושיח עם משרד האוצר, לא ממקום של "דם רע" אלא ממקום של הבנה וצורך וחשיבות להכיר בעניין, לייצר הגמשה של אותה ועדה בראשות משרד האוצר שמייצרת גם גמישות לקריטריונים ועוד המלצות רבות נוספות שאני חושבת שלא נכון עכשיו לפרט אותן.

איתן כבל: תודה.

איתן כבל: לפני שאני מעביר את רשות הדיבור לשר, קודם כול, תודה מעומק הלב על העבודה המדהימה.

איתן כבל: בדיוק על הבסיס הזה הובלנו, רן מלמד ואני ועוד חברים שעסקו בעניין, את חוק איסור ניתוקי מים בתאגידים, והובלתי את החוק גם על רשויות מקומיות וגורמים אחרים, בדיוק על הבסיס הזה, לגמרי בדיוק.

איתן כבל: זה מדהים, החשיבה – שתלויה מן המקום שממנו אתה מגיע כשאתה יודע "להתכתב" נכון עם העניין הזה: אתה מנתק מים כי אתה יכול, אתה מוציא אנשים מהבית כי אתה יכול.

איתן כבל: את צודקת לחלוטין, יש כלים רבים נוספים להתמודד לפני שמשתמשים בכלי שמשאיר אנשים באמת חסרי אונים.

איתן כבל: זה לא שאנשים גרים בדיור הציבורי והם לא רוצים לשלם.

איתן כבל: הלוואי ויכלו כמוך וכמו בעלך לגור במקום אחר.

איתן כבל: אולי דרך זה ניתן לראות – אדוני השר, מעניין לעשות את הבדיקה הזאת – שמדובר ברוב המקרים באנשים שהם דור שני ודור שלישי למצוקה המתמשכת.

איתן כבל: זה דיון בפני עצמו.

איתן כבל: אדוני השר, בבקשה.

יואב גלנט: ביקשתי להעיר הערה לסיכום הצגת הדברים על-ידי אורנה ברביבאי.

יואב גלנט: בחודש הראשון שלי בתפקיד התוודעתי בדיעבד למשפחה שפינו אותה.

יואב גלנט: זה היה פחות או יותר האירוע היחיד שקרה עד אז בתקופתי כשר הבינוי והשיכון.

יואב גלנט: הלכתי לראות על מה מדובר.

יואב גלנט: התברר לי שמוציאים אנשים מן הבית ושמים אותם ברחוב בלי אלטרנטיבה.

יואב גלנט: אמרתי: "תעצרו".

יואב גלנט: קיבלתי הודעות מכל היועצים ומכל המומחים שאני פועל בניגוד לחוק.

יואב גלנט: אמרתי: מי שפועל בניגוד לחוק – תבוא המשטרה ותעצור אותי, אין בעיה.

יואב גלנט: אני לא אחתום פעם נוספת על-פינוי של משפחה.

יואב גלנט: מיניתי את הוועדה הזאת.

יואב גלנט: לקח זמן רב למנות אותה ואחרי כן גם תקופה ממושכת שהיא התכנסה, אבל הוועדה בראשות אורנה ברביבאי – ומי ששמע אותה מבין לחלוטין מדוע היא ישבה בראש הוועדה הזאת – פשוט נתנה לי גושפנקה מוסרית ואתית לדבר שנראה בעיניי שכל ישר הפשוט ביותר.

יואב גלנט: החוק הוא הכלי שלנו על מנת להתמודד עם המציאות.

יואב גלנט: אם יהיה צורך, נשנה את החוק, נביא הצעה מקיפה על בסיס הדוח הזה.

יואב גלנט: אני מודה מאוד לאורנה ברביבאי על הפעולה הזאת.

איתן כבל: תודה.

איתן כבל: אנחנו נמשיך את סדר היום.

איתן כבל: אאפשר את רשות הדיבור לחבר הכנסת דב חנין, לאחר מכן עו"ד אביטל בגין, חבר הכנסת יוסי יונה, דניאלה חרמון וחברת הכנסת אורלי לוי אבקסיס.

איתן כבל: חברים, בואו נעשה את זה בקצרה ונהיה ממוקדים.

איתן כבל: דב חנין ואורלי לוי אבקסיס שיזמו את הדיון יהיו ראשונים.

דב חנין: תודה לך, אדוני היושב-ראש, תודה לך אדוני השר שמינית את הוועדה הזאת, ותודה לך אורנה ברביבאי על הדברים החשובים שהבאת לפנינו.

דב חנין: אני במובן מסוים שמח שזה הדיון המסיים של "יום הדיור".

דב חנין: "יום הדיור" היה עבורי בעיקר יום מאוד-מאוד קשה, מאוד קשה, ועכשיו כשאנחנו מסיימים את היום אני רואה סוג של אור, והאור הזה נותן לכולנו כוח להמשיך כי אנחנו רואים שדברים יכולים להשתנות לטובה.

דב חנין: כאשר אנחנו מדברים על סוגיית הפינויים אנחנו מדברים על החוליה האחרונה של מערכת שנמצאת במשבר קיצוני ובגירעון פנטסטי.

דב חנין: אנחנו מדברים על עשרות אלפי משפחות שהיו צריכות לקבל דיור ציבורי ולא מקבלות דיור ציבורי, ולכן אנחנו נמצאים פה במצוקה כל-כך קשה, כולכם מסביב לשולחן שמתחרים זה עם זה על הדירה המסכנה הזאת ואתם לא יודעים למה אתם לא מצליחים לקבל אותה.

דב חנין: הגירעון הפנטסטי הזה הוא בעיית הבעיות שלנו.

דב חנין: אדוני השר, מה שאתם עושים במשרד בשנתיים האחרונות הוא מהלך נכון, לקנות דירות, ואני מברך אתכם על זה, אבל אתם מצליחים ביכולות של המשרד לקנות 1,000 דירות וצריך לקנות פי מאה.

דב חנין: אבל אני לא יכול לבוא אליך בדרישות בעניין הזה כי בשביל לקנות פי מאה צריך שלא רק אתה תשב כאן, אדוני השר, שאני מכבד אותך מאוד, אלא גם ראש הממשלה, ולהחליט שזה סדר העדיפויות של מדינת ישראל, חשוב יותר מהרבה דברים אחרים.

דב חנין: כאשר זה המצב, אנחנו מגיעים לסוגיית הפינויים מנקודת ראות – אני מקבל לגמרי את האופן שבו את הצגת את הדברים.

דב חנין: הנקודה כי משמעותית מבחינתי היא שהמילה "פולשים" בעצם אין לה מקום.

דב חנין: המילה הזאת צריכה לצאת מן הלקסיקון שלנו.

דב חנין: אנחנו מדברים על חייבים – נכון; אנחנו מדברים על ממשיכים – נכון; אנחנו מדברים לפעמים על אנשים במצבי מצוקה שאין להם ברירה ונכנסים לדירה שהיא ריקה – נכון.

דב חנין: המילה "פולשים" לא מתאימה לסיטואציה שלנו.

דב חנין: אני רוצה לסיים ולומר משהו שהוא עבורי מאוד-מאוד עקרוני ולדעתי גם מבטא את המצב המשפטי.

דב חנין: אדוני היושב-ראש, עשית נכון כשחזרת והדגשת את החיבור לסוגיית המים.

דב חנין: יש אנשים שלא יכולים לשלם עבור המים, זה קורה.

דב חנין: אז מה, ננתק אותם מן המים?

דב חנין: יש אנשים שאין להם כסף.

דב חנין: בוויכוחים על ניתוקי המים אמרו לנו פה נציגי הממשלה: מה אתם רוצים, ניתוק מים הוא האמצעי הכי אפקטיבי.

דב חנין: אמרתי להם: יש אמצעי יותר אפקטיבי, תפסיקו לתת לאנשים לנשום אוויר, תחנקו אותם – תאמינו לי, תקבלו מייד את מה שאתם רוצים.

<דניאלה חרמון: עושים את זה.

דב חנין: אבל אי אפשר לעשות את זה, אי אפשר לנתק מים ואי אפשר לשלול קורת גג, כי כמו מים גם קורת גג היא זכות יסוד.

דב חנין: אנשים זכאים לבית, ואם אין דרך אחרת אז הדיור הציבורי הוא הדרך לתת להם את הזכות הזאת.

דב חנין: זה כמו מים וכמו אוויר, כי אי אפשר בלי בית.

דב חנין: לכן העיקרון הזה, שאומר שלא מפנים – אם יש חוב אפשר להתווכח, יש הליכים ואמצעים, למדינה יש מיליון דרכים לפעול, אבל לא מפנים אנשים מן הבית, העיקרון הזה כל-כך חשוב.

דב חנין: אני מברך את הוועדה שאימצה אותו ואני מקווה שכולנו נאמץ אותו גם כאן.

איתן כבל: תודה.

איתן כבל: תודה לך ולאורלי לוי אבקסיס על ארגון היום הזה.

איתן כבל: אורלי לוי אבקסיס, בבקשה.

אורלי לוי אבקסיס: ראשית, אני רוצה לומר לך, אדוני היושב-ראש, תודה.

אורלי לוי אבקסיס: הצענו להעביר את היום הזה כמו בכל שנה אך נתקלנו בחומה בצורה של יושב-ראש הכנסת שלא רצה לתת לנו לעשות יום מיוחד על הדיור הציבורי.

אורלי לוי אבקסיס: בוועדות הצלחנו לעשות את זה אבל במליאה זה מושתק.

אורלי לוי אבקסיס: זה המחאה הקטנה שלי.

אורלי לוי אבקסיס: סביב השולחן הזה התגבשו כוחות שכל-כך מעורבים, שכל-כך מבינים את הנקודה שעליה אנחנו זועקים כבר שנים, שכל-כך רגישים לאותם ילדים הומלסים במדינת ישראל.

אורלי לוי אבקסיס: במדינת ישראל יש ילדים הומלסים.

אורלי לוי אבקסיס: בושה להגיד את זה ועוד יותר בושה ליצור את זה.

אורלי לוי אבקסיס: המדינה בפעולות שהיא עושה ביום-יום יוצרת לא רק את הדור הבא של העוני אלא מכתיבה ומעמיקה את העוני.

אורלי לוי אבקסיס: אם אנחנו מדברים על המסקנות של הוועדה בראשות אורנה ברביבאי, ראשית אני רוצה להגיד לך תודה רבה, אדוני השר, על שמינית את האישה הנכונה במקום הנכון ובזמן הנכון, וגם על התפקוד שלך במשרד הבינוי והשיכון.

אורלי לוי אבקסיס: אבל זה לא מספיק.

אורלי לוי אבקסיס: אני רוצה לגעת בנקודה שאורנה ברביבאי דיברה עליה, בעניין מצב החובות.

אורלי לוי אבקסיס: מדובר על זכאים שצברו חובות של שכר דירה מסובסד.

אורלי לוי אבקסיס: זה אומר שהיכולת שלהם גם כך לעמוד בחלק מן התשלומים כל-כך קטנה.

אורלי לוי אבקסיס: לאן נפנה אותם?

אורלי לוי אבקסיס: כשאנחנו אומרים "פינוי" אנחנו מדברים על זריקה שלהם לרחוב.

אורלי לוי אבקסיס: הפועל היוצא, שתבוא מדינת ישראל ותגיד: יש לי חובה כלפי הילדים, אני מחויבת על-פי חוק.

אורלי לוי אבקסיס: אז נתלוש את הילדים, לא רק שזרקנו אותם ותלשנו אותם מן הבית, נתלוש אותם מן הזרועות של האמא ושל האבא ושל האחים שלהם, נזרוק אותם לקורת גג, כאשר הכלי היחיד שיש לנו הוא מסגרת חוץ-ביתית.

אורלי לוי אבקסיס: אתם יודעים כמה עולה להחזיק ילד במסגרת חוץ-ביתית?

אורלי לוי אבקסיס: יותר מ-15,000 שקלים.

אורלי לוי אבקסיס: זה חֶלֶם, כי אם מדובר במשפחה עם יותר מילד אחד יכולנו לפתור את כל הבעיה במינימום של התקציב ועדיין לשמור על התא המשפחתי הכל-כך חשוב מן הבחינה הרגשית והנפשית ומן הבחינה של התפתחות הילד.

אורלי לוי אבקסיס: בזה שאנחנו זורקים אותם לרחוב – אנחנו לא פותרים את הבעיה.

אורלי לוי אבקסיס: אז כביכול עשינו "וי" על איזה דבר חוקי, שאני לא בטוחה שהוא חוקתי, אבל בסופו של דבר יצרנו מציאות עגומה ויצרנו צלקות בנפש של ההורים והילדים.

אורלי לוי אבקסיס: סיפור קטן, קרוב מאוד לנושא שאנחנו מדברים עליו עכשיו.

אורלי לוי אבקסיס: ילדה נלקחה כי לאמא לא הייתה אפשרות להביא לה קורת גג, היא נזרקה למסגרת חוץ-ביתית ושם עברה תקיפה מינית.

אורלי לוי אבקסיס: עכשיו תסבירו לי מי יציל את המשפחה הזו.

אורלי לוי אבקסיס: לקחו יותר מדי כספים, שילמו על עקירת הילד מן המשפחה.

אורלי לוי אבקסיס: אפשר לפתור את זה, אדוני השר.

אורלי לוי אבקסיס: אפשר להידבר בין המשרדים.

אורלי לוי אבקסיס: הידברות בין משרדים מביאה לתוצאות.

אורלי לוי אבקסיס: משרד הרווחה אומר: יש לי כלי אחד והוא לדאוג לילדים, והכלי הזה אומר: להוציא אותם למסגרת חוץ-ביתית.

אורלי לוי אבקסיס: אני משלם 15,000 שקלים בחודש.

אורלי לוי אבקסיס: אתה אומר: אם הייתי יכול להגדיל את התקציב ל-15,000 שקלים לחודש, לא לילד, אפילו למשפחה, לכמה משפחות ביחד, הייתי פותר את הבעיה הזאת.

אורלי לוי אבקסיס: הנושא הזה הוא בלב לבו של הטיפול של משרד הרווחה, כי אלה אותן אוכלוסיות.

אורלי לוי אבקסיס: מי שזכאי לדיור הציבורי היום זה האוכלוסייה החלשה ביותר של משרד הרווחה.

אורלי לוי אבקסיס: לא יתכן שלא יהיה שיג ושיח בין המשרדים.

אורלי לוי אבקסיס: שיתוף הפעולה הזה מביא לאיגום משאבים ולתוצאות טובות יותר.

אורלי לוי אבקסיס: לגבי הבנים והילדים הממשיכים, הצעת החוק זאת תעמוד מחר להצבעה.

אורלי לוי אבקסיס: אני רוצה להשתמש בה לא כאקדח אלא כמשהו שיזרז את הממשלה להביא לכך שנראה בראי אמתי ילדים שגדלים בעוני, שההורים שלהם לא יכולים אפילו לקנות את הדירה שבה הם חיו ושילמו שכר דירה לאורך השנים ולכן בעת פטירתם יש לא רק משבר פרטי ורגשי של אותה משפחה אלא משבר שהם צריכים עכשיו לאסוף את הדברים ולצאת מן הדירה כאשר אין להם אלטרנטיבות אחרות.

אורלי לוי אבקסיס: לכן הנושא הזה כל-כך חשוב.

אורלי לוי אבקסיס: אני שמחה מאוד על עצירת הפינויים.

אורלי לוי אבקסיס: אורנה ברביבאי, העלית פה את כל הנושאים.

אורלי לוי אבקסיס: בסופו של דבר המושג "פלישה" זה אפילו לא 1% מכל ה-7,500 הללו כי רובם זכאים שלא עומדים בתשלומים כי הם בקצה הרצף החברתי והכלכלי במדינת ישראל.

אורלי לוי אבקסיס: אנחנו מדברים על כך שפחות מ-1% של פולשים יכתיבו לכל השאר את המציאות העגומה של להיות הומלסים במדינת ישראל, אבל בגיל 18 כולנו נראה שהילדים האלה יתגייסו.

אורלי לוי אבקסיס: תגידו לי אתם איזה תמריץ יהיה להם להתגייס לצבא כאשר המדינה, בתודעה שלהם, זרקה אותם ואת ההורים שלהם ואת האחים שלהם מהבית, למה הם ירצו לתרום.

אורלי לוי אבקסיס: אנחנו צריכים לחשוב גם על זה.

איתן כבל: תודה לך.

איתן כבל: אני מבקש מעו"ד אביטל בגין ממשרד המשפטים, ממונה ארצית על מדיניות ציבורית בהנהלת הסיוע המשפטי, בבקשה, ולאחר מכן חבר הכנסת פרופ' יוסי יונה.

<אביטל בגין: אני ממונה ארצית בהנהלת הסיוע המשפטי.

<אביטל בגין: אנחנו חלק ממשרד המשפטים אבל אנחנו לא מייצגים את עמדת המשרד אלא מייצגים את המציאות שמגיעה לפתחנו מהלקוחות שאנחנו מייצגים בהתאם לחוק הסיוע המשפטי.

<אביטל בגין: אנחנו נותנים ייצוג משפטי לאנשים שידם אינה משגת לשכור עורך-דין ומתוקף התפקיד הזה מגיעים אלינו תיקים רבים של הדיור הציבורי.

<אביטל בגין: הנחנו בפני הוועדה נייר שמציף את המציאות שאנחנו נחשפים אליה במאות התיקים שמגיעים אלינו.

<לאה ורון: המסמך הועבר לכל חברי ועדת הכלכלה.

<אביטל בגין: אני שמחה מאוד.

ז'קי לוי: חבל שלא קיבלנו אותו במשרד הבינוי והשיכון, זה היה מכובד יותר.

<אביטל בגין: הדברים שהועברו למשרד הבינוי והשיכון לפני חודשיים – משרד הבינוי והשיכון הביע נכונות מלאה- - -

אורלי לוי אבקסיס: הם הועברו לפקידים ולא הגיעו לדרג הנבחר, לצערנו הרב.

<חגי רזניק: גם לא הצלחנו להיפגש אתכם.

<אביטל בגין: הדברים הועברו למשרד הבינוי והשיכון ונקבעה ישיבה.

<אביטל בגין: משרד הבינוי והשיכון מלכתחילה הביע נכונות מלאה לדון ולנסות לפתור את הדברים שאנחנו מציגים.

<אביטל בגין: אין לנו שום טענה כלפי משרד הבינוי והשיכון.

<אביטל בגין: חשבנו שיש חשיבות רבה להראות את המצב שהפונים אלינו מביאים לפתחנו ואנחנו צריכים להתנהל מולם, הן בשבילם בהיבטים של כבוד האדם שלהם והזכויות שלהם והן בקושי שלנו כסיוע משפטי להגן עליהם כאשר אין בהירות בכל תחום הדיור הציבורי, בקריטריונים, בנהלים, בתשלומים שהמתגוררים צריכים לשלם.

<אביטל בגין: הדברים האלה, בשונה מדברים אחרים שטעונים פתרון של הוספת דירות, הם דברים שאפשר לפתור אותם בשיתוף פעולה.

<אביטל בגין: כאמור, משרד הבינוי והשיכון הביע את נכונותו לשיתוף הפעולה הזה.

איתן כבל: תודה.

איתן כבל: ברשותך, אני רוצה לסכם ולומר, לגבי הזמן הקרוב, אחרי הפגרה, עברתי במהירות על אשר אתם כתבתם.

איתן כבל: אבקש שמשרד הבינוי והשיכון ייתן את ההתייחסות שלו למסמך, אחרי שתראו ותיפגשו ותטפלו בזה, לבעיות שמועלות כאן.

איתן כבל: מופיעים כאן כמה וכמה סעיפים: בעיית שקיפות וקריטריונים – דרך אגב, אני מכיר את הבעיה הזאת עוד מקדמת דנא; זכאות ומיקום בתור – אלה דברים שאני מכיר היטב, זה כאילו דז'ה וו, אני קורא את מה שכתוב כאן

איתן כבל: וממש צפים ועולים מול עיניי הדברים מן העבר; אי-בהירות של הפרמטרים לגבי גובה דמי השכירות לדירה בדיור הציבורי; וכן הלאה וכן הלאה.

אורלי לוי אבקסיס: חשוב ביותר לשים לב לאפליה בין מקבלות מזונות לבין מקבלות הבטחת הכנסה.

אורלי לוי אבקסיס: זה מנציח עוני כי לוחצים על הנשים לוותר על המזונות של הילדים שלהן כדי להיות זכאיות.

אורלי לוי אבקסיס: איך זה עוזר?

איתן כבל: מה שעכשיו דיברנו הוא עולם תוכן בפני עצמו ואינני רוצה שנצא מתוך הדיון המרכזי שעסקנו בו.

דב חנין: זה מסמך סוּפר-חשוב.

דב חנין: יישר כוח.

איתן כבל: אנחנו נקיים דיון על המימוש, לראות איך המשרד מתמודד עם העניינים האלה.

איתן כבל: רק מרפרוף בו אני מרגיש כאילו חזרתי בזמן שנים לאחור בהתעסקות, שחלק מהכללים כתבתי ממש במו ידיי לפני שנים רבות וכמעט שום דבר לא השתנה מאז.

איתן כבל: פרופ' יוסי יונה ולאחר מכן דניאלה חרמון, איילת נחמיאס ורבין ורחל דוידה, רותי לביא, רן מלמד, אלי בוסקילה, אוריה לביא, שרונה יהב, רחמים רסאד, ינאי שעייר ומיטל כהן האחרונה.

איתן כבל: יש לי בקשה, בשעה 16:00 נצטרך לסיים אז אנא, שכל אחד יהיה ממוקד כדי שנשמע את דברי סגן השר ושיהיה סיכום מכובד שלי ושל השר לכל היום החשוב הזה.

איתן כבל: בבקשה.

יוסי יונה: אדוני היושב-ראש, אני רוצה בראש ובראשונה לפנות לאורנה ברביבאי.

יוסי יונה: את לא בררת במילים, וכל הכבוד לך, אז אני גם לא אברור במילים ואגיד לך תודה על כך ששמת קץ לטרור המשפטי שהופעל כנגד הפולשים לכאורה הללו, וגם תודה לאדוני השר וגם לסגן השר על הגיבוי שנתתם לאורנה ברביבאי, על גילוי אומץ ציבורי לומר שהחוק הזה נולד בחטא ועליו לעבור מן העולם.

יוסי יונה: באמת ברכות על האומץ הציבורי הזה.

יוסי יונה: את שמת את האצבע שלך על הבעיה המהותית ביותר, שהיא בעיית הרקע של הנושא שבו אנחנו דנים, וזה הקריטריונים המעוותים הללו, שאין להם שום קשר למציאות אובייקטיבית, אין להם שום קשר לצורך קיים, אלא כולם נובעים מן העובדה שהמלאי הולך ומצטמצם ולכן הקריטריונים הופכים להיות נוקשים יותר וקשוחים יותר.

יוסי יונה: כפי שגם אמרו פה חברי וחברותי, למעשה הקריטריונים הללו מעודדים מצוקה.

יוסי יונה: גברתי, אם יש לך שני ילדים אינך זכאית, תביאי עוד ילד אחד; ואם את מקבלת דמי מזונות אז ותרי על דמי מזונות ואז תהיה זכאית; ואם יהיו לך 4 ילדים, ויהיו המון אנשים עם 4 ילדים, את לא תהיי זכאית אז תביאי לעולם עוד ילד.

יוסי יונה: זה מגוחך, אבסורד, אכזרי, לא הגיוני.

יוסי יונה: את הפתרון כולנו יודעים.

יוסי יונה: אדוני השר, רכשתם 1,000 דירות.

יוסי יונה: על-פי ההערכה כאן אנחנו נדרשים לעוד 150,000 דירות בדיור הציבורי.

יוסי יונה: 150,000 דירות חסרות בדיור הציבורי, אנחנו מדברים על ממדי העוני, וזה, אדוני השר, רק אם אנחנו משווים את שיעורי הדיור הציבורי בישראל למדינות המתקדמות עולם.

יוסי יונה: איך יכול להיות שהמדינה שלנו, שאנחנו גאים בה, שנבנתה על-פי חזון הנביאים, משתרכת לה מאחורי מדינות המערב בתחום הזה, בה בעת שהעושר הכלכלי שלה הולך וגדל?

יוסי יונה: אנחנו מדינה חסונה אך היא מפקירה את השכבות המוחלשות לצד הדרך.

יוסי יונה: זה לא הגיוני, לא מוסרי, גובל בפשע אל מול האוכלוסיות הללו.

יוסי יונה: לכן, אדוני השר, זה עומד לפתחכם.

יוסי יונה: אתה יודע מה גודל המצוקה ומה גודל השבר.

יוסי יונה: לכן נדרשת כאן תוכנית רב-שנתית.

יוסי יונה: אִמרו לנו: כך וכך חסרים, על-פי צורך אובייקטיבי, וכל שנה נוסיף כך וכך דירות כדי להגיע לממוצע של מדינות מתוקנות.

יוסי יונה: אם אין לכם את המרשם הזה, אם אין את המדיניות הזאת הרי שאנחנו גוררים רגליים.

יוסי יונה: בכל שנה זה הופך להיות ריטואל יפה, כמו "יום העוני", "חגיגות".

יוסי יונה: בכל שנה יהיה ריטואל, אנחנו נדבר על הדיור הציבורי ועד כמה גדול הכאב ועד כמה גדולה המצוקה ועוד כהנה וכהנה.

יוסי יונה: אנחנו לא רוצים לקיים בשנה הבאה שוב את "יום הדיור הציבורי".

יוסי יונה: את רוצה?

אורלי לוי אבקסיס: לא, אני רוצה להיפטר מזה כבר היום.

אורלי לוי אבקסיס: זה מעמסה רגשית גדולה מדי.

יוסי יונה: אנחנו רוצים שיהיה סוף ליום הזה.

יוסי יונה: לכן שוב, אדוני השר, אני מודה לך על כך שאתה יושב כאן, וזה גם אומץ לבוא לכאן ולשמוע את הכאב של האנשים, לומר: אני מכיר בכאב הזה ואני נכון.

יוסי יונה: זאת צריכה להיות המוכנות שלך – בענווה אני אומר לך, אדוני השר – לבוא לממשלת ישראל, לראש הממשלה ולהגיד לו: אדוני, אני שר הבינוי והשיכון, אל תפקיע ממני סמכויות, אל תעצור בידי להביא פתרונות לאנשים הללו.

יוסי יונה: זו צריכה להיות העמדה שלך.

אורלי לוי אבקסיס: ביטחון חברתי חשוב לא פחות מביטחון צבאי.

איתן כבל: תודה.

איתן כבל: סגרתי את רשימת הדוברים כי בשעה 16:00 אני חייב לסיים את הדיון.

איתן כבל: דניאלה חרמון מקבוצת דורשי צדק למען דיירי הדיור הציבורי, ולאחר מכן חברת הכנסת איילת נחמיאס ורבין.

איתן כבל: בבקשה.

<דניאלה חרמון: בבית הזה הרבה אנשים אומרים: "גדלתי בדיור ציבורי".

<דניאלה חרמון: אני רוצה להזכיר לכולם שהבית שאתם גדלתם בו בדיור הציבור הוא אותו בית שקיים עד היום.

<דניאלה חרמון: הילדים שלי יגורו באותו בית שקיים כבר 60 או 70 שנים.

<דניאלה חרמון: אז שאף אחד לא ינפנף לנו עם הדגל "גדלתי בדיור ציבורי".

<דניאלה חרמון: גם סבתא שלי בשנות השישים גרה בדיור ציבורי ואחרי 10 שנים היא קנתה בית, אבל אנחנו, הנכדים והנינים שלה, אין לנו יכולת כלכלית לקנות בית ואנחנו מתגלגלים ברחובות ובדיור ציבורי.

<דניאלה חרמון: אז אל תנפנפו לנו בזה שגדלתם בדיור ציבורי.

<דניאלה חרמון: זה דבר ראשון.

<דניאלה חרמון: דבר שני, כפי שחברי הכנסת, אורלי לוי אבקסיס, יוסי יונה ודב חנין מדברים כל יום על דיור ציבורי, גם אתם בבית הזה תדברו כל יום על דיור ציבורי ולא רק ביום שאנחנו צריכים לבחור בכם בקלפי אלא במשך כל השנה.

<דניאלה חרמון: אנחנו צריכים שתדברו על הדיור הציבורי כי אנחנו עניים דור שלישי כבר ואנחנו מגדלים עוד דור רביעי וגם דור חמישי.

<דניאלה חרמון: לזה אתם רוצים להגיע?

<דניאלה חרמון: נקודה נוספת שאני רוצה לדבר עליה, יש דיירים שגרים בדיור הציבורי בחברות המשכנות ויש להם חובות עתק.

<דניאלה חרמון: אדוני, אני מבקשת ממך, תקים ועדה שתבחן את החובות של כל הדיירים שגרים בדיור הציבורי ויש להם חובות והם מקבלים צווי פינוי מן ההוצאה לפועל בגלל החובות הללו.

<דניאלה חרמון: צריך לבחון כיצד הם הגיעו לחובות האלה וצריך לבחון האם ניתן לעשות להם מחיקת חובות כדי להוציא אותם ממעגל העוני.

<דניאלה חרמון: זה דבר שאף אחד לא מדבר עליו, ויש אלפים שגרים בדיור הציבורי וחייבים עשרות אלפי שקלים.

<דניאלה חרמון: אחותי למשל גרה 30 שנים בדיור הציבורי והיא חייבת 150,000 שקלים, היא נכה מאה אחוז ואין לה מאיפה לשלם שכירות והיא עם צו פינוי ביד.

<דניאלה חרמון: דבר אחרון שאני רוצה לומר, ובזה אני מסיימת, בשנתיים האחרונות הייתה מהפכה בדיור הציבורי, יואב גלנט וז'קי לוי עושים עבודה נפלאה.

<דניאלה חרמון: יש לנו קשר איתם, אני כקבוצת מאבק, מיטל כהן ועוד חברים רבים נמצאים איתם בקשר מתמיד.

<דניאלה חרמון: באמת יש לנו אוזן קשבת אצלם.

<דניאלה חרמון: אבל הבעיה היא לא אצלם, הבעיה היא בכם, חברי הכנסת וראש הממשלה.

<דניאלה חרמון: מחר הוא יקנה עוד צוללת, לזה יש כסף, אבל לדיור ציבורי אין כסף.

איילת נחמיאס ורבין: דיור ציבורי בצוללת.

איילת נחמיאס ורבין: .. סתם.

<דניאלה חרמון: בכסף של צוללת אחת אפשר לקנות מיליון דירות.

<שלי ועקנין: בעיית הדיור היא תקציבים.

<שלי ועקנין: כאשר יהיה תקציב יהיה לנו דיור.

<דניאלה חרמון: הבעיה כאן היא של תפיסה, של שינוי חשיבה.

איתן כבל: דניאלה חרמון, דיברת עד עכשיו, היית באמת "תותחית".

איתן כבל: הלוואי וכולם ידברו כמוך באופן ממוקד, גם אם חברי הכנסת יצאו בסוף האשמים על-פי דבריך.

איתן כבל: אני מקבל את זה בהכנעה.

איתן כבל: אני רק אומר לך, חברי כנסת אינם ממשלה.

איתן כבל: רבים טועים בזה, לצערי.

<קריאות: - - -

<קריאה: מי שיש לו קורת גג לא מבין את מי שאין לו קורת גג, זה העניין.

איתן כבל: יקירה, אני לא יכול בגלל זה לאבד את קורת גגי.

איתן כבל: אני עוסק בזה כל חיי.

איתן כבל: סוף-סוף התכנסו כאן סביב השולחן חלק ניכר מן האנשים שעוסקים בזה במשך כל השנה.

איתן כבל: הם לא צריכים ביום שנועד למענכם לשמוע את עצמם.

איתן כבל: אני מנסה לומר שיש חברי כנסת בבית הזה, מן הקואליציה ומן האופוזיציה, מימין ומשמאל, שבאמת עושים את כל אשר לאל ידם, אבל בסוף זה ממשלה.

איתן כבל: לא נפתח כאן את הדיון, לא ניתן פה הסברים איך זה עובד ולמה עובד.

איתן כבל: אנשים כמוכם, שעוסקים בעניין הזה כבר שנים רבות, אמורים לדעת את זה.

איתן כבל: רשות הדיבור לאיילת נחמיאס ורבין ולאחר מכן לרחל דוידה, פעילה חברתית במאבק הדיור הציבורי, בבקשה.

איילת נחמיאס ורבין: אשתדל לדבר בקצרה.

איילת נחמיאס ורבין: יש כאן הרבה סיפורים אישיים, אבל מי שמכיר, אתחיל במחמאה לאלופה במיל' אורנה ברביבאי.

איילת נחמיאס ורבין: אצל נשים לא תמיד מקפידים על התארים, אבל פשוט את באמת אלופה, ומי שמכיר את הסיפור האישי שלך לא מתפלא על העבודה המדהימה שלך, כי הכנָסת רגש במקום שבו לפעמים רואים רק בלוקים, וזה טעות גדולה מאוד.

איילת נחמיאס ורבין: אני שמחה מאוד שהשר הפקיד בידיים הטובות שלך את המשימה הזאת.

אורנה ברביבאי: תודה רבה.

איילת נחמיאס ורבין: לפני שנתיים ביקרתי ב"מפתן אלון" בשכונת התקווה וסיירתי שם בבית-הספר.

איילת נחמיאס ורבין: "מפתן אלון" הוא בית-ספר שנותן הזדמנות שלישית, לפני שהילדים נפלטים ממערכת החינוך.

איילת נחמיאס ורבין: אז פגשתי זוג עיניים.

איילת נחמיאס ורבין: זוג העיניים הזה נמצאת פה, קוראים לה עדי משה.

איילת נחמיאס ורבין: הרבה מאוד אנשים בבית הזה מכירים את הסיפור, חגי רזניק המנכ"ל המסור של משרד הבינוי והשיכון מכיר את הסיפור של עדי משה, של אמא שלה אורית, של אחותה ושל אחיה התאום, שלא נמצא כאן.

איילת נחמיאס ורבין: אני בקשר איתם מאז.

איילת נחמיאס ורבין: כאשר עדי מתכתבת אתי אני ישר יודעת שקרה משהו, היא לא מתכתבת סתם.

איילת נחמיאס ורבין: לעדי, שהיא בת 16, יש כושר מיוחד מאוד לספר את הסיפור האישי שלה.

איילת נחמיאס ורבין: באחת הפעמים עדי כתבה לי: "הם חייבים להבין שאנחנו ילדים שלא עשו רע לאף אחד ושיש לנו זכויות.

איילת נחמיאס ורבין: אז מה אם אנחנו ילדים?

איילת נחמיאס ורבין: אנחנו העתיד של מדינת ישראל.

איילת נחמיאס ורבין: " אין לדעתי הרבה ילדים שגדלים בנסיבות החברתיות הלא פשוטות של משפחת משה ויודעים להגיד לחברת כנסת: "תושיטי לי יד, אני צריכה את היד שלך".

איילת נחמיאס ורבין: מבחינתי עדי היא סיפור של עוד אלפי ילדים במדינת ישראל שנותרים בסופו של דבר בלי שום עורף, כי העורף המשפחתי – אורית היא אמא מדהימה אבל היא גם במצוקה לא קטנה.

איילת נחמיאס ורבין: העורף המשפחתי שלהם כל הזמן רעוע, קרוע.

איילת נחמיאס ורבין: מי שמכיר את הסיפור האישי של חגי רזניק – הוא גם לא פשוט.

איילת נחמיאס ורבין: אי אפשר להישאר עם עין יבשה נוכח הסיפורים האלה.

איילת נחמיאס ורבין: כרגע אנחנו עוסקים בוועדות חקירה ממלכתיות פרלמנטריות.

איילת נחמיאס ורבין: לפעמים יש לי פיתוי להגיד: לדיור הציבורי גם צריך ועדת חקירה ממלכתית.

איילת נחמיאס ורבין: איך הגענו למצב הזה?

איילת נחמיאס ורבין: אבל מכיוון שיש לנו שר שבפעם הראשונה עוסק ביום-יום שלו בדיור הציבורי, ראשית, אני רוצה לברך על המהלך של גיוס מיליארד שקלים לעניין הזה, תמכתי בו גם לפני שנתיים כאשר הוא הובא בפניך וגם עכשיו אני מברכת על המהלך הזה.

איילת נחמיאס ורבין: אבל כפי שאמר יוסי יונה, אנחנו יודעים שזה טיפה בים.

איילת נחמיאס ורבין: צריך לראות איך הבית הזה, איך הממשלה הזאת, שבה אתה מכהן, עוזרים לך לוודא שבסופו של דבר ילדים כמו עדי משה, שאני מאמינה ויודעת שהיא תסיים את לימודיה בבית-הספר וגם תתגייס לצבא, שהיא תדע שביום אחרי המדינה הזאת נמצא פה בשבילה.

איילת נחמיאס ורבין: העורף המשפחתי קרוע אבל שתדע שיש עורף של מדינה ויש עורף של כנסת.

איתן כבל: תודה רבה, איילת, על הדברים המרגשים בנוגע למשפחה.

איתן כבל: רחל דוידה, ולאחר מכן רותי לביא.

<רחל דוידה: שלום.

<רחל דוידה: כבוד הוא קודם כול להיות ביחד עם אורנה ברביבאי, שזכיתי לשבת בוועדה איתה.

<רחל דוידה: ראיתי שיש אישה קשובה שהבינה יפה את כל מה שדיברנו, כל אחד עם בעיותיו.

<רחל דוידה: לגבי עדי משה הילדה – משפחה אנחנו לא בוחרים, אנחנו נולדים לתוך מציאות כלשהי.

<רחל דוידה: המציאות שאנחנו חיים בה זה בעצם המקום שאליו נולדנו.

<רחל דוידה: אני לא בוחרת איפה להיוולד.

<רחל דוידה: משפחה ענייה, חסרת מגורים, נזקקת לדיור ציבורי – זה מקום שבאמת אף אחד לא רוצה להיוולד אליו.

<רחל דוידה: גם אני הייתי רוצה להיות במקום אחר.

<רחל דוידה: זה לא קורה.

<רחל דוידה: יש מציאות, יש נתון, יש מצב עובדתי, ויש התעלמות טוטלית על-ידי 120 חברי כנסת.

<רחל דוידה: אני לא מפנה כאן אצבע מאשימה לאף אחד אבל אני בת 52, בגילי המופלג למדנו פוליטיקה על בוריה, מה זה פוליטיקה ומה זה פוליטיקאים.

<רחל דוידה: אנחנו לא כלי משחק.

<רחל דוידה: אנחנו בני אדם.

<רחל דוידה: כשאנחנו מדברים על דיור, אין ויכוח בכלל שעבור אנשים עניים דיור ציבורי זה קורת הגג שלהם.

<רחל דוידה: אני צריכה להיות מטומטמת כדי לא להבין שזה הדבר הכי נכון.

<רחל דוידה: בלי קורת גג, מה אנחנו אמורים לעשות?

<רחל דוידה: אני לא רוצה ישר לגלוש לסיפור האישי שלי, שאני בהיותי בת 52 פוניתי על-ידי "עמידר" הנכבדה, שהדרכים המושחתות שהם נוקטים הן העוול הכי גדול.

<רחל דוידה: הפינויים – הבנו, החוק מדבר על פינוי, אבל השיטות שלהם, הדרכים ש"עמידר" מפנה אנשים – על זה מישהו צריך לתת את הדין.

<רחל דוידה: אם אתם לא מפקחים על חברות השיכון שאתם ממנים אותן אז אתם זורקים אותנו לכלבים.

<רחל דוידה: החברות המשכנות צריכות שמשרד הבינוי והשיכון יפקח עליהן.

<רחל דוידה: אגיד לכם משהו, אולי תהיו קצת המומים, אבל אני פוניתי לכאורה בהסכמה.

<רחל דוידה: אני פעילה חברתית מתחילת המאבק, התחלתי בבית שלי את המאבק בעניין הדיור הציבורי, התחלתי אותו בדם ודמעות, 10 שנים של משפטים וב"עמידר" לא הצליחו עליי.

<רחל דוידה: מה הם עשו?

<רחל דוידה: הם סגרו עסקה עם בא כוחי ללא ידיעתי, אף אחד לא אמר לי.

<רחל דוידה: התפקיד של "עמידר" לשאול אותי: "גברת, את מסכימה להתפנות בהסכמה?

<רחל דוידה: " אף אחד לא שאל אותי.

<רחל דוידה: הגעתי לדיון, עשו לי סיבוב ולא שמתי לב, כי אני באה באמונה, סומכת על עורך-דין.

<רחל דוידה: כך עושה "עמידר"?

<רחל דוידה: זה דבר שאין לשתוק עליו.

<רחל דוידה: השר גלנט, פניתי אליך.

<רחל דוידה: אני מכבדת את כל מה שאתה עושה, אני יודעת שהעשייה שלך מבורכת.

<רחל דוידה: פניתי אליך אישית.

<רחל דוידה: אני מיבנה.

<רחל דוידה: ראש העירייה שלי פנה אליך אישית.

<רחל דוידה: אתם לא פונים ל"עמידר" בשאלה איך הם הוציאו הסכמה לכאורה.

<רחל דוידה: אני לא הסכמתי.

<רחל דוידה: הם הוציאו הסכמה לפינוי, ואני שם משנת 1967 ועדיין לא מוותרת לכם, תדעו את זה, אני עדיין לא נחה.

<רות מנע: תספרי להם איפה את היום.

<רחל דוידה: לא רק שהם לקחו את הבית, לכאורה בהסכמה, הם גם השאירו אותי עם חוב של 150,000 שקל.

<רחל דוידה: אני אדם שפוי, אני עוד שומרת על הנפש שלי.

<רחל דוידה: אחרת, אני לא יודעת מה אתם הייתם עושים במקומי.

<רחל דוידה: אני 5 שנים אחרי פינוי ואני עוד על הרגליים.

<רחל דוידה: אני אשאר על הרגליים, ואני לא שותקת להם, ואני נאבקת עם כל האנשים האלה ולא נחה לרגע.

<רחל דוידה: אתם פה, התפקיד שלכם, כולכם ביחד ולחוד, הוא לשרת אותנו.

<רחל דוידה: אני לא צריכה עכשיו ללכת לקלפי ולהצביע למפלגה מסוימת.

<רחל דוידה: אני צריכה שתשרתו את הילדים האלה, שמחר לא יישארו עניים וייזרקו לרחובות, והם נמצאים ברחובות.

<שלי ועקנין: אנחנו פה בשביל הילדים שלנו.

<רחל דוידה: נכנסתי לסיפור שלי כי זה מכעיס אותי.

<רחל דוידה: כפי שזה מקומם אותי – זה משאיר אותי "על אש" כל הזמן אתכם, עם משרד הבינוי והשיכון, ו"עמידר" בראשם.

<רחל דוידה: שמישהו פה יבדוק את האנשים שניהלו את "עמידר" במשך 50-60 שנים, מה עם עשו עד היום.

<רחל דוידה: מישהו בודק אותם?

<רחל דוידה: איך הם זורקים אנשים?

<רחל דוידה: מה זה שאתם מפנים אנשים?

<רחל דוידה: מה "הבולשיט" הזה?

<רחל דוידה: אתה יודע למה הם מפנים אנשים, השר גלנט?

<רחל דוידה: כי אין דירות פנויות.

<רחל דוידה: הם זורקים אותי ומכניסים לדירה עני אחר.

<רחל דוידה: מה האיוולת הזאת?

<רחל דוידה: מה הטמטום הזה?

<רחל דוידה: מה הרוע הזה?

<רחל דוידה: אתם לא יכולים לבנות?

<רחל דוידה: סבבה, תגידו לאנשים שאין דיור עד שנבנה.

<רחל דוידה: אל תזרקו אחד ותכניסו אחר.

<רחל דוידה: פתרון של מי זה?

<רחל דוידה: פתרון של המערכת?

<רחל דוידה: בנושא הפינויים, אני מודה לכבוד השר שעצר אותם.

<רחל דוידה: זה נכון עוד מאתמול.

<רחל דוידה: באשר לנושא הקריטריונים – תחשבו קצת בהיגיון, היגיון הוא דבר בריא, היגיון הוא שפיות.

איתן כבל: נערוך דיון נפרד על הקריטריונים.

איתן כבל: אמרתי כבר שנקיים דיון.

איתן כבל: תודה על הדברים שלך שיצאו מן הלב.

איתן כבל: אני מכיר אותך כבר תקופה ואני מקווה שבעזרת-השם סוף-סוף העניין שלך יגיע לפתרונו הטוב.

<רחל דוידה: אני לא "רצה" על העניין שלי.

איתן כבל: גברתי, אני יודע שאת מובילה קבוצה.

<רחל דוידה: אני לא מובילה כלום.

איתן כבל: תודה.

איתן כבל: רותי לביא מפורום הדיור הציבורי, ולאחר מכן רן מלמד.

<רותי לביא: "במרבית המקרים הפינויים מדירות הדיור הציבורי משמשות כסנקציה.

<רותי לביא: הפינוי בפועל אינו משמש צעד לגבייה אלא כענישה.

<רותי לביא: " זה ציטוט מאותו דוח, ומי שמכיר אותי יודע שאני לא ממהרת לשבח בדרך כלל, שבאמת סוף-סוף משרד הבינוי והשיכון עשה משהו נכון בתכלית, צודק בתכלית.

<רותי לביא: אם לא ייושמו מסקנות הדוח הזה יהיה בכך עוול עצום.

<רותי לביא: רוב האנשים שצברו חובות, גם על-פי הדוח, צברו אותם לא בגלל שהם בטלנים ולא בגלל שהם עבריינים, אלא מפני שלא יכלו לשלם את שכר הדירה.

<רותי לביא: אני מכירה אישה שהוטרדה מינית ומי שהטריד אותה אמר לה: "אדאג שתצברי חוב ותעופי מן הדירה".

<רותי לביא: היא ביקשה לשלם חלק משכר הדירה שלה, כי היא לא יכלה לשלם את הכול, אך לא אפשרו לה ולכן יש לה חוב.

<רותי לביא: ברוך-השם הפינויים מושעים אבל החרב עדיין מונחת מעל הראש.

<רותי לביא: צריך לבטל את הכלי הזה.

<רותי לביא: ההערכה שלי, אני חייבת להגיד, היא לא רק לוועדה וליושבת-הראש שלה, ובאמת כל מילה שכתובה בדוח משקלה זהב, אלא לכל מי שנלחמו בכל 10 השנים האחרונות, ואף לפני כן, בדמם, בזיעתם ובנפשם נגד הפינויים, אחת מהן היא רחל דוידה, פעילים ודיירים שעשו מלחמה נואשת וזעקה אחת: לא אנחנו העבריינים.

<רותי לביא: לא ייתכן שממשלה גדולה וחזקה תדרוש מן החלשים ביותר לשלם את המחיר שהיא עצמה מסרבת לשלם.

<רותי לביא: מי שמימשה את זכותה ותיקנה את העוול ונכנסה לדירה ריקה איננה עבריינית.

<רותי לביא: עבריין הוא מי שמנסה להשליך אותה לרחוב, עבריין הוא מי שמונע תקציב מן הדיור הציבורי, הוא העבריין, כי לו יש את הכוח לתת תקציב ולאפשר בנייה של דירות, שתאפשר את הרחבת הקריטריונים ותאפשר עוד דבר שהוא כהמלצת הדוח, בדיקה מחודשת של קביעת גובה שכר הדירה, וכך גם לגבי מי שמכונים בנים ממשיכים.

איתן כבל: תודה.

איתן כבל: אני רוצה להספיק, שכולם ידברו, והדברים כבר חוזרים על עצמם.

איתן כבל: זה חשוב, בבקשה.

<רותי לביא: בנים ממשיכים אין רק בדיור הציבורי.

<רותי לביא: במקומות אחרים מכירים בזכותם כבנים ממשיכים.

<רותי לביא: על-פי כל עיקרון של צדק חלוקתי מן הראוי שגם לדיירי הדיור הציבורי, שלא קיבלו קרקע של המדינה אלא דירה עלובה, ותסלחו לי, מוזנחת ומתפוררת, שתהיה להם הזכות לפחות להעביר לילדיהם, ולו בתנאי שכירות, כי הדיור הציבורי הוא בתנאי שכירות, את הדירה שבה גדלו מילדותם.

<רותי לביא: אני חוזרת ואומרת שוב, אם משרד הבינוי והשיכון יישם ויעגן את מסקנות הדוח, לדעתי – ויש לי גם הרבה מאבקים עם משרד הבינוי והשיכון – הוא יעשה מהלך היסטורי ראוי וחיוני.

איתן כבל: תודה.

איתן כבל: קודם כול, יישר כוח על הדברים, אבל אני רוצה לומר גם שיש לך עברית מדהימה.

איתן כבל: גם השר וגם אני התרשמנו מכך.

איתן כבל: זה מצרך שלא מצוי במחוזותינו.

איתן כבל: אני מבקש מאוד, כבר קיבלתי פנייה ממנכ"ל הכנסת, בשעה 16:00 אנחנו חייבים לסיים את הישיבה.

איתן כבל: משום מה בהנהלת הכנסת לא מאשרים הארכת ישיבות של ועדה, אז בבקשה, מי שרשום פה ידבר ממש בקצרה.

<רן מלמד: תודה.

<רן מלמד: אני רוצה להתחיל במילים קצרות של תודה, בדומה למה שדניאלה חרמון אמרה, לאנשי משרד הבינוי והשיכון, שבאמת עשו מהפכה בשנתיים האחרונות.

<רן מלמד: ברשותך, השר גלנט וסגן השר לוי, לא רק עליכם אני מדבר ולא רק על חגי רזניק אלא על האנשים שעובדים באמת בשטח, רונן כהן ורות מנע וכל הצוות שלהם, שאני מניח שהיום היה להם לא קל.

<רן מלמד: בעמותת "ידיד" טיפלנו בשנה האחרונה, בשנת 2016, ב-3,000 מקרים שנוגעים לדיור ציבורי.

<רן מלמד: אני חייב להגיד לכם שאם לא האנשים האלה חלק גדול מאוד מן הפתרונות שהשגנו פשוט לא היו קיימים.

<רן מלמד: אז יש פתרונות, והם מתקיימים, ותודה.

<רן מלמד: חשוב לציין שמהלך שהתחלנו, ומשרד הבינוי והשיכון תפס אותו בשתי ידיו והרים אותו בשנה שעברה, הוא סגירת הפער של אנשים שמחכים יותר מ-8 שנים לדירות בדיור הציבורי.

<רן מלמד: הפער הזה הולך ומצטמצם במהירות הבזק.

<רן מלמד: אני חושב שיש פה בשורה.

<רן מלמד: אני רוצה להגיד תודה לאורנה ברביבאי על הוועדה שיצא לי להופיע בפניה.

אורנה ברביבאי: תודה לך.

<רן מלמד: אגיד בדקה וחצי כמה נקודות שאני חושב שצריך לשים אליהן לב.

<רן מלמד: אני חושב שהמשרד צריך לפעול בדרך של יצירת סל שיקום, או סל מענים ורסטילי וגמיש שמתאים לסוגים שונים של דיירים בדיור הציבורי וזכאים בדיור הציבורי.

<רן מלמד: צריך לזכור שיש לנו אוכלוסייה שכמעט לא מדברים עליה, של כ-150,000 אנשים שלא זכאים לדיור ציבורי אבל הם לא מסוגלים לשכור לעצמם דירות והם מקבלים סיוע בשכר דירה.

<רן מלמד: הסיוע הזה לא מספיק גבוה והם נקלעים למצוקה חוזרת ונשנית שצריך לטפל בה.

<רן מלמד: העלו פה את נושא שינוי הקריטריונים לעניין דייר ממשיך, שהוא קריטי בעיני, אדוני.

<רן מלמד: שני משפטים אחרונים.

<רן מלמד: נדרשת ערבות מדינה לאנשים ששוכרים דירות ומקבלים סיוע ממשרד הבינוי והשיכון.

<רן מלמד: אם לא יקבלו ערבות מן המדינה לא יוכלו לספק ביטחונות.

<רן מלמד: ודבר אחרון, הקמה של גוף ממשלתי מתכלל שידאג לרכז את כל המשאבים ואת כל האמצעים מכל משרדי הממשלה כדי לטפל בדיירי הדיור הציבורי ושיטפל בתמיכה תעסוקתית, חברתית, ביטחון תזונתי וכן הלאה.

<רן מלמד: תודה.

איתן כבל: תודה, רן מלמד, חברי היקר.

איתן כבל: אלי בוסקילה, מטפל בנכים, בבקשה, ממש בקצרה.

<אלי בוסקילה: כפי שכתבתי בפתק, אני כאן הפה של נכים.

<טטיאנה קודוצ'קין: נכים על כיסא גלגלים, כי אחרים הם נכים שקופים.

<אלי בוסקילה: נכים שנאלצים להמתין לדירה.

<אלי בוסקילה: רבותי, אני ממתין 10 שנים לבית.

<אלי בוסקילה: אני רואה בזה פשע של ממשלות ישראל לדורותיהן.

<אלי בוסקילה: אין לי טענות לשר גלנט.

<אלי בוסקילה: דיברנו קצת בחוץ לפני הישיבה.

<אלי בוסקילה: יש רצון.

<אלי בוסקילה: זה צריך להיות בר-ביצוע.

<אלי בוסקילה: לא ייתכן שנכים ימתינו כל-כך הרבה זמן לדיור ציבורי.

<אלי בוסקילה: לא ייתכן שיחליטו להקשיח את הקריטריונים ולהגיד: זה על כיסא כזה וזה על כיסא כזה, זה זכאי לדירת נ"ר וזה לא זכאי לדירת נ"ר בגלל שאחד כן מרותק לכיסא חשמלי והאחר לא מרותק לכיסא חשמלי.

<טטיאנה קודוצ'קין: ומי שיושב על כיסא כזה לא זכאי בכלל.

<טטיאנה קודוצ'קין: טוענים שיש נכים יותר קשים שיושבים על כיסא גלגלים.

איתן כבל: גברתי, בבקשה, אין לנו זמן רב, אני רוצה לאפשר לאנשים לדבר.

<טטיאנה קודוצ'קין: אבל שהוא יגיד שיש פה אפליה מוכתבת.

איתן כבל: גברתי, אני מבין, אבל כל אחד בא עם המצוקות שהוא מתאר מעצמו, זה הכול.

איתן כבל: הוא לא מנסה לדבר עכשיו בשם כל המצוקות.

איתן כבל: הוא מתאר את המצוקה של עצמו, וזה לגיטימי, זה זכותו.

<טטיאנה קודוצ'קין: אני מבקשת שאחר-כך תאפשר לי לומר מילה.

<אלי בוסקילה: להיות נכה במדינת ישראל, חברי הכנסת ושרים נכבדים, זה כבר גזרה משמים וזה קשה מאוד, קשה מאוד, כי גם ככה מתעללים בנו עם קצבאות המוות, קצבה של 2,342 שקל, שממשלת ישראל לא מעוניינת להעלות לנו אותה.

<אלי בוסקילה: איך, ריבונו של עולם, מה אני עושה כשהבת שלי מגיעה לגיל 21?

<אלי בוסקילה: הסיוע לא נכנס ובעל הבית מאיים לזרוק אותי מן הבית.

<אלי בוסקילה: אני מראה פה פתק שקיבלתי מן העוזרת הנכבדה, ואני מודה לה על כך, קיבלתי פתק שהרגיע לי קצת את הנפש.

<אלי בוסקילה: בעל הבית אמר לי: "עוד פעם הכסף לא ייכנס לבנק אוציא אותך מן הבית, אתה לא דייר רווחי, אתה מסכן לי את ההכנסה.

<אלי בוסקילה: " אני רוצה בבקשה שנכים יקבלו דיור ציבורי, דירות נ"ר.

<אלי בוסקילה: 100 מיליון שקלים ששר האוצר הקציב, זה כסף שלנו הנכים.

<אלי בוסקילה: תנו לנו אותו, בבקשה.

<אלי בוסקילה: אני מתחנן פה על נפשי.

<אלי בוסקילה: אני לא רוצה להיות הומלס.

<אלי בוסקילה: אחרי 10 שנים – די, הגיע הזמן.

<אלי בוסקילה: השר גלנט, אני פונה אליך אישית ומתחנן אליך.

<אלי בוסקילה: אני כבר 10 שנים סובל.

<אלי בוסקילה: אני מתחנן בפניך, השר גלנט, תן לי בית.

<אלי בוסקילה: הבת שלי נתנה שנה מהחיים שלה ל"כנפיים של קרמבו", היא תתגייס באוגוסט לצבא, היא תורמת למדינה.

<אלי בוסקילה: תן לי ולבת שלי קורת גג.

<אלי בוסקילה: תודה רבה.

איתן כבל: תודה, באמת דברים שבאים מן הלב ונכנסים ללב.

<חרמונה בידרמן: אני רוצה להגיד דבר אחד, שתי מילים.

<חרמונה בידרמן: לשר הבינוי והשיכון ולכל עובדי "עמידר" ולכל הנבחרים היקרים, לגברת אורלי לוי אבקסיס, שעושים מאמצים כבירים, חשוב שזה לא יהיה יום אחד בשנה.

<חרמונה בידרמן: הדברים זועקים פה לשמים.

<חרמונה בידרמן: תחשבו על זה.

איתן כבל: תודה.

איתן כבל: שרונה יהב, בעלת צו פינוי, בבקשה, ממש בקצרה.

איתן כבל: אני לא רוצה לקטוע פה את הדיון.

<שרונה יהב: סליחה על הציניות אבל אני מוגדרת כפולשת בבית שאני גרה בו עם אמא שלי כמעט 40 שנים.

<שרונה יהב: אני מקריית ביאליק.

<שרונה יהב: אמא שלי נפטרה די במפתיע בגיל 55 ממחלת סרטן.

<שרונה יהב: יש לי ילדה קטנה שהיא כיום בת 8 וחצי.

<שרונה יהב: עברתי עם אמא שלי שבעה מדורי גיהינום בטיפול נמרץ עם הילדה שלי.

<שרונה יהב: אין לי אחים ואחיות, אין לי משפחה.

<שרונה יהב: רק אני והיא נשארנו לבד.

<שרונה יהב: לאור הרקע הקשה שממנו הגעתי ומכיוון שאין לי תמיכה של קרובי משפחה, כי פשוט אינם עוד בחיים, המשפחה היחידה שיש לי היא ליאור הקטנה.

<שרונה יהב: אני נמצאת בחובות, בהליך של פשיטת רגל, עם חשבון בנק מוגבל ומעוקל, בלי ביטחונות, בלי ערבים, בלי צ'קים או כרטיס אשראי, ונכון להיום גם כמעט בלי הכנסה.

<שרונה יהב: מצבי הנפשי והבריאותי התדרדר מאוד בשנה האחרונה עקב כל האיום שמרחף מעלי, מהפחד והאימה.

<שרונה יהב: הגשתי בקשה לנכות כללית, למרות שאני לא רוצה להיות נכה.

<שרונה יהב: זמן רב מאוד חיכיתי עם זה ופשוט הגעתי למצב שאי אפשר כי הבנתי שבלי זה כנראה לא אוכל להמשיך להיות בבית.

<שרונה יהב: הדירה שבה אנחנו גרות נמצאת בשכונת מצוקה, בביאליק דרום, בקומה רביעית בלי מעלית, בבניין שנבנה בשנות החמישים.

<שרונה יהב: הדירה ישנה וקצת מתפרקת, אבל זה הבית שלנו.

<שרונה יהב: אין לנו לאן ללכת.

<שרונה יהב: זה המקום הבטוח והמוכר והאהוב שלנו, שממנו אנחנו שואבות את הנחמה שעוד נשארה לנו, בו מתגוררים אתנו גם בעלי החיים שגידלנו עם אמא.

<שרונה יהב: החברים, בית-הספר והמסגרות של הבת שלי ליאורי – איך אפשר לעקור ילדה קטנה מהסביבה המוכרת והתומכת שלה ולהפוך אותה ואותי לדיירות רחוב?

<שרונה יהב: אם יפנו אותנו זה בדיוק מה שיקרה לנו.

איתן כבל: תודה, שרונה.

איתן כבל: אני חייב לחתוך את הדברים הקשים שלך, שנכנסים אל הלב.

איתן כבל: אני מבקש מהמשרד שייתן לנו התייחסות למקרה של שרונה יהב.

איתן כבל: אני מקווה שהמשרד ידע לתת לך מענה.

<שרונה יהב: רק עוד משפט קצר.

<שרונה יהב: אני מודה מאוד לשר יואב גלנט, שאני יודעת שהוא ממש בן אדם טוב ומרוב שהוא טוב הוא מנסה להביא לשינוי בעת האחרונה.

<שרונה יהב: אני מקווה שהוא יישאר בתפקיד ושלא ידירו אותו רק משום שהוא באמת מנסה לעשות טוב.

<שרונה יהב: לאורנה ברביבאי, שהמסקנות שהיא הביאה מהוועדה שלה אני מקווה מאוד שיממשו אותן, זה חשוב לנו מאוד.

<שרונה יהב: אנחנו תולים בכם המון תקוות.

איתן כבל: תודה.

איתן כבל: רחמים רסאד, בבקשה, ממש בקצרה.

<רחמים רסאד: אני בן 50, גרוש.

<רחמים רסאד: שירתי בצבא, במסתערבים.

<רחמים רסאד: אתם יודעים שלגרושים לוקחים את הילדים.

<רחמים רסאד: אז יש קריטריונים.

<רחמים רסאד: אומרים לך: 3 ילדים – תקבל דיור וסיוע.

<רחמים רסאד: לאבות הגרושים אין בכלל שום סיכוי.

<רחמים רסאד: אני מדבר על הגברים שלוקחים להם את הילדים.

<רחמים רסאד: ואז אתה ניגש ל"עמידר" ואומרים לך: "אין לך זה, אין לך פה, אין לך שם, לא יודעים מה תעשה, לך לרחוב.

<רחמים רסאד: " אני פולש.

<רחמים רסאד: זו פעם שלישית שאני פולש.

<רחמים רסאד: עכשיו אומרים לי: "צא מן הבית, אין לך זכויות, מי אתה בכלל?

<רחמים רסאד: " עשיתי צבא, שירתי, אני תושב חוזר מאוסטרליה.

<רחמים רסאד: מה העניינים?

<רחמים רסאד: מה קורה?

<רחמים רסאד: אין לי ילדים שצריכים לבוא לבקר אותי?

<רחמים רסאד: אני גר בבית של 20 מטרים מרובעים כבר 4 שנים, פעם שלישית פולש.

<רחמים רסאד: הנה פרוטוקול, רוצים להוציא אותי בדצמבר.

<רחמים רסאד: מה קורה אתנו, האבות הגרושים?

<רחמים רסאד: לקחו לך את הילדים, לא נותנים לך קורת גג, אין לך עבודה, אתה בן 50, אף אחד לא מקבל אותך.

<רחמים רסאד: מה קורה?

איתן כבל: תודה.

איתן כבל: ינאי שעייר, בן ממשיך, בבקשה, ממש בקצרה.

<ינאי שעייר: אני בן ממשיך בדירה בשמואל הנביא בירושלים.

<ינאי שעייר: כבר 40 שנים אנחנו נמצאים באותו מקום.

<ינאי שעייר: אמא שלי הלכה לבית אבות לפני 5 שנים.

<ינאי שעייר: אני חד-הורי עם 3 ילדים.

<ינאי שעייר: אני לא פולש ולא כלום.

<ינאי שעייר: אני ממשיך לגור בדירה הזאת.

<ינאי שעייר: בית-המשפט קבע שדייר ממשיך – את זה אורנה ברביבאי לא הזכירה – לא מספיקה הזכאות שלו אלא צריך שיהיה זכאי ציבורי לפי הקריטריונים שלהם.

<ינאי שעייר: מה הקריטריונים שלהם?

<ינאי שעייר: ששלושת הילדים שלי יחיו אתי, יגורו אתי.

<ינאי שעייר: בשבוע שעבר בא חוקר ממשרד הבינוי והשיכון, ראה ששני ילדים שלי ישנים והעיר אותם.

<ינאי שעייר: זה לא משנה, אבל זה לא מספיק מבחינת הקריטריונים, שצריך לשנות, שמי שהוא חד-הורי צריך שישנו אצלו כל הילדים.

<ינאי שעייר: אני דייר ממשיך ואנחנו גרים באותה דירה.

<ינאי שעייר: כפי שאמרו קודמיי, אנחנו נקראים "פולשים" רק בגלל הקריטריונים של "עמידר", מכיוון שלא נמצאים אצלי הילדים באופן קבוע.

<קריאה: לפי הקריטריונים לא מגיע לך עורך-דין.

איתן כבל: תודה.

איתן כבל: אני רוצה רק לתקן תיקון אחד שצריך לדעת.

איתן כבל: לא "עמידר" ולא החברות המשכנות קובעות את הכללים.

איתן כבל: הכללים נקבעים על-ידי משרד הבינוי והשיכון.

איתן כבל: זאת טעות נפוצה.

איתן כבל: "עמידר" וכל החברות המשכנות – זה סיפור בפני עצמו.

<רחל דוידה: אתה מכיר את הביטוי: פה עשינו את העבודה.

<רחל דוידה: מתייחסים אלינו כמו אל אשפה.

איתן כבל: לא, חס וחלילה, אני לא רוצה להשוות.

איתן כבל: גברתי, אמרת דברים מן הלב שנכנסו אל הלב.

איתן כבל: בואי לא נלך למקומות אחרים.

איתן כבל: מיטל כהן, בבקשה.

<מיטל כהן: שלום לכם.

<מיטל כהן: אני עברתי 56 דירות בחיי.

<מיטל כהן: אני ילדה להורים מחוסרי דיור, גדלתי והפכתי למחוסרת דיור בעצמי, הילדים שלי בגילאים 23 ו-21 כנראה גם יהיו מחוסרי דיור כי אין לי בית לתת להם.

<מיטל כהן: מה שהכי מפריע לי כדיירת זה המגורים בדירה מעופשת.

<מיטל כהן: פעם הייתי דיירת "עמידר", עכשיו אני דיירת "חלמיש".

<מיטל כהן: אני יכולה להגיד לכם, זה מין שיטה כזאת ולא משנה מה.

<מיטל כהן: כנראה יש מדיניות כזאת, לתת לנו לגור בדירות מעופשות.

<מיטל כהן: והדבר השני, יש מדיניות לגרום לדיירים לצבור חובות.

<מיטל כהן: זה קרה לי בשתי החברות המאכלסות, זה סוד של שיטה לדעתי, כי עברתי את זה, אז זה שיטה.

<מיטל כהן: זה הולך כך: בחברה המאכלסת מתקיימת כל הזמן ועדה שבוחנת אם אתה זכאי להנחה בשכירות סוציאלית או לא בשכירות סוציאלית.

<מיטל כהן: אתה מגיש להם את כל המסמכים.

<מיטל כהן: אם הם פסקו בעדך – יופי.

<מיטל כהן: הם לא שולחים לך מה פסקו ומה עשו.

<מיטל כהן: הוועדות האלה מתקיימות בלעדינו.

<מיטל כהן: ואז לפי ההחלטות שלהן, שהן שומרות לעצמן, אתה מקבל את שוברי התשלום לדירה.

<מיטל כהן: המשכתי לשלם כרגיל את שכר הדירה שנפסק לי ופתאום אחרי כמה חודשים הודיעו לי שאני חייבת 17,000 שקל.

<מיטל כהן: שאלתי: על מה אני חייבת 17,000 שקל אם אני משלמת כל הזמן את שכר הדירה שלי?

<מיטל כהן: אני האחרונה שתרצה לצבור חובות בדירה שלי כי אני רוצה להישאר בבית, אחרת אני יודעת שיעשו לי פינוי.

<מיטל כהן: את הסכומים הקטנים האלה של 200, 170, 300 שקל כל אחד יכול לשלם.

<מיטל כהן: כאן קורה דבר אחר – הם מקפיצים לך את שכר הדירה ל-2,300 שקל, ל-3,000 שקל עבור כל חודש של תקופת ההמתנה להארכה של ההחלטה על שכר הדירה שלך והם לא מוחקים את זה, משאירים את זה.

<מיטל כהן: עד היום, אני 5 שנים בדירת "חלמיש", נשאר לי חוב שאני חייבת על ההנחה שלא רצו לעשות לי, ואני זכאית, הרי בחיים לא שילמתי יותר מ-200 שקל על שכר הדירה, אבל הם החליטו שבאחד החודשים הייתי חייבת להם 2,400 או 2,300 שקל.

<מיטל כהן: זה היה 17,000 שקל, הורדתי את זה ל-5,000 שקל.

<מיטל כהן: משרד הבינוי והשיכון נתן בידי מסמך שאני חייבת רק 800 שקל, אבל זה לא מספק את החברה המאכלסת, ממשיכים עדיין לאיים עליי שאולי יוציאו לי צו פינוי בשלב כלשהו.

<מיטל כהן: מקפיצים כך את המחיר פתאום.

<שלי ועקנין: הקפיצו לי את המחיר מ-100 שקלים ל-1,340 שקלים.

איתן כבל: תודה.

איתן כבל: השר פה וסגן השר והצוות המקצועי יושב ושומע.

איתן כבל: רותם שחר, בבקשה.

<רותם שחר: שלום.

<רותם שחר: אני בת יחידה, אמא שלי אם חד-הורית.

<רותם שחר: היא גידלה אותי לבד עם חובות לא פשוטים.

<רותם שחר: אנחנו גרים בבאר-שבע.

<רותם שחר: ריח של קרטונים הוא ריח שכולם פה מכירים, אני בטוחה בזה, לעבור דירה כאשר כל הזמן הבית ארוז, לדירות חדר.

<רותם שחר: אי אפשר להמשיך בלימודים, קשה מאוד פשוט להמשיך כך.

<רותם שחר: אני מדברת בתור הדור השני שממשיך את המצוקה.

<רותם שחר: הכי קשה זה הסדר שהדברים אמורים להתקיים בו.

<רותם שחר: אמא שלי מקבלת עזרה בשכר דירה והמון שנים ממתינה לדירה, כאשר בשביל לשכור דירות כל הזמן צריך צ'קים, צריך חשבונות.

<רותם שחר: אנשים שיש להם חובות ואין שום גורם שעוזר להם להיפטר מהחובות האלה, כי זה לרוב חובות מכל מיני רשויות למיניהן ולא מצליחים להיפטר מהחובות האלה, בסופו של דבר זה מביא לכך שהחשבון שלהם מעוקל ולא מאפשר להם בכלל לשכור דירה, בלי שום קשר לדירות "עמידר" שהם יכולים לקבל.

<רותם שחר: עוד דבר נוסף שכבר נאמר כאן המון ואני חייבת להעלות שוב, הקריטריונים, כלומר התקציבים שמקבלים לדיור הציבורי, ובהתאם לזה נקבעים הקריטריונים, ולא להיפך כפי שצריך להיות.

<רותם שחר: זה יוצר מצב שנשים וגברים, זכאי הדיור הציבורי מביאים את עצמם למצב נמוך כדי להתאים לקריטריונים וזה משמר את מצב העוני, ואז הם עובדים בעבודות "בשחור".

איתן כבל: מנציחים את המצב.

<רותם שחר: מנציחים את מעגל העוני.

איתן כבל: תודה.

איתן כבל: את מקסימה.

איתן כבל: גם הצד הזה היה חשוב שיובא.

איתן כבל: אולי הוא מבטא יותר מכל דבר אחר את החולשה, איך זה עובר מדור לדור.

איתן כבל: לא סתם פתחתי ואמרתי שיש דור שני ושלישי, ולצערי אף יותר, שנמצאים בתוך המצוקה הזו.

איתן כבל: סגן השר ז'קי לוי, בבקשה, תאמר כמה מילים.

ז'קי לוי: כבוד השר, אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, הפורום, האנשים מארגוני החברה, תרשו לי קודם כול להגיד דבר אחד, על האומץ של השר להקים את ועדת ברביבאי.

ז'קי לוי: אמרת את הדבר שכולנו חושבים ולאף אחד לא היה אומץ לכתוב ולהפוך את זה לתוכנית עבודה.

ז'קי לוי: כל הכבוד.

ז'קי לוי: בימינו לא קל למצוא אנשים עם אומץ.

ז'קי לוי: הייתי ברגעים הקשים כשהשר קיבל החלטה והיועץ המשפטי אמר לו שהוא עושה עברה והזהיר אותנו שאנחנו עוברים על החוק, והשר לקח את האחריות, עם החוק, ולא היה מוכן לעשות פינויים.

ז'קי לוי: גם זה אומץ.

ז'קי לוי: אני יכול להגיד לכם פה, היה לי יום קשה.

ז'קי לוי: לא היה חסר הרבה שגם אנחנו נבכה.

ז'קי לוי: אני אומר פה דברים גלויים.

ז'קי לוי: זה נוגע ללב.

ז'קי לוי: יש שר שלקח את נושא השיכון והפך את הדיור הציבורי לראש המערכה שלנו ומינה אותי כאחראי על הדיור הציבורי.

ז'קי לוי: לקחנו את המנכ"ל הכי מזוהה עם הבעיה, שהוא אתנו בפנים, ואנחנו מתמודדים.

ז'קי לוי: אני יכול להבטיח לכם דבר אחד – היום אנחנו מקבלים כוחות להתמודד יותר מאשר התמודדנו עד עכשיו, אתם נותנים לנו את הכוח.

ז'קי לוי: צריך לזכור שיש פה מחדל רב-שנים.

ז'קי לוי: זה בעיה לאומית, לא בעיה שיכולה להיפתר פה סביב השולחן.

ז'קי לוי: דב חנין אמר נכון, זה רק בהחלטת ממשלה והחלטת שר.

ז'קי לוי: צריך לקחת את זה כפרויקט לאומי.

ז'קי לוי: אנחנו פועלים מאחורי הקלעים עם משרד האוצר.

ז'קי לוי: יושבים פה החבר'ה של משרד האוצר שיודעים.

ז'קי לוי: העלינו מספר רעיונות.

ז'קי לוי: אנחנו מתמודדים, לא עם הבעיה של סגירת הפער.

ז'קי לוי: יש 160,000, ואל תיטעו, זה לא 2,500 ממתינים אלא 160,000 משפחות שאנחנו משתתפים בשכר הדירה שלהן.

ז'קי לוי: אז אנחנו משתתפים בשכירות אבל אנחנו לא פותרים את הבעיה, זה רק מציף את הבעיה המערכתית.

ז'קי לוי: יש פה שר שלא רק נרתם ולקח את זה על עצמו אלא ביחד עם שר האוצר, שמבין את הבעיה, דנו ודיברנו עליה, פעם ולתמיד לפתור את הסוגיה.

ז'קי לוי: זה משימה לאומית וחברתית ממדרגה ראשונה.

ז'קי לוי: אנחנו משחקים בפצצת זמן חברתית.

ז'קי לוי: זה לא מאבק על לוקסוס.

ז'קי לוי: זה מאבק על קיום, איך אנחנו רוצים לראות את הדור הבא, איך אנחנו רוצים לראות את הילדים הבאים.

ז'קי לוי: עוד דור מצוקה?

ז'קי לוי: נכון אמרה אורלי לוי, שצריך לעשות חיבור עם משרד הרווחה, חיבור מערכתי.

ז'קי לוי: אנחנו צריכים להיפגש, ואמרנו את זה גם היום.

ז'קי לוי: אני מודיע לך, אדוני היושב-ראש, כאשר אמרת שאתה רואה את הקריטריונים שהיו בזמנך – זה לבושתנו.

ז'קי לוי: אני אומר לך גם עכשיו, דיברנו על זה בוועדה הקודמת, גם השר, גם המנכ"ל וגם אני, אנחנו לא פוחדים להתמודד.

ז'קי לוי: נפתח את הקריטריונים ונתמודד איתם בלי לפחד מההשלכות.

ז'קי לוי: תמיד מזהירים אותנו: אם תפתחו קריטריונים יהיו לזה השלכות תקציביות.

ז'קי לוי: גם לאנשים יש השלכות תקציביות, אז לא לתת חיים לאנשים?

ז'קי לוי: אורנה ברביבאי סיפרה מאין היא באה ולכן היה לה את הרגש ללכת רחוק.

ז'קי לוי: אנחנו באים מאותו מקום, אנחנו לא פוחדים ללכת רחוק.

ז'קי לוי: אני נמצא עוסק בדיור ציבורי בזכות השר.

ז'קי לוי: אם לא היה לי גיבוי – לא הייתי שם.

ז'קי לוי: במשך שעות ארוכות נכנסים למשברים.

ז'קי לוי: אנחנו מטפלים בבעיות שאנחנו מרגישים שאנחנו חלק מהן.

ז'קי לוי: חבר'ה, אל תיטעו, אין פה טובים ורעים.

ז'קי לוי: אנחנו יושבים במשרד ובתוך המערכת שלנו פעמים רבות נאלצים להגיע לרגעים שאנחנו לא מסוגלים.

ז'קי לוי: כמו במשפט שלמה: אנחנו לא מסוגלים לקרוע את הילד.

ז'קי לוי: אנחנו "שוברים את הראש" ומחפשים פתרונות, ולא פעם – יש דברים שלא מגיעים לתקשורת, אבל גם השר וגם אני נפגשנו עם אנשי אגף התקציבים והעלינו מיליון רעיונות איך אנחנו רוצים להביא פעם אחת לפתרון.

ז'קי לוי: 5,000 דירות לקחנו על עצמנו כרגע, זה 1,000 בפעם שעברה ו-1,000 עכשיו ועוד 2,600 עם הסוכנות ועוד בירושלים, אז הגענו ל-5,000 יחידות דיור, אבל זה טיפה בים.

ז'קי לוי: מכלום.

ז'קי לוי: זה הרבה, אבל זה רק הציף את הבעיה, עד כמה אנחנו רחוקים מפתרון.

ז'קי לוי: אני שומע פה את החבר'ה ואני שומע את הדור הבא והלב נקרע.

ז'קי לוי: אולי בכוונה לשם הגעתי, אולי הקדוש ברוך הוא רצה שאגיע לשם על מנת להתמודד עם המציאות.

ז'קי לוי: דעו, כדי לטפל בדיור הציבורי צריך כוחות ונפש.

ז'קי לוי: אתה מכיר שיש עבודה שאתה לוקח אתך הביתה – זאת העבודה שאנחנו לוקחים אותה הביתה, בוכים בבית.

ז'קי לוי: אתה מסתכל על הילדים שלך ושואל: במה הילדים האחרים חטאו?

ז'קי לוי: אדוני השר, יש לנו מערכה ענקית ובמערכה הזאת אני מגויס אתך.

ז'קי לוי: אני חושב שלא יכלו לקבל טוב יותר ממך במערכה הזאת, ואורנה ברביבאי יכולה להעיד.

ז'קי לוי: כפי שהיית לוחם בצה"ל במשימות הגדולות, זו המלחמה הבאה שלנו.

איתן כבל: תודה לז'קי לוי על המילים.

איתן כבל: אסרו עליי להאריך את הדיון.

איתן כבל: אני רוצה לסכם.

איתן כבל: קודם כול, תודה לשר, שקיבל כאן מחמאות, ובדין, ולסגנו, שקיבל כאן מחמאות, ובדין.

דב חנין: השר עשה מאמץ גדול כדי להגיע לכאן.

<קריאה: לא היה ולא יהיה שר כמו גלנט.

<אלי בוסקילה: צריך להגיד תודה למנכ"ל חגי רזניק.

<שלי ועקנין: חגי רזניק שומע את המצוקה שלנו.

<שלי ועקנין: הדיור הציבורי הוא הבית שלי ושל רבים אחרים.

<טטיאנה קודוצ'קין: מה עושים עם אנשים שנמצאים ברחוב?

יואב גלנט: אדוני היושב-ראש, חבריי חברי הכנסת, סגן השר, אורנה ברביבאי, המנכ"ל, ראשית, אני רוצה לומר לכם שהדבר הזה מאוד-מאוד קרוב ללבי.

יואב גלנט: כל מי שדיבר פה אמר דברים של טעם ודברים נכונים.

יואב גלנט: אני מכיר חלק ניכר מן האנשים באופן אישי, את מיטל כהן ואת דניאלה חרמון ואת רותי לביא ואת רחל דוידה ודניאל גיגי ורן מלמד.

יואב גלנט: רבותי, נגעתי בדברים ופגשתי את האנשים, ועוד אחרים שלא הזכרתי אותם.

יואב גלנט: יש לי צוות, שחלק מהקריטריונים לבחירה שלו הוא מידת הרגישות שלו כלפי נושא הדיור הציבורי.

יואב גלנט: זכיתי שקיבלתי את ז'קי לוי כסגני, כחברי וכשותפי לדרך במתנה, הוא מלמד אותי הרבה מאוד על הנושא הזה, את חגי רזניק אני מכיר שנים רבות והוא מסור לעניין, אבישג בן דוד שיושבת כאן מאחור ועושה לילות כימים על מנת לפתור את הבעיות האלה ולנתב אותן ולשמוע, ורונן כהן שיושב בשקט אבל עובד "מסביב לשעון" בשביל לפתור לאנשים בעיות, ויובל פרנקל שנחבא, וראובן קפלן, שלמרות שתוקפים את חברת "עמידר" מה שהוא עושה בשנתיים האחרונות שונה.

<שלי ועקנין: הוא הדבר הכי טוב שקרה ב"עמידר".

<שלי ועקנין: אין על ראובן קפלן, אין.

יואב גלנט: אנחנו נתקן עוד הרבה מאוד.

יואב גלנט: אין לי הרבה זמן.

יואב גלנט: אני רוצה לומר לכם- - -

<טטיאנה קודוצ'קין: להכניס את הנכים השקופים לדיור הציבורי.

<טטיאנה קודוצ'קין: זה מה שאני דורשת.

איתן כבל: תודה.

איתן כבל: השר שמע.

<לב ארן: היו כל-כך הרבה פרשיות שחיתות ב"עמידר" במשך שנתיים ואף אחד לא מטפל בהן.

איתן כבל: אנחנו לא עוסקים בזה עכשיו.

<לב ארן: אני מגיבה לדברים שנאמרו כאן.

<לב ארן: יש פרשת שחיתות אחרי פרשת שחיתות, החל בהטרדות מיניות וכן הלאה.

איתן כבל: גברתי, זה לא מקדם אותנו.

<קריאה: מנסים להביא פתרונות לדיור עצמו.

<לב ארן: פתרונות של דיור זה גם לעצור את הפרשות הללו.

איתן כבל: אי אפשר בסוף הדיון להביא פצצות שלמות ולהתחיל מחדש דיון.

איתן כבל: גברתי, אוציא אותך, זה לא מכובד.

איתן כבל: היה פה עד עכשיו דיון נוקב, קשה.

איתן כבל: הגעת בסוף, שמתי לב, וגם לא נרשמת.

איתן כבל: זה לא מכובד.

איתן כבל: כל הכבוד לך, תודה רבה לך.

איתן כבל: את רוצה שאוציא אותך?

<לב ארן: אם אתה רוצה להוציא אותי.

איתן כבל: גברתי, צאי החוצה.

איתן כבל: את מפריעה.

<דניאלה חרמון: מנכ"ל "עמידר" הוא מלאך משמים.

<לב ארן: יש שם פרשיות שחיתות.

<דניאלה חרמון: את פונה לאנשים הלא נכונים.

<דניאלה חרמון: הם אנשים שעושים לילות כימים כדי להתמודד.

<דניאלה חרמון: את האמת צריך להגיד.

איתן כבל: אין לי מושג אפילו במה מדובר.

איתן כבל: אם יש עניין, תעלי אותו בדרך המקובלת.

איתן כבל: כך לא מקדמים עניין.

<לב ארן: רק הגבתי למה שנאמר.

איתן כבל: תודה, גברתי.

איתן כבל: בבקשה, אדוני, סליחה.

יואב גלנט: שמעתי בקשב.

יואב גלנט: גם בנושא הזה נטפל.

יואב גלנט: אני אומר במשפט אחד, ראיתי הרבה דברים קשים בחיים שקשורים לשדות אחרים, ראיתי אנשים שנפגעים וחיילים הרוגים והייתי אצל משפחות שכולות באירועים קשים.

יואב גלנט: אבל אחד הדברים הקשים ביותר שפגשתי, שכאשר אתה חוזר ממבצעים ופוגש את החיילים בגבול רצועת עזה או בגבול לבנון ועושה להם תחקיר, ובסיום התחקיר, ביום שישי חיילים הולכים הביתה, נשארים חיילים בבסיס.

יואב גלנט: אתה ניגש אליהם ושואל אותם: "למה אתם כאן?

יואב גלנט: " אומר לך החייל: "אין לי לאן ללכת".

יואב גלנט: יש בהם כאלה שהוצאו ממשפחות חרדיות, ויש כאלה שאין להם הורים בארץ והם לא מצאו את דרכם, ויש כאלה שגרים ברחובות ומעדיפים להישאר במחנה.

יואב גלנט: רבותי, זה דבר שמבחינתי לא יכול להתקיים במדינת ישראל.

יואב גלנט: ומשפט אחרון, אני רוצה לומר לכם את הדבר הבא.

יואב גלנט: קודם כול, ביחס לבעיה, יש לנו עוד הרבה מאוד מה לעשות.

יואב גלנט: ביחס למה שעשו לפנינו, הכנתי לכם שקף קטן אחד: זה מה שעשו בשנתיים לפני שנכנסתי לתפקיד, עד שנת 2014 – 5 דירות; 1,114 דירות – זה מה שאנחנו עשינו בשנתיים.

יואב גלנט: האם זה עונה על הבעיה?

יואב גלנט: זה לא מספיק, אבל את זה עשו האנשים האלה – סגן השר, המנכ"ל, הרמ"ט, ראשי האגפים, החברות המשכנות, ואנחנו נמשיך ונגדיל את המספר.

יואב גלנט: תודה רבה.

איתן כבל: תודה, אדוני השר.

איתן כבל: זה דיון קשה, דיון לא קל.

איתן כבל: כפי שפתחתי ואמרתי בתחילת דבריי, דווקא מתוך העשייה הגדולה של המשרד, והשר בראשו, וסגן השר והצוות, דרך זה רואים את גודל המצוקה.

איתן כבל: כשלא נעשה כמעט כלום אז לא ידעת, כי זה היה בתוך התהליך, אף אחד לא שם לב לזה, אבל כשמציפים את הדברים ומתמודדים איתם, כמו כל דבר, אין מה לעשות, כשאתה עושה אתה יודע שהצורך לעשות יותר רק גדול בהרבה כי זה מציף את העניינים.

איתן כבל: כפי שאמרתי לכם, אני מכיר את הנושא הזה היטב ומחויב לו.

איתן כבל: הוועדה הזאת תעמוד לרשות

איתן כבל: כם לכל עניין כדי לקדם את התהליכים.

איתן כבל: אנחנו לרשותכם.

איתן כבל: אני מתנצל בפני מי שלא הצליח לדבר.

איתן כבל: תודה רבה.

איתן כבל: הישיבה נעולה.