הוועדה המיוחדת לזכויות הילד, כנסת 20, פרוטוקול מספר 135, 2017-02-21 11:00

יפעת שאשא ביטון: בוקר טוב לכולם, אני לא זוכרת מתי הייתי מוקפת כך מכל הכיוונים, ברוכים הבאים.

יפעת שאשא ביטון: אני ברשות

יפעת שאשא ביטון: כם פותחת את דיון הוועדה בנושא נידוי בני נוער להט"בים מהבית ומהקהילה, הדיון הוא בעצם במסגרת יום הקהילה הגאה בכנסת, שמובילה חברת הכנסת מירב בן ארי.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נפתח את הדיון הפעם קצת הפוך מהאופן שבו אני נוהגת לעשות בדרך כלל, אנחנו נפתח דווקא עם בני הנוער ונשמע אתכם.

יפעת שאשא ביטון: יש אתנו גם את חברת הכנסת רויטל סויד, רויטל את תגידי לי כשתרצי לדבר.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נפתח אתכם ואחר כך אנחנו נשמע את משרדי הממשלה השונים ונתייחס לסוגיה.

יפעת שאשא ביטון: הסיפור בעצם של נידוי בני נוער להט"בים כרעיון לוועדה עלה בעקבות החשיפה שלי לנושא, אני חושבת שזה הביטוי הכי משמעותי והכי בולט למה שמודעות יכולה לעשות.

יפעת שאשא ביטון: אני נחשפתי לפרסומת של ילד שהולך ברחוב, מספר שהוא מתגעגע לאבא שלו, לחיבוק שלו, לחיוך שלו ומדבר על זה בהרבה רגש וכמה היה רוצה להרגיש שוב את הנגיעה שלו ואני מודה, אני ילדת מלחמות, באה מקרית שמונה, קונוטציה ראשונה שעלתה לי כששמעתי את הדברים היא שזה ילד שאיבד את אבא שלו, כנראה במלחמה או באיזו שהיא סיטואציה אחרת ופתאום כשזה מגיע לסוף, מסתבר שבעצם זה ילד שהוצא מהבית בגלל הנטיה המינית שלו.

יפעת שאשא ביטון: אני מודה שזה נתן לי אגרוף בבטן, התחושה הזו וההבנה עם מה הילדים האלה מתמודדים וזו הסיבה שבחרתי לעסוק בוועדה דווקא בנושא הזה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נפתח עם טל?

<קריאה: אם אפשר בבקשה לפתוח עם איגי והארגונים?

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אז אנחנו נפתח עם איגי, עם חן או נציג אחר?

יפעת שאשא ביטון: זיזו בבקשה.

<זיזו אבו אלהוא: שלום, אני זיזו אבו אלהוא מירושלים, אני ערבי ואני - - - בחברה שהנושא של הלהט"ביות הוא לא נושא כל כך מקובל כמו בהרבה מגזרים מאד מיושנים.

<זיזו אבו אלהוא: כשסיפרתי לאמא שלי שאני בא היום לדבר על הנושא של הלהט"ב והשתמשתי במילים הנכונות להגדיר למה אני מגיע ואמרתי לה מה זו המילה להט"ב – בערבית, למרות שאני מחוץ לארון כבר 15 שנה, היא אמרה לי – מה?

<זיזו אבו אלהוא: לאיזה ועדה של מה?

<זיזו אבו אלהוא: של מה?

<זיזו אבו אלהוא: ואז כשהשתמשתי במילת הגנאי של להט"ביות היא הבינה מה אני בא לעשות, עד כדי כך הנושא אצלנו מודחק.

<זיזו אבו אלהוא: המילה להט"ב לא מוכרת, רק הקללה של הומו, הקללה ומילות גנאי אחרות נרדפות לזה, זה מה שאנשים מכירים, כי אין בחינוך, אין יועצים, לי היה מזל והמשפחה שלי קיבלה אותי וחיבקה אותי ממש מגיל אפס.

<זיזו אבו אלהוא: אבל אני מכיר המון אנשים, חברים, חברי ילדות, שנידו אותם מהבית שלהם, שהמשפחה שלהם לא מכירה בהם ומחקה אותם ובמקרים אחרים, לצערי הרב גם אלימות.

<זיזו אבו אלהוא: צריך שיהיה מקום, באיגי אנחנו הקמנו קבוצה – אלוואן, תא של נוער ערבי להט"בי שבא, כל המדריכים הם ערבים וערביות ואנחנו נותנים תמיכה לכל נוער להט"ב שפונה אלינו.

<זיזו אבו אלהוא: אני באופן אישי, בפייסבוק שלי, מקבל כל שבוע פניות מאנשים שמפחדים, שלא יודעים מה לעשות, שתוהים אם בכלל כדאי לצאת מהארון, מפחדים שמישהו יגלה ויקרה להם משהו.

<זיזו אבו אלהוא: אנחנו עושים כמה שאנחנו יכולים, אבל אנחנו צריכים שתהיה תמיכה, לקבל תקציב יעודי לצעירים, נוער להט"ב, במיוחד נוער להט"ב ערבי בנפרד – תקציב משהלם, כי הצרכים הם שונים, הצרכים שלנו הם שונים.

<זיזו אבו אלהוא: כשנוער ערבי שומע נוער ערבי להט"בי אחר, שהוא מחוץ לארון, אז הוא ירצה יותר לשאול אותו איך המשפחה שלו קיבלה, איך החברים שלו קיבלו, איך הוא חי עם זה, איך החברה שלו מקבלת את זה, כי אני יכול להפנות למישהו מהמערך או מישהו יהודי, זה שונה לגמרי, החוויה שונה לגמרי לבין להט"בים מהמגזר שלנו.

יפעת שאשא ביטון: זיזו, מה קורה לילד, נער או נערה שבעצם יוצאים מהארון בחברה לכם ומנודים מהבית, לאן הם הולכים?

<זיזו אבו אלהוא: הם פונים לכל מיני ארגונים, במידה והם מכירים.

<זיזו אבו אלהוא: אם מכירים אנשים או מכירים אנשים שיכולים לעזור להם אז אנחנו מחפשים להם מקלט, מחפשים להם מקום, מחפשים להם מיטה.

יפעת שאשא ביטון: בתוך החברה הערבית?

יפעת שאשא ביטון: בדומה בעצם לחברה החרדית, לרוב כשבני הנוער מנודים מהבית הם גם מנודים מהקהילה, זאת אומרת הם לא מצליחים למצוא מקלט בתוך הקהילה שלהם עצמה.

יפעת שאשא ביטון: זה מאפיין גם אתכם?

<זיזו אבו אלהוא: זה מאפיין גם, רוב מכריע של המקרים צריכים לעבור לערים יהודיות יותר או ערים כמו תל אביב, לרוב, אם נגיד את האמת שבה זה סוג של מקלט.

<זיזו אבו אלהוא: זה גם רחוק כי אצלנו בחברה מה שחשוב זה – מה אנשים יגידו.

<זיזו אבו אלהוא: כשאני יצאתי מהארון בפני אמא שלי, היא הגיבה – מה אנשים יגידו, לא היה אכפת לה שאני הומו, את זה היא ידעה מגיל אפס אבל היא פחדה שאנשים יגלו את זה.

<זיזו אבו אלהוא: אותו דבר אבא שלי, הוא בעצמו שאל אותי אם אני נמשך לגברים, מה שהיה חשוב לו זה – תשמור על דיסקרטיות כל עוד אתה גר מתחת לגורת הגג שלנו, כי אתה בסוף תעזוב את הדירה הזאת, אבל הם ימשיכו לגור במזרח ירושלים כל החיים שלהם.

<זיזו אבו אלהוא: עניין של כבוד משחק אצלנו תפקיד, מאז שאני הפכתי להיות מאד פעיל חברתי – אני מהר הזיתים – אז כל השכונה לכאורה יודעת עלי.

<זיזו אבו אלהוא: אני במשך שנה וחצי לא הגעתי למזרח ירושלים, לא בגלל שאני לא רוצה – אני רוצה, אמא שלי עצמה מבקשת ממני לא לבוא, היא מפחדת שאני אעלב ואני אפגע מילולית, גם אפילו מהמשפחה הקרובה.

יפעת שאשא ביטון: ואתה פוגש את ההורים שלך בסביבות אחרות?

<זיזו אבו אלהוא: אני פוגש אותם בסביבות אחרות, מחר אמא שלי באה אלי לתל אביב.

<זיזו אבו אלהוא: היום היא רצתה שנפגש, אבל היום לא יהיה לי זמן, אז אני בקשר מאד טוב עם המשפחה שלי, עם האחים שלי ואני חושב שחלק מזה זה בגלל שההורים שלי גרו בחו"ל במשך 30-40 שנה אז הם ספגו גם אולי חלק מזה.

יפעת שאשא ביטון: תרבות, כן.

<זיזו אבו אלהוא: אבל יש כל מיני מקרים, יש מקרים שבהם, באמת, משפחות מקבלות ונושא הדיסקרטיות הוא מאד חשוב.

<זיזו אבו אלהוא: מאד חשוב אבל שיהיה מענה, שיהיה בחינוך, שיהיה במוסד החינוך עצמו שזה יתחיל מאפס וישרישו בהם את המושגים.

רויטל סויד: למי אתה פנית?

<זיזו אבו אלהוא: אני?

רויטל סויד: כן.

<זיזו אבו אלהוא: אני לא רוצה להשוויץ, אבל הייתי בטוח לגבי הזהות המינית שלי, ממש מגיל צעיר, אף פעם לא היו לי בלבולים, פניתי לסרטים של אלמודובר לצורך העניין - - -

רויטל סויד: השאלה שלי היא האם יש שירותי רווחה או בבית הספר, בתיכון, בחטיבה, ביסודי, מישהו שאפשר לפנות אליו במזרח ירושלים.

<זיזו אבו אלהוא: בבתי ספר אין.

<זיזו אבו אלהוא: אני זוכר שפעם פניתי בבית ספר והמורה עצמו צחק עלי, ביקש ממני לפתור שאלה על הלוח – מורה פיזיקה, שלמד באוסטרליה – וכשעליתי, בדרך, הוא אמר לי – למה אתה הולך ככה כמו קוקסינל?

<זיזו אבו אלהוא: זה המורה, בבית הספר, אמר לי את זה.

<זיזו אבו אלהוא: גם המורים, זה מושרש בהם, זה חלק מהתרבות.

<זיזו אבו אלהוא: אז בזמני היה ארגון – פאוס, בבית הפתוח בירושלים, התנדבתי שם במהלך שנים ועכשיו אני עם איגי כבר שנתיים והקמנו את הקבוצה הזאת של אלוואן, שזה רק מדריכים ומדריכות ערבים.

רויטל סויד: זה המענה היחיד שיש היום?

<זיזו אבו אלהוא: כרגע בישראל כן, יש עוד שני ארגונים פלסטיניים, אבל לנוער להט"בי פה אנחנו נותנים את המענה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה על הדברים, זיזו, א'?

<א': שלום, אני א' נציג של מועצת התלמידים לנוער הארצית, אני רואה שהרוב פה עברו מועדת החינוך עם השולחן, אז אני לא אפרט.

<א': באמת, כמו שאמרתי מועצת התלמידים לנוער הארצית עבדה השנה בעיקר על הקהילה הטרנסג'נדרית.

<א': לגבי הקבלה בחברה, החל מלהעביר תכנים בגיל מוקדם ועד לקול קורא שהוצאנו למנהלי בתי ספר עם הסבר על מה היא הקהילה הטרנסג'נדרית.

<א': האמת, אני רוצה להתחיל בסיפור אישי עלי, מעבר למה שסיפרתי בוועדת חינוך ששמעו כבר, כשאני יצאתי מהארון אז אבא שלי לא היה בבית הוא היה בחו"ל לשבועיים ואני יצאתי רק מול אמא שלי, כי ידעתי שמבין השניים היא תהיה הכי מקבלת, הכי סובלנית, הכי פתוחה והתג' הראשונה היתה – צא מהבית.

<א': בלי יותר מידי מילים, בלי כלום, פשוט ככה.

<א': יום אחרי זה אני הגעתי לבית ספר עם מזוודה, פשוט מגיע לבית ספר ככה והמורה שואל מה קרה, היועצת שואלת מה קרה והתגובה בנושא היתה – מצטערים לשמוע, יש לך איפה לישון בלילה?

<א': זהו.

<א': לא היה שום עירוב מתקדם, זאת היתה הבעיה העיקרית שלי - - -

יפעת שאשא ביטון: כלומר תסתדר, אם יש לך יופי ואם לא אז תסתדר.

<א': זה מה שמפריע לי, זה כאילו אין את העירוב של – מה קורה עם מישהו שיוצא מהבית, אני גיליתי על מקומות כמו בית דרור או גופים אחרים רק אחרי שכאילו – אבא שלי הגיע הביתה ואמא שלי אמרה – אוקיי, רק בגלל שהוא בינתיים לא יודע, אז נחזיר אותך הביתה שלא הוא ישתגע.

יפעת שאשא ביטון: כמה זמן היית מחוץ לבית?

<א': הייתי שבועיים, עד שהוא חזר הביתה.

יפעת שאשא ביטון: איפה היית, אם אפשר לשאול?

<א': בנהריה, ישנתי אצל חברים.

יפעת שאשא ביטון: אה, אוקיי, פשוט הגעת לחברים ו - - -

<א': ישנתי אצל חברים ועברתי ממקום למקום, פשוט לא ידעתי על מקומות אחרים.

יפעת שאשא ביטון: החברים ידעו למה יצאת מהבית?

<א': כן, הם ידעו עלי כבר הרבה לפני, ההורים היו השלב האחרון שלי.

רויטל סויד: אבל גם היום, כשיש באמת את כל היכולת, האינטרנט פתוח והדברים מאד ידועים, גם היום בני נוער לא יודעים למי לפנות?

<א': בהרבה מקרים כן, אני אישית לא ידעתי בכלל, עד אחרי שהתחלתי לחקור ולבדוק, אני אישית גם - - -

יפעת שאשא ביטון: הנוער מודע, זה מועצת תלמידים, זה ילדים - - -

<א': כן, אחרי שאני התחלתי לחקור, אז אני גם הלכתי למקומות, גם בירושלים יש נגיד – את בטח מכירה – הזולה ברחוב הנביאים או בקינג ג'ורג', יש הרבה מקומות שבני נוער פשוט מגיעים אליהם, כי הם לא יודעים לאן להגיע אד הם הגיעו למקום הזה.

<א': הזולה ברחוב הנביאים במצב על הפנים, אני מכיר שם שלושה ילדים שהגיעו לשם בעקבות היציאה מהארון.

<א': נתחיל מזה שגם שם לא כל כך מקבלים אותם, הם די בפינה נידחת, אבל זה פשוט בגלל שלא היה להם לאן להגיע והם לא מודעים לזה.

<קריאה: אתה מתכוון למבנה נטוש בלי מים ובלי חשמל, לא כולם יודעים מה זה הזולה ברחוב הנביאים.

<א': כן, ברחוב הנביאים זה מקום בלי מים, בלי חשמל, המצרך העיקרי שעובר זה שם קוקאין בדרך כלל.

<א': אין להם שם כלום וזה פשוט בגלל ש – וזה לא שאנשים לא יודעים עליהם, אנשים יודעים.

<א': היועצות בבתי הספר יודעות, היועצת שלי ידעה עלי ופה נכנסת הבעיה, שבעצם היא ידעה ולא היה לה את המידע לעזור לי, היא שאלה – יש לך איפה לישון וזהו, אם יש לך איפה לישון אתה מסודר אבל - - -

רויטל סויד: מתי זה היה?

<א': זה היה לפני חצי שנה.

רויטל סויד: חצי שנה?

יפעת שאשא ביטון: וואו, זה עכשיו, זה לא מאד רחוק ולא בתקופה אפלה.

<א': הקטע שהוא שמעבר לזה, אני בא מבית דתי, חברה דתית, בית ספר דתי, הכל דת דת דת ועוד דברים שקרו זה, ברגע ששמעו על זה מהבית כנסת זה התחיל להיות מעין נידוי חברתי.

<א': אבא שלי, עד לפני חודש ומשהו לא ידע וגם עכשיו הוא בהכחשה ממש חזקה.

יפעת שאשא ביטון: זו סיטואציה נוחה, על פניו, כי כל עוד שהוא מכחיש את בסדר.

<א': עד אז הוא היה בחוסר הבנה של – מה קורה שפתאום אנשים מסתכלים על הבן שלו בצורה מוזרה, מה קורה פה ודברים כאלה.

<א': בכללי, החברה הדתית וגם החברה הכללית, בבית ספר, במקומות כמו הספרייה, אנשים מסתכלים עלי במבט של – זה גורם לזה שבן אדם כבר לא רוצה לצאת מהבית שלו לחברה שלו וגם הבית הוא לא מקום בבטוח, כי כשאתה בבית אז אתה רב עם אמא שלך - - -

יפעת שאשא ביטון: אין לך מקלט.

<א': כן.

<א': והרבה ילדים לא יודעים מה לעשות עם זה וזה באמת משהו שצריך, גם ברמת בתי הספר, היועצות, שהן לרוב האדם שאנשים תמיד סומכים עליו.

<א': כאילו אם תעשו סקר עד כמה היועצת היא תפקיד שאנשים מסתמכים עליו, היא גורם אובייקטיבי שהתפקיד שלו לאהוב את התלמידים ובאמת לתמוך בהם וברגע שיועצת לא יודעת מה עושים ומסתכלת עליך ואומרת – יש לך איפה לישון הלילה, זהו, זה מספיק, זה כבר גורם לזה שאין לילד שום דבר שעומד תחתיו כי ההורים התפרקו, הכל התפרק ובעצם, בסופו של דבר הבית ספר זה המקום שלפי דעתי צריך להחזיק את זה.

<א': כי היועצת הוא התפקיד שהכי פחות משוחד מכל השאר.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, בקצרה כי אני רוצה לשמוע עוד כמה דוגמאות – בתחושה שלי, אתה יודע מה לפחות מאז שהגעתי לכאן, זה לא שלא הייתי מודעת לפני כן ולא הכרנו, אבל באמת השיח מסביבי שעל פניו זה משהו טבעי ומקבלים את זה ואנחנו במקום יותר טוב מפעם.

יפעת שאשא ביטון: אתה, בתחושה שלך, מתוך מה שאתה אומר, כשאתה אמרת מזמן חשבתי שתגיד לי לפני 5-6 שנים, אמרת לפני חצי שנה.

יפעת שאשא ביטון: בתחושה שלכם, עם כל השיח הפתוח החברתי ועם כל מה שאנחנו רואים במדיה, אנחנו עדיין לא באמת התקדמנו?

<א': נתחיל מזה שגם מה שדיברתי עליו בוועדת חינוך זה על זה שההגדרה של הקהילה היא נורא מצומצמת במערכות החינוך, במערכות שבאמת מתפקדות בנושא הזה זה עדיין נמצא בתפיסה של שנות ה-90', כשקראו לזה אז הקהילה ההומו-לסבית.

<א': זה היה הומו ולסבית.

יפעת שאשא ביטון: זה שזה מוגדר כקהילה זה מנתק מכל האחרים, גם פה צריך אולי לחשוב - - -

<א': היום יש כל כך הרבה הגדרות שונות, אם תעברו פה אחד אחד אני בטוח שיצא לכם ספר.

<א': בשנייה שאני באתי ליועצת שלי, סיפרתי לה עוד לפני שסיפרתי לאמא שלי, כדי להבין איך אני אבוא אליה והיא אמרה לי – אבל רגע, מה זה ביסקסואל?

<א': היא אמרה לי תחכה שבוע, אני אחזור אליך אחרי שאני אקרא על הנושא ואני אבין וכשיועצת לא עוברת הכשרה לבין, מה הן ההגדרות השונות - - -

רויטל סויד: יועצת בבית ספר דתי.

<א': כן, יועצת בבית ספר דתי שעל זה פתחתי כבר מספיק בוועדת החינוך.

<א': בעצם יש את התפיסה היום שאנחנו נורא מקבלים, אבל הם לא יודעים עדיין שהם לא מקבלים.

יפעת שאשא ביטון: מקבלים, אבל לא בבית ספרנו.

<<א': > אנחנו קיבלנו הגדרה אחת מתוך כל השאר, נניח המנהל בבית הספר שלי אמר לי – א' תקשיב, אם היית יוצא כהומו, הייתי מבין, אין לך ברירה.

<<א': אבל יצאת כביסקסואל, אתה יכול לבחור להיות סטרייט – זה מה שהוא אמר לי וזה דבר שהוא גורם לזה שכאילו, אלה הערות שחושבים שכאילו מקבלים, אנשים באמת מסתכלים על החברה ממבט חיצוני שכאילו נורא מקבל, זה כמו אלה שאומרים – יש לי חבר הומו - - -

יפעת שאשא ביטון: מאד ליברלי אבל לא לידנו.

<א': אני נורא מקבל, יש לי חבר הומו.

<א': אנשים לא מודעים בעצם למצב הקיים, גם בתותך הקהילה זה קיים, כן?

<א': ברמות שקהילה אחת אומרת לא ולאחרים כן, זה קיים גם בפנים, אבל גם בחוץ כשבאים ואומרים – אני נורא מקבל ואז אומרים על חלק אחד, על סקשן אחד מתוך כל המכלול.

יפעת שאשא ביטון: החברה עדיין נמצאת בתהליך של הכלה ולוקח לה זמן גם ב - - -

<א': עוד לפני ההכלה, צריך להגיע למידע, להבנה, לתת ידע כי לאנשים שצריכים את זה אין, כי הבן אדם שהוא עצמו, הילד שיודע את זה אז הוא יודע, הוא יודע כאילו על עצמו.

<א': בשנייה שמי שאחראי עליו לא יודע עליו, אז זה גורם לקצר בתקשורת, לכשל של עבודה, של לנהל את הילד הזה, לעזור לו, לתמוך בו.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, תודה רבה טל.

יפעת שאשא ביטון: יש לי הצעות ורעיונות שהיו הופכים את כל הסיפור הזה לפשוט הרבה יותר, אבל כנראה שגם אני עדיין לא עד הסוף מבינה ושוחה בתוך זה.

יפעת שאשא ביטון: חברת הכנסת רויטל סויד, בבקשה.

רויטל סויד: כבר צהרים טובים עוד מעט, תודה לך גברתי יושבת הראש על קיום הדיון ובכלל על היום המיוחד הזה ויש לנו כל שבוע יום מיוחד, אבל היום הזה הוא באמת יום מיוחד.

רויטל סויד: אני חייבת לומר שכשזיזו דיבר, איפה אתה?

רויטל סויד: היי, לא היתה בי פליאה כיוון שאנחנו יודעים שבאמת במסגרות קצת יותר מצומצמות ויותר שמרניות, בין אם זה חרדים, דתיים, בין אם זה בחברה הערבית או בני מיעוטים, מה שאמרת פה נתפס כדבר שהוא ברור ואנחנו יודעים, צריך פה לטפל וצריך לראות מה עושים ובאמת ליצור איזו שהיא פתיחות ורווחה לבני נוער, ילדים, צעירים, שזקוקים למענה.

רויטל סויד: אבל כשאתה, טל, בא ומעלה את הנושא אני חייבת לומר שאני מאד מופתעת, מכיוון שאתה נראה לי בחור מאד דעתן ומאד מעורה ואתה במועצת התלמידים ואתה מספר סיפור שקרה לפני חצי שנה, אני חשבתי שאתה רוצה לספר סיפור שקרה לפני שנים ופתאום אתה מחזיר אותנו רק חודשים אחורה ואני חושבת שזה נ' רציני מאד מאד של כולנו, שלא לומר תעודת עניות שככה זה מתנהל גם היום.

<זאב נהוראי גורן: אני יכול להוסיף משהו בנוגע למה שא' אמר?

רויטל סויד: בוודאי, רק תציג את עצמך.

<זאב נהוראי גורן: שלום, אני נהוראי גורן, אני בוגר ישיבה ואני - - -

רויטל סויד: איזו ישיבה?

<זאב נהוראי גורן: אני חייב?

רויטל סויד: לא.

<זאב נהוראי גורן: אני בוגר ישיבה, אני גם הומו.

<זאב נהוראי גורן: ורציתי להוסיף את הזוית הזאת של ההסתכלות של הישיבה התיכונית וכל הישיבות התיכוניות והאולפנות, על הומוסקסואליות ועל הקהילה.

<זאב נהוראי גורן: אני חושב ששמה מתחילות הבעיות האמתיות, כשבחינוך, אנשי החינוך ואנשי הצוות מרשים לעצמם להתבטא ולהסית איך שהם רוצים ואין שום חוק נגד זה ואין שום מסגרת חינוכית בשיעורי אזרחות או שיעורי חברה שמסבירה מי אנחנו, מלמדת אותם מי אנחנו.

<זאב נהוראי גורן: אני אשמח לספר ממש בקטנה סיפור שקרה לי, בכיתה י' נכנסתי לכיתה והתחיל שיעור על הומוסקסואליות והרב, פשוט התחיל ואמר – מי שהומוסקסואל הוא חולה נפש, הוא בן אדם שאני מרחם עליו, הוא בן אדם מסכן, אני מציע לכם לא להיות כאלה.

<זאב נהוראי גורן: ואז תלמידים מהכיתה שלי, תלמידי ישיבה אמרו לו – הרב, מה הבעיה?

<זאב נהוראי גורן: זה נשמע לי טבעי, זה לא כזה נורא כמו שאתה עושה מזה.

<זאב נהוראי גורן: והרב אמר – אתם נפלתם לתקשורת, אתם נפלתם לשטיפת המוח שעושים לכם, אם ניתן לגברים לאנוס ילדות זה יהיה עולם טבעי?

<זאב נהוראי גורן: עם ניתן לגברים לשכב עם חיות זה יהיה עולם טבעי?

<זאב נהוראי גורן: גבר עם גבר זה לא טבעי, צריך לעצור את זה כאן ועכשיו.

<זאב נהוראי גורן: אותם התלמידים שהגנו עלי, מבלי שהם ידעו את זה בכלל, פתאום שינו את דעתם, וואו אולי באמת זה לא טבעי ואז מגיעות ההשפלות שצחקו עלי וירדו עלי ואני ממש לא מאשים אותם כי הם זכו לגיבוי מאנשי החינוך.

<זאב נהוראי גורן: כאן צריך להתחיל את השינוי, כאן, בחינוך, בישיבות, אצל המורים, אצל הרבנים, לדאוג שלא יקרו דברים כאלה, לא יקרו אמירות כאלה.

<זאב נהוראי גורן: הסתה לא יכולה להתחיל באנשי החינוך שאמורים להגן עלינו, איך רב יכול לקרוא לי חולה נפש ואני צריך לאדים את הפנים שלי ולכסות את הפנים שלי בסווטשרט, להתבייש שאני קיים בכלל.

<זאב נהוראי גורן: ואני בכלל לא אדבר על הדבר הכי גרוע, כשמגלים שתלמיד הומו או שמעיפים אותו מבית ספר או שמציעים לו את הדבר הנפלא שנקרא טיפולי המרה.

<זאב נהוראי גורן: אתם שמעתם על המושג?

<זאב נהוראי גורן: זה בעצם לנסות בצורה פסיכולוגית להפוך את הילד מבן אדם שנמשך לגברים לבן אדם שנמשך לנשים.

<זאב נהוראי גורן: השיטה שהם עושים את זה, הם פשוט מדכאים לו את היצר המיני, הם אומרים לו – אתה נכנע אחרי היצר, אתה נכנע ליצר הרע, יש לך משימה בעולם הזה והמיניות היא דבר שולי, הדבר החשוב הוא להתחתן עם אישה ולהביא ילדים, אתה תתגבר על זה.

<זאב נהוראי גורן: התוצאה לא משיגה את זה, התוצאה משיגה ילדים שמנסים להרוג את עצמם, להתאבד, שונאים את עצמם וזה מה שמערכות החינוך הדתית עושה.

יפעת שאשא ביטון: אתה חווית נידוי חוץ מהקהילה גם מהבית?

יפעת שאשא ביטון: אני אחזיר לך חזרה את זכות הדיבור, אני רק רוצה רגע - - -

רויטל סויד: בסדר גמור.

<זאב נהוראי גורן: הבית שלי לא נידה אותי, אבל אם הבית שלי היה מתייעץ עם אנשי החינוך, יכול להיות שהיו מנדים אותי.

רויטל סויד: אז בסופו של דבר בישיבה שלך, היו מודעים לכך שאתה הומו או שלא היו מודעים?

<זאב נהוראי גורן: אני אגיד לך ככה, את נכנסת קצת למקום מורכב יותר, אבל בסופו של דבר אני יצאתי מהארון בכיתה י"ב, בפני החברים שלי, הם היו בעדי ובאופן אירוני, מי שהיינו צריכים להסתיר ממנו את הזהות שלי זה מאנשי החינוך, עשינו ביחד תרגילים כדי שהמורים לא יגלו שאני הומו ולא יעיפו אותי.

<זאב נהוראי גורן: אבל, חברים שלי מבתי ספר אחרים חוו השפלות, מורים שקיללו אותם, מורים שזימנו אותם לשיחות ואמרו להם שהם חולים והשפילו אותם ודיברו אפילו על דברים גרפיים, פיזיים, נורא לא נעימים.

<זאב נהוראי גורן: זה מאד קשה, זה מאד קשה לתלמיד לחוות דברים כאלה.

<זאב נהוראי גורן: זה לא הוגן, זה לא הוגן שילדים צריכים לעבור דברים כאלה מהמורים שלהם, זה משפיל ואני לא יכול אפילו להתחיל לתאר את החוויה שעוברת על ילד בן 16, 17, שהמורים מדברים אליו ככה, שהרבנים מדברים אליו ככה ואני חושב, באופן אישי, שהדבר הכי חכם שאפשר לעשות הוא להוציא חוק נגד התבטאויות – נגד בכלל גישה של המורים לנטיות מיניות של הילדים.

יפעת שאשא ביטון: לא צריך חוק, צריך פשוט שהמורים יעברו תהליכים, כמו שצריך, כדי שיבינו.

<זאב נהוראי גורן: אבל איך הם יעברו אותם אם הכל חופשי?

רויטל סויד: לא, כשמדובר בחברה דתית יש - - -

<זאב נהוראי גורן: למה אין מסגרת בשיעורי חברה או בשיעורי האזרחות - - -

רויטל סויד: ראינו את זה גם עם רבנים במכינות ובישיבות גבוהות, אתה מדבר על תופעה שהיא תופעה מורכבת והיא קשה, רבנים תופסים את עצמם כמי שאפילו נאבקים את המאבק האמתי והנכון, זה מורכב, זה מאד קשה.

רויטל סויד: אנחנו גם ראינו את זה עם הרב לוינשטיין.

<זאב נהוראי גורן: זה קשה, אבל אפשר לפתור את זה לדעתי.

<א': אם אפשר להוסיף משהו שגם העליתי בוועדת החינוך, שמעבר להתבטאויות של הרבנים כרבנים, כאנשים פרטיים, מערכת החינוך עצמה – קיים בה שיעור שבבתי הספר הדתיים נקרא בכה מחלמיש ובו בעצם במערכת עצמה - - -

יפעת שאשא ביטון: יש הדרה של - - -

<א': מערך שיעורים מיוחד בנושא הקהילה הגאה שבו בעצם מעלים סרטונים של רבנים שמתבטאים נגד ובעצם זה עוד הרבה מעבר לדעה האישית של הרבנים, זה מובנה במערכת החינוך עצמה.

<אורי ברוולר שאער: אנחנו הולכים רחוק בזמן שגם בכנסת, גם חברים וחברות שלכם - - -

יפעת שאשא ביטון: רק שם לפרוטוקול.

<אורי ברוולר שאער: אני אורי ברוולד, אני בת 29 מכפר שלם, תל אביב.

<אורי ברוולר שאער: יש מעין אוירה כזו בתל אביב שהיא נוצצת והכל מותר בה והכל אפשרי, אבל זה לא תמיד ככה לצערנו הרב.

<אורי ברוולר שאער: גם אני מצאתי את דרכי החוצה מהבית, אז חשבו שאני לסבית, אוי ואבוי אני בכלל ביסקסואלית, אבל לרזולוציות האלה לא מגיעים בכלל.

<אורי ברוולר שאער: אני התפרצתי לדיון כי יש משהו נורא קל בלדבר על הרבנים האלו, אבל זה לא רק הרבנים, זה נמצא כאן, נמצא בכל מקום ואלה אמירות שנמצאות וחייבים לגנות אותן וזה גם התפקיד שלכן, ברמה הכי בסיסית כמי שאנחנו מסתכלות עליהן מחוקקות היום חוקים, זה גם שלכן לעשות את זה.

<אורי ברוולר שאער: אני יושבת היום, אני בת 29 וכבר עברתי את השנים הקשות בחיי כמי שחיה בארון שנים רבות, אבל זה מצחיק אותי לחשוב אפילו שבכנסת הקודמת הייתי יועצת פרלמנטרית, זה כאילו נורא נחמד ונעים ומקדם - - -

רויטל סויד: של מי?

<אורי ברוולר שאער: מה?

רויטל סויד: של מי?

<אורי ברוולר שאער: של ניצן הורוביץ.

רויטל סויד: אנחנו יושבים בלשכה שלכם.

<אורי ברוולר שאער: כן, החלפנו חדרים.

<אורי ברוולר שאער: הייתי צריכה להלחם כדי להגיע למקומות האלה ולהגיע לאקדמיה מהמקומות שמהם הגעתי ומהמצוקה הכלכלית שבה נמצאתי וזה פשוט חייב לקבל מענה בצורה – אחד קודם.

יפעת שאשא ביטון: את חווית את החוויות שמדוברות כאן?

יפעת שאשא ביטון: זו היתה אמורה להיות השאלה הבאה שלי, רק רציתי לתת לחברת הכנסת להשלים את דבריה, אבל את חווית את זה גם במסגרות הממלכתיות?

יפעת שאשא ביטון: אני מבינה שאת באה מסביבה חילונית?

יפעת שאשא ביטון: או לא חרדית ולא ערבית מן הסתם, חווית את זה במסגרת בית הספר, את ההדרה הזו של הקהילה, את היחס המזלזל באופן מובנה בתוך המערכת?

<אורי ברוולר שאער: אז אני אגיד שלזלזול יש כל מיני גוונים, יש את הגוון המובהק שעלה פה ובאמת, ליבי יוצא אליכם בכנות מלאה.

<אורי ברוולר שאער: אבל אני למדתי בעירוני א', בית ספר לאומנויות, הכי פתוח, זה הכי לגיטימי, זה הכי קורה, אבל גם לבית הספר שלנו לצורך העניין לא הכניסו את חוש"ן, דאז, שהוא זה שמגיע לבתי הספר ומדבר עם בני ובנות הנוער, גם אלו שהם סטרייטים וגם אלו שהם לא.

<אורי ברוולר שאער: המטרה היא לפנות לכולם כדי להבהיר את הרגישות שצריכה להיות במקום הזה ויותר מזה אני אגיד, על הפער שלפעמים נמצא וזה מה שהיה אצלי, בין הבית שהיה מאד סגור ולא מקבל ולא מכבד, לבין הנאורות הלבנה של תל אביב לכאורה וזה מייצר קשיים.

<אורי ברוולר שאער: אני את הצבא שלי העברתי כחיילת בודדה - - -

יפעת שאשא ביטון: מתי בעצם יצאת מהבית?

<אורי ברוולר שאער: זה בשלבים, בצבא לגמרי הייתי בחוץ.

<אורי ברוולר שאער: הייתי מאד מאד בארון, אז לקח זמן גם לראות בכלל לאיפה אני הולכת, אני לא הרגשתי בנוח ללכת לכל מיני ארגונים, לא בהכרח ידעתי שיש ארגונים ואת הדבר הזה.

<אורי ברוולר שאער: אני מסתכלת היום על בני ובנות נוער כשאני נכנסת לכיתות מטעם חוש"ן ומתוכם אני מזהה בני נוער שהם כמוני ולצידם אני מזהה גם חברים וחברות סטרייטים לכיתה, שהם גב התמיכה הכי בסיסי לבני ובנות הנוער האלה וזה אחריות שלנו לדאוג שזה מה שנכנס באופן אוטומטי, שזה מגיע גם מהצוות המקצועי של בית הספר, מהנהלה, מה בני ובנות הנוער האלה עוברים וכמובן להגיע עם לזה לרזולוציות הכי פשוטות ומונגשות לני הנוער, לדעת לאן לפנות, כי יום לא כולם יודעים את זה וזאת אחת הנקודות הקשות ביותר.

<אורי ברוולר שאער: דבר אחרון שאני רוצה לומר, ממה שהתחלתי ואני פונה אליכן, ברור לי שאתן כאן ואתן שותפות דרך וזה מהמם וזה מרגש ואני באמת רוצה להודות לכן על זה.

<אורי ברוולר שאער: אבל אני גם שואלת אתכן מה אתן יכולות מחר לעשות ואיך אתן מתמודדות עם אמירות שמגיעות נגד הקהילה הגאה, מכתלי הכנסת, זה מקרין החוצה ואנחנו חייבות לדעת לשים לזה סוף.

רויטל סויד: מה שמך, סליחה?

<אורי ברוולר שאער: אורי.

רויטל סויד: אורי, תראי, קודם כל תודה לך על הדברים ואנחנו פשוט נמצאים פה בדיון שהוא גם בוועדה לזכויות הילד והוא באמת מאד מאד יעודי לענייני בני נוער ואיך מתמודדים עם חטיבה ותיכון ובכלל ביסודי.

רויטל סויד: אבל אין ספק שעצם העובדה שאנחנו מקיימים פה היום יום מיוחד, לקהילה, לזכויות הקהילה הגאה, זה לצערי הרב ואני ממש מתביישת שאני אומרת את זה, זה כבר הישג מאד גדול ובבית הזה קורים דברים מדהימים לטוב וליותר טוב.

רויטל סויד: אני מזכירה לך את יום הקהילה הגאה שנה שעברה, אני הגשתי הצעת חוק הכי לגיטימית - - -

<אורי ברוולר שאער: מדהימה.

רויטל סויד: הכי ברורה, שלא יכול להיות עליה בכלל עוררין וספק, להכיר בבני זוג חד מיניים כהורים שכולים, משהו שהוא כל כך בסיסי וכל כך נכון במדינת ישראל שמקדשת את השכול, לצערי הרב אנחנו חווים וגם נחווה, זה נפל בדיוק למחרת, יום ציון זכויות הקהילה הגאה שנה שעברה בכנסת ואנחנו רואים סדרת חוקים שעלו גם ביום ראשון האחרון ונפלו וכל זה נובע מתפיסות מאד מאד שונות שיש בבית הזה, כשקומץ מועט – כי כשאנחנו נלך ברחוב ונשאל על זכויות לקהילת הלהט"ב רוב האנשים ולא משנה מאיפה הם – שוויון זכויות מלא, בנישואים, בגירושים, באימוץ ילדים, בהורות, בחיים, על הכל.

יפעת שאשא ביטון: על הגירושים אנחנו עוד יכולים לדבר.

רויטל סויד: בכל זאת אנחנו רואים שיש כאן באמת קולות מיעט, אבל מיעוט שלא מאפשר להעביר אף הצעת חוק.

רויטל סויד: את יודעת שכשהגשתי את הצעת החוק וישבתי אז אמרו – רגע, כתוב פה קהילת להט"ב, כתוב פה הומוסקסואלים, כתוב פה חד מיניים, המילה חד מיניים מופיעה?

רויטל סויד: התשובה היא כן, ברור.

רויטל סויד: אם ככה היא לא תעבור בקדנציה הזו, היא לא תעבור בכנסת הזו.

רויטל סויד: ולכן, ברור שצריך להרים קול ומרימים את הקול ואומרים ומציינים ומגיעים לדיונים ויושבים ומדברים וזועקים את העקה וזה באופן כללי.

רויטל סויד: אבל אני רוצה כן להתייחס לרגע לדיון עצמו, כשאנחנו רואים שלפני חצי שנה א' מוצא את עצמו לא יודע למי לפנות ואין לו לאן ללכת והוא צריך לשקול ללכת למקום כמו זולה, שעכשיו אני שומעת בכלל מה הוא, אז זה מצב אבסורד.

רויטל סויד: אז נכון, דיברת ושכחתי את שמך - - -

<זאב נהוראי גורן: נהוראי.

רויטל סויד: נהוראי, דיברת על פן בחברה הדתית ואתה מדבר עוד על כיפות סרוגות, לצערי הרב זה משהו שצריך לטפל בו ולטפל בו לעומק, אבל קודם כל שילד יקום ויצליח לפתוח את המחשב וידע לאן ללכת, למי לפנות, עם מי לדבר, מה לעשות, איך הוא יכול להיות תקוע כל כך ובלי יכולת ומסוגלות למי לפנות ואם זה לא ההורים וזה לא היועצת אז לאן ולמי ובזה אנחנו צריכים לטפל ואלה המסקנות שצריכות להיות מהדיון הזה.

רויטל סויד: המסקנות האופרטיביות מהדיון הזה צריכות להיות שלא יהיו נער או נערה, צעיר או צעירה, ילד או ילדה, שיקומו בבוקר ולא יהיה להם למי לפנות ואם זה לא בא מהבית אז זה חייב לבוא מהמסגרות מסביב, מהמסגרות החינוכיות, מהיועצת או משהו, שתהיה להם את היכולת לחיות עם עצמם ולא לעבור את מה שאת עברת לפני עשור וא' וזיזו עוברים אותו היום, זיזו כבר לא, אתה כבר נראה לי שאפילו פרצת דרך.

רויטל סויד: זה המענה שצריך להיות מהדיון הזה ואני מתנצלת שאני צריכה לעזוב, כי אני צריכה לעבור לדיון אחר, אבל נמשיך להאבק, ביחד.

<אחינעם כץ: אם אפשר רגע - - -

יפעת שאשא ביטון: לא, שניה, אני רק רוצה לאזן את הדברים כדי שלא ישמע שכל חקיקה שנופלת בהקשר של הלהט"ב זה בגלל בורות כאן בכנסת - - -

רויטל סויד: לא בורות, ממש לא.

יפעת שאשא ביטון: או חוסר תמיכה או חוסר רצון להעביר - - -

רויטל סויד: אף אחד כאן לא בור, יש כאן הסכמים קואליציוניים שבהם גם הסיעות החרדיות וגם הדתיות - - -

יפעת שאשא ביטון: יש גם דברים יותר מורכבים, יש עוד הרבה מאד הצעות חוק שנופלות מידי שבוע, זה לא הכל מתוך ניכור לקהילה הלהט"בית, חשוב להגיד את זה.

יפעת שאשא ביטון: אבל אני מסכימה שיש לנו עוד הרבה דברים לעשות.

<אחינעם כץ: אני אשמח רגע להגיד לנהוראי וא' לגבי מה שאמרו, אני אחינועם, אני דירקטורית בחוש"ן שזה מרכז לחינוך - - -

יפעת שאשא ביטון: אבל ממש בקצרה כי את לא ברשות דיבור ויש פה אנשים שביקשו ואני רוצה לתת - - -

<אחינעם כץ: יש לנו רשות דיבור יותר מאוחר, אין לי בעיה לחכות לרשות דיבור שלנו.

יפעת שאשא ביטון: אז בואי תגידי כבר את הדברים בקצרה.

<אחינעם כץ: אוקיי, קודם אני אגיד על חוש"ן, אנחנו מרכז לחינוך והסברה, אנחנו נפגשים עם 30 אלף אנשים בשנה, אנחנו מומלצים על ידי שפ"י לפעילויות בנושא של מגדר ונטיה מינית.

<אחינעם כץ: מה שאנחנו שומעים זה שנוער להט"בי היום הוא בסיכון גבוה, לכל מיני דברים.

<אחינעם כץ: לאלימות, לאלימות מילולית, להטרדות מיניות, עד הדרה מהבית ויציאה מהבית וחיי רחוב שזה מגיע גם לפשע וזנות בסופו של דבר.

יפעת שאשא ביטון: שזה הנושא שלנו ונשמח אם נתמקד כי ממש לא נוכל לתת מענה.

<אחינעם כץ: אני ממש על זה רוצה לדבר, אני אגיד שמבחינתי שני מעגלי התמיכה העיקריים שיש לבני נוער זה המשפחה שלהם ומערכת החינוך, אלה מעגלי התמיכה ואני חושבת שכולנו יודעים שכשיש מעגל תמיכה שהוא תומך, גם אם הסביבה בחוץ היא לפעמים קצת כואבת, כשיש לי מעגל להשען עליו אז היכולת שלי להתגבר על הקשיים שאני אפגש בהם בהמשך הם הרבה יותר גדולים.

<אחינעם כץ: אני אגיד שבחוש"ן בשנתיים האחרונות פיתחנו הרבה מאד תכנים לגננות, למורים ליסודי, למורים לחטיבות ביניים ולסטודנטים לרופאה, לעבודה סוציאלית, להמון תחומים ואנחנו לאט לאט נכנסים למקום הזה ואנחנו באמת צריכים להיכנס יותר ואולי גם לחברה הדתית או לארגון שובל, שהוא ארגון המקביל שלנו בחברה הדתית, להיכנס ולעשות את ההסברה הזאת.

<אחינעם כץ: אוכלוסייה שמאד קשה להגיד אליה זו אוכלוסיית ההורים, כי אוכלוסייה שהיא לא מאורגנת.

<אחינעם כץ: יש לנו היום פעילות בשיתוף עם תהילה, שזה הארגון לליווי של הורים של להט"בים, אנחנו עושים סיפור משפחתי, מדברת אמא או אבא ללהט"ב ולהט"ב בוגר ומדברים ביחד ומספרים את הסיפור המשפחתי שלהם, של ההתמודדות הזאת ואנחנו מאד שמחים להביא את זה לכל מיני פורומים של הורים, שוב, זה אוכלוסייה שמאד קשה להגיע אליה ואין ספק ש - - -

<קריאה: אפשר להגיע גם דרך מערכת החינוך עצמה.

<אחינעם כץ: להורים, נכון, יש ניסיון כזה וזה לא פשוט ולא כולם ששים לערב את ההורים בתוך הנושא הזה, הרבה מאד בתי ספר מפחדים לפנות עם הנושא הזה להורים כדי שלא לעורר התנגדויות.

<אחינעם כץ: אני חושבת שאחד הדברים החשובים זה שנגיע גם לקבוצות של הורים, כי יש משהו במפגש הזה של הסיפור האישי וראינו פה, איך הסיפור האישי ישר נוגע וישר מתחבר ללב ולעשות שם איזו שהיא עבודה מול ההורים ואנחנו באמת מבקשים את העזרה שלכם, של האנשים ממשרד החינוך שיושבים פה, איך אנחנו מצליחים להגיע לקבוצות גדולות של הורים, לעשות להם את ההסברה הזאת וללמד אותם איך להתנהל מול הילדים שלהם כשהם יוצאים מהארון ואיזה כלים יש להם ואיזה מעגלי תמיכה הם יכולים להשתמש בהם, תודה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לך, איריס ממשרד החינוך ואחר כך הבחור שלידך, שמך?

<דני סלייפר: דני, דני סלייפר, מורה בבית ספר תיכון.

יפעת שאשא ביטון: אה יופי, זה אפילו מתחבר.

<איריס מנדה בן יעקב: אנחנו לא ביחד.

יפעת שאשא ביטון: כן, אני יודעת, לא חשוב בבקשה איריס.

<איריס מנדה בן יעקב: שלום לכולם, אני מברכת על הוועדה - - -

יפעת שאשא ביטון: עלו פה טענות קשות.

<איריס מנדה בן יעקב: עלו פה טענות קשות ואני שמעתי גם בוועדת חינוך ואני מניחה שנמשיך לשמוע טענות קשות.

<איריס מנדה בן יעקב: אני באמת, צר לי לשמוע את הסיפורים האישיים ואת החוויות הקשות שכל אחד ואחד מהיושבים מספר, אני מניחה שזה צובע את החוויה כלפי מערכת החינוך בכלל, אבל אני רוצה דווקא להראות את החלק הטוב, את החלק שכן עושים וכמובן שהדרך עוד ארוכה.

<איריס מנדה בן יעקב: כלומר, גם אחרי שאני אספר מה שאני אספר יכול להיות ששנה הבאה אנחנו נשב בוועדה וימשיכו להיות עוד סיפורים כאלה.

יפעת שאשא ביטון: כנראה שמה שאנחנו עושים טוב או לא מספיק או לא נכון או לא אפקטיבי.

<איריס מנדה בן יעקב: או שתהליכים הם איטיים, את יודעת בוועדה הקודמת אמרו – כדי להגיע רחוק צריך ללכת לאט, אז אנחנו מחכים, באמת הדרך עוד ארוכה ויש מקומות שיותר קשה ויש מקומות שיותר קל.

<איריס מנדה בן יעקב: אז אני רק רוצה להגיד שהיועצות החינוכיות, כולן, עוברות הכשרה בנושא להט"בים, כולן.

<איריס מנדה בן יעקב: אנחנו עושים את זה בשיתוף עם חוש"ן, אנחנו מגיעים לכל מיני חתכים של אוכלוסייה במערכת החינוך, כי הרי מערכת החינוך לא מבוססת אך ורק על יועצות, אז גם מנהלי בתי הספר, מפקחים, אנחנו מכניסים את זה לאט לאט, וכמובן לתלמידים.

<איריס מנדה בן יעקב: עד היום עשינו סדנאות בליווי הארגונים הגאים, בעיקר חוש"ן.

<איריס מנדה בן יעקב: היום זה יום חגיגי מבחינתנו כי יצאה תקנה תקציבית, בזכות מירב בן ארי שבאמת עמלה רבות יחד אתנו להוציא את התקנה הזו וזה אומר שבתי ספר יוכלו לקבל הרצאות בחינם לתלמידים ולאנשי הצוות מגיל הגן.

<איריס מנדה בן יעקב: זאת אומרת בגיל הגן הם יעברו סדנאות על חינוך רגיש מגדר ועל משפחות - - -

יפעת שאשא ביטון: זה וולונטרי או שזה מחייב את כל המערכת?

<איריס מנדה בן יעקב: זה וולונטרי ואני מאד מקווה - - -

יפעת שאשא ביטון: זה שוב לשכנע את המשוכנעים.

<איריס מנדה בן יעקב: זה לאו דווקא, לפעמים בתי ספר לא מזמינים כי אין להם תקציב.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

<איריס מנדה בן יעקב: ומפקחות לא מזמינות כי אין להם תקציב ויש ריבוי של נושאים, אבל ברגע שבאמת הנושא יגיע לפתחם והוא גם יהיה ללא עלות, אני מניחה שיהיה יותר קל להכניס.

<איריס מנדה בן יעקב: אני גם רוצה להגיד שאנחנו גם נלמד מתוך הנתונים על איפה יותר ואיפה פחות – אנחנו קיבלנו מיליון וחצי, אז אם אנחנו נעבור את המיליון וחצי אז נתעדף כמובן מדדי טיפוח גבוהים.

יפעת שאשא ביטון: את יודעת, איריס, אני אומר משהו אולי גם הם לא יאהבו כל כך לשמוע את זה, גם את לא תאהבי וגם הם ובכל זאת אני לוקחת את הסיכון.

יפעת שאשא ביטון: הרי אנחנו במערכת החינוך מנסים לחנך או להעביר את המסר של לקבל את כולם ולהכיל את כולם עם כל השוני וכל המורכבות של כל אחד, וכל ילד באמת מגיע עם התיק שלו.

יפעת שאשא ביטון: אז בהתחלה דיברו על ילדים עם צרכים מיוחדים וילדים נכים וילדים כאלה וילדים כאלה ובסוף כולם ילדים ויש גם ילדים שהם מהקהילה הלהט"בית.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת, שעוד לפני ההרצאות ולפני כל מה שאנחנו רוצים לעשות יש פה דבר בסיסי – לא לפגוע בהם.

יפעת שאשא ביטון: כל ביטויי הגנאי שיש כאן, ההדרה שלהם באופן מובנה מהמערכת על ידי זה שמגדירים אותם כמשהו שהוא אחר, כמשהו שהוא לקוי, כמשהו שצריך להיות מודר או צריך לשנות את עצמו, אנחנו הרי לא מבקשים מאף ילד לשנות את עצמו בשבילנו, אנחנו לא נבקש מילד מחינוך מיוחד לשנות את עצמו בשבילנו, לא מאוטיסט ולא מנכה ולא מאף אחד, זה הם ואנחנו צריכים להיות שם בשבילם.

יפעת שאשא ביטון: אז איך אנחנו מטפלים לפחות בנקודה הבסיסית הזו?

<איריס מנדה בן יעקב: המדיניות הבסיסית שלנו היא לא הדרה, כמובן שלא.

<איריס מנדה בן יעקב: אני רוצה להגיד שיש באמת מקומות שיותר קשים, למשל בחברה הערבית קצת יותר קשה כי זה נוגד את הדת ושם אנחנו קיימנו שולחן עגול עם הארגונים הגאים כבר זו שנה שניה ובארגונים הגאים אנחנו הצלחנו להביא את הסוואט, אבל הם לא החזיקו מעמד מכל מיני סיבות שאני לא אפרט אותן.

יפעת שאשא ביטון: אני יכולה לא לתקצב אותם.

יפעת שאשא ביטון: אם יש לי יועצת חינוכית בתוך בית ספר ערבי או בתוך בית ספר חרדי, שמקבלת כסף ממשרד החינוך ולא יודעת להכיל את הילדים שיש שם או שלא תהיה שם או שלא תקבל תציב, שלא יתוקצב התקן.

יפעת שאשא ביטון: באמת, כאילו, למדינה יכול להיות סיי ואני מנסה לחזק אתכם פה, יכול להיות לכם סיי, הרי אנחנו לא נרשה שזה יקרה לא לגבי ילדים שהם מחינוך מיוחד ולא לגבי ילדים אחרים, אז גם כאן, מי שלא מסוגל לעשות את העבודה שלו או החוצה או אין כסף.

<איריס מנדה בן יעקב: יש לנו מדיניות מאד ברורה בנושא וברגע שמגיעות אלינו פניות – ומגיעות אלינו פניות – אנחנו פונים ישירות למפקחת, למחוזות ואנחנו מטפלים בזה.

<איריס מנדה בן יעקב: יש כל מיני אמירות - - -

יפעת שאשא ביטון: יש כתובת עליונה במשרד החינוך שהילדים המקסימים האלה יוכלו לפנות אליה?

יפעת שאשא ביטון: כי הרי הם מפחדים, הם מפחדים שיזרקו אותם, זורקים אותם מפה ומשם.

יפעת שאשא ביטון: יש כתובת שאפשר לפנות אליה?

<קריאה: אפשר להגיד משהו?

<איריס מנדה בן יעקב: אני רוצה רגע להגיד את הדברים שלי ברצף.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

<איריס מנדה בן יעקב: קודם כל יש את יועצות בתי הספר, היועצות מקבלות הכשרה, בחמד – בחינוך הדתי – ובחי' הערבי אני רוצה להגיד שבחינוך הדתי אנחנו התקדמנו מאד.

<איריס מנדה בן יעקב: היה יום מאד גדול לכל המנהיגים של חמד, היתה אמירה מאד ברורה של הרבנים שלא מוציאים את הילדים האלה מבית ספר, זו אמירה מאד ברורה מהמנהיגים ולא ממני - - -

<א': אני חייב אבל לומר משהו - - -

יפעת שאשא ביטון: רגע, שניה טל, אנחנו נאפשר לה לסיים את הדברים.

<איריס מנדה בן יעקב: וכמובן השיח על חינוך למיניות בחמד, בחינוך החילוני זה קצת יותר פשוט, יותר קל.

<איריס מנדה בן יעקב: בחברה הערבית, כמובן, הדרך עוד ארוכה.

<איריס מנדה בן יעקב: שוב, אני פה כי אני אומרת שיש לנו עוד הרבה מה לעשות, אבל אנחנו יושבים עם הארגונים הגאים בשולחן עגול, זאת השנה השנייה, יחד עם כל מיני אגפים במשרד החינוך, עם קידום נוער ועם האחראיים על מקצועות שונים כמו אזרחות, מדעי החברה, כל מי שבעצם קשור ויכול לעזור.

<איריס מנדה בן יעקב: לראות איך אנחנו מרחיבים את העשייה ומעמיקים את העשייה, אנחנו חיים בחברה לא פשוטה ואנחנו יודעים את זה.

יפעת שאשא ביטון: נכון ואני עדיין מפנה את השאלה ויכול להיות שצריך לחשוב על זה.

<איריס מנדה בן יעקב: זה לא רק במערכת החינוך ולכן אנחנו עסוקים בשאלה של איך עוד ומה עוד לעשות.

<איריס מנדה בן יעקב: הרי הלהט"בפוביה באה מחוסר ידע.

<איריס מנדה בן יעקב: חוסר ידע ומבורות ולכן התפקיד שלנו גם להנגיש את המידע הזה לאנשי חינוך ולהסביר מה זה ושהם לא זרים ולא שונים וזה לא סטיה.

יפעת שאשא ביטון: לא, הם שונים וזה בסדר.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו כולנו שונים, גם אני שונה ממך - - -

<איריס מנדה בן יעקב: בסדר, לא, המערכת מכוונת למשפחות הטרוסקסואליות, בעיקר, אנחנו פה כדי באמת להראות את משפחות הקשת, לתת ביטוי למשפחות הקשת, לחינוך רגיש מגדר, זה הכל ביחד.

יפעת שאשא ביטון: איריס, אני רוצה לעשות לך חיים יותר קלים ואני אפילו עושה לך החנות, באמת אני אומרת, אני עושה לכל המערכת הנחות בזה שאני מבקשת את הדבר הבסיסי הראשוני הזה.

יפעת שאשא ביטון: שתהיה כתובת לילדים, לא כי לא היכלו אותם או כי עכשיו עושים בשבילם אקסטרה, אלא כי גינו אותם ופגעו בהם בתוך המערכת.

יפעת שאשא ביטון: של התנהגות שהיא לא נאותה כלפיהם בגלל שיש להם נטיה כזו או אחרת, זה יכול להיות אגב הקהילה הלהט"בית ויכול להיות שזה גם יפתח לנו לתלמידים נוספים שזוכים ליחס מאד מזלזל ומנכר כי הם פחות יפים בעיני המורה שהם שמנים מידי בעיני המורה, אני מעלה את כל הדברים האלה כי אנחנו דיברנו גם על הסוגיות האלה בוועדה.

יפעת שאשא ביטון: שתהיה כתובת במשרד החינוך שיודעים הילדים האלה שהם יכולים לפנות אליה והם יקבלו מענה והם ידעו שיהיה מי שידבר בית הספר ומי שיפתח עין ושהמורים, את יודעת מה?

יפעת שאשא ביטון: גם אם הם לא מקבלים אותם, שלא יפגעו בהם, זה הדבר הראשוני.

יפעת שאשא ביטון: ראית?

יפעת שאשא ביטון: אני לא מבקשת עכשיו שנתקצב ונחנך את כולם.

<איריס מנדה בן יעקב: אז קודם כל יש את היחידה שלנו, היחידה למיניות ומניעת פגיעה, שכשיש מקרים כאלה פונים אלינו, יש את יועצות בית הספר ואנחנו כמובן בשאיפה שכל מורה יהיה הכתובת - - -

יפעת שאשא ביטון: לא יועצת בית הספר, אני רוצה את משרד החינוך.

יפעת שאשא ביטון: אני אומרת לך יועצות בית ספר לא מקבלות אותם.

<איריס מנדה בן יעקב: משרד החינוך זה אנחנו.

<א': אבל זה לא מגיע לתלמידים.

<א': את אומרת שיש את היחידה, היחידה הזאת אם תשאלי עכשיו תלמידים בבית הספר, מישהו שמע על זה?

<א': מישהו ראה על זה?

<א': אין פרסום של זה בבתי הספר, אין לוח שבו אתה רואה לאן מתקשרים, למי אני פונה, זה שמור אצל היועצת במגירה סגורה שבה היא שמה - - -

<איריס מנדה בן יעקב: זה מגיע מכל מיני כיוונים, זה מגיע לפעמים חוש"ן או איגי מפנים אלינו, ארגונים יודעים.

<א': אבל גם מה שאמרת על הסמינרים והכשרות של יועצות - - -

<איריס מנדה בן יעקב: ככה זה עובד?

<א': סליחה.

<א': על הכשרות, דיברתי עם היועצת שלי והיא אמרה לי אישית - - -

<איריס מנדה בן יעקב: סליחה, לא, זה מקובל עליכם הפינג פונג הזה?

יפעת שאשא ביטון: לא, אני חושבת – לא, לא על מקובל או לא, אני חושבת אבל שהשיח הוא נכון ולא צריך להיבהל ממנו, אנחנו פשוט התייעצנו.

יפעת שאשא ביטון: איריס, אני חושבת ואני יודעת שזה לא את אישית כי אני יודעת שזה לא בידיים שלך להחליט אבל את מייצגת כאן את משרד החינוך ואנחנו נעביר את זה.

יפעת שאשא ביטון: לדעתי צריכה להיות כתובת שתיתן מענה לקהילה הזאת, אבל היא תיתן מענה לכל התלמידים במדינת ישראל, של נציב תלמידים, נציב תלונות תלמידים או אולי אפשר לעשות את זה דרך היחידה לזכויות התלמיד, דרך טובה בן ארי, צריך לחשוב איך נכון.

<איריס מנדה בן יעקב: יש קו פניות.

יפעת שאשא ביטון: יש קו פניות?

<איריס מנדה בן יעקב: יש קו.

יפעת שאשא ביטון: אז צריך באמת להנגיש את קו הפניות, זה היה השיח פה ובגלל זה קצת התנתקתי, כי ניסינו להבין מה הכי נכון, אנחנו כבר בפרקטיקה.

יפעת שאשא ביטון: אולי באמת צריך להנגיש את קו הפניות דרך היחידה לזכויות התלמיד, שהתלמידים ידעו שיש להם כתובת ובזה אנחנו נתחיל לטפל במקרים הקשים, כי אני מניחה שמי שיגיע זה באמת אלו שחוו חוויה שהיא באמת קיצונית וחריגה.

<איריס מנדה בן יעקב: חוץ מזה שהנושא השנתי שלנו, אני שוב חוזרת על זה ואני מרגישה קצת שאני חוזרת על עצמי, אבל הוא פניה לעזרה באופן כללי, כלומר כל היחידות יתגייסו - - -

יפעת שאשא ביטון: כן, אבל הסיפור הגדול הוא שאין להם למי לפנות לעזרה בתוך חלק מבתי הספר – אנחנו לא נכפיש את כולם – בחלק מבתי הספר אין הכלה, אז אני אומר שאם יהיה מישהו מלמעלה – את יודעת מה?

יפעת שאשא ביטון: זה יעזור לנו כמערכת, זה לא במקום של 'נו נו נו' וענישה, אלא אם אנחנו יודעים שיש התנהלות כזו בבית ספר מסוים, אז כנראה שיש שם פחות מודעות ועברו פחות תהליך ואנחנו נדע שבבית הספר הזה אנחנו, כמערכת, צריכים לגעת יותר בנושא הזה או בנושאים אחרים, זה יעזור לנו גם ככלי עבודה ולא רק ממקום של – בואו נראה את מי מענישים.

<קריאה: בחינוך הדתי - - - לא קורית.

יפעת שאשא ביטון: סליחה, אתה מוזמן לדבר ברשות דיבור.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לעבור לדני, יש לנו 20 דקות לפני שיוציאו אותנו מהחדר.

<דני סלייפר: אני אשתדל לתמצת, שמי דני סלייפר, אני מורה לאזרחות, פיזיקה, מחנך כיתה י"ב בבית ספר תיכון ברמת גן.

<דני סלייפר: אני לא באתי מטעם משרד החינוך, אני לא מייצג את משרד החינוך, באתי עם מיזם פרטי שלי ואני מנצל את ההזדמנות לדבר פה בוועדה כדי להגיב בעיקר למה ששמעתי מא' ומנהוראי, בנושא של רבנים שאומרים שהומוסקסואליות זו סטיה ובעצם גורמים לתלמידים ובית הספר להרגיש רע הם הזהות שלהם.

<דני סלייפר: קודם כל, את עלית פה על משהו ואת שאלת את האיריס האם זה וולונטרי - - -

יפעת שאשא ביטון: אני לא רוצה להיכנס למערכת החינוך, ברשותך.

יפעת שאשא ביטון: הדיון פה זה על הנושא של נידוי ילדים מהבית וצריך למצוא את המענים והכלים שצריך לתת, אז אנחנו לא ממשיכים את הביקורת על משרד החינוך כי אני חושבת שאמרתי את הדברים בצורה מאד ברורה ונוקבת.

<דני סלייפר: לא ביקורת.

<דני סלייפר: משפט אחד של הצעה אופרטיבית לגבי מה שהעלו פה החברה?

יפעת שאשא ביטון: אני אשמח.

<דני סלייפר: אותי, אם אני אגיד בכיתה דבר שהוא לא מקובל בצורה מרחיקת לכת, יזמנו אותי לשימוע על ידי משרד החינוך לפיטורים.

<דני סלייפר: אני חושב שיכול לצאת חוזר מנכ"ל של מהשחי' שיקבע בצורה ברורה וחד משמעית מה מותר להגיד ומה אסור להגיד ואם מורה, רב, אדם, במערכת החינוך יעז לבוא ולהגיד דברים כמו שנהוראי אומר שאמרו לו, יזמנו אותו לשימוע, יזהירו אותו ואם צריך גם יפטרו אותו.

<דני סלייפר: למען יראו ויראו, זה לא צריך לקרות.

יפעת שאשא ביטון: אם אפשר היה לפטר כל כך בקלות ממשרד החינוך, אני יכולה להגיד לך בצער רב, אל תדאג לא יפטרו אותך בכזאת קלות, לצערי הרב, גם אם אתה תהיה אלים וזה בג אחר של המערכת שצריך לטפל בו.

<דני סלייפר: זה נכון, אבל עדיין צריך שחוזר מנכ"ל יהיה לו את השוט הזה.

יפעת שאשא ביטון: כן, זה בלי שום קשר.

יפעת שאשא ביטון: אני פשוט אחזור ואגיד את זה עד שמישהו שם למעלה יבין שהגיע הזמן שאנחנו נשנה דיסקט.

<קריאה: סלחו לי רגע, אני יכול אולי להעלות פשוט קול שממש לא דובר פה?

יפעת שאשא ביטון: אני אאפשר לך, אבל אני רוצה רגע שנשמע גם את ארגון עלם כי אני גם רוצה שאתם תצאו מכאן עם כלים ואתם תדעו מה המענים שיש ואם אנחנו נזהה שחסרים מענים אז אנחנו גם נדע לבקש אותם, בסדר?

יפעת שאשא ביטון: אבל אני מבטיחה לתת לך לדבר.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה רעות, רעות ואחר כך גילה רונן.

<רעות גיא: קודם כל אני רוצה להודות לך באופן אישי, אני חברת ועדה די קבועה בשלוש ועדות בכנסת, גם בוועדת המשנה לצעירים וצעירות חסרי בית, גם בוועדת המשנה למאבק בסחר נשים בזנות וגם בוועדה שלך כשיש דיונים שהם בעניינו ועניינו הם בני נוער קטינים וקטינות, אחר כך אנחנו רואים אותם בשלבים יותר מאוחרים בגיל 18, 19 ו-20 והמצב לא הולך ונהיה יותר טוב, שבעצם איבדו את העוגן שלהם, איבדו את הבית, איבדו את התמיכה המשפחתית הראשונית, אחר כך גם את הקהילתית, אחר כך גם אולי את החברתית.

<רעות גיא: אני חושבת שהדיון ממשרד החינוך והמניעה הוא מאד חשוב, המענים שם מאד חשובים, לא נעים לי להוסיף עוד עשור למה שכבר הוסיפו פה ביני לבין א' כבר 2.5 עשורים, הדברים לא הולכים ונפתרים.

<רעות גיא: זה ברור שזה תמיד היה וזה תמיד יהיה, אבל אולי אנחנו יכולים להשתנות ולשנות.

<רעות גיא: אני כן אגיד שבעשור האחרון גם, לפני שעבדתי בעלם, עבדתי שלוש שנים בבית דרור שבטח יעל תציג, מרכז חרום לנוער הומו-לסבי-בי-וטראנס שנפלט מהבית, ארבע שנים לפני גם התנדבתי בארגון הנוער הגאה ואני אעצור כאן עם הגיל שלי כי זה מביך, אבל אני כן רוצה להגיד שיש ארגוני קהילה מאד חזקים, שאגב נסמכים בעיקר על תקציבי התנדבות וכו', צריך מאד לחזק אותם אבל צריך גם לזכור – ואני אומרת את זה בביטחון מלא כי אני גם חברת קהילה, אז אין לי בעיה להגיד את זה וזה ספוילר גם לדיון שיש לנו ב-13:00 לתופעת הזנות בקהילה שלנו ואת גם דנת בסיפור הזה כאן בוועדה לא מעט פעמים.

<רעות גיא: אני גם רוצה להודות לך ולהגיד שזה לא רק עניין שאפשר לבקש את עזרתך או לא, אנחנו חייבות את עזרתך ולא רק עזרתך, כל מי שהוא מחוץ לקהילה שלנו ואני אומרת את זה בתור מי שעבדה והתנדבה בקהילות הלהט"ב ויצאה לעבוד בארגון כמו עלם ופתאום, נפתח צוהר גדול בשבילי כי ראיתי שגם לארגון גדול כמו עלם, שהוא לא מזוהה עם נוער להט"בי כזה או אחר, הוא נותן מענה לכלל בני הנוער בסיכון על רצף הסיכון הרחב - עלם זו עמותה שפוגשת 20 אלף בני נוער בשנה בפריסה ארצית של 40 ישובים בארץ, חלק מהפרויקטים והמענים שאנחנו מפעילים הם בתקציבי המשרדים השונים כמו משרד החינוך, משרד הרווחה, לדיון הזה זה לא משנה, אבל פתאום ראיתי שבתוך העולם הגדול והרחב בחוץ, קודם כל יש בני נוער שמעדיפים לפנות לארגונים שהם לא מזוהים עם הקהילה, כי נוצר משבר מאד גדול וצריך להבין, ילדים בני 15, 16 - - -

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שגם ככה נכון שיהיה, אגב, יצא לי לדבר כמה פעמים עם נציגי איגי ואמרתי להם שאני חושבת שהשירותים שלכם צריכים להינתן בתוך הסל הכולל כדי שגם אתם לא תרגישו חריגים.

<רעות גיא: אני חושבת שיש יתרונות לייחודיות ובאמת אני חושבת שאילולא ארגוני הקהילה, אף אחד מאתנו בחוץ לא היה משכיל להבחין בתופעות ולהגיד זה מה שקורה ועל זה צריך לשים את הדגש ועדין, ארגוני הקהילה, אני אומרת את זה בפה מלא, לא יכולים לעשות את המלחמה הזו לבד.

<רעות גיא: הם חייבים את העזרה – אגב, גם המשפחות וההורים צריכים את העזרה ואני זוכרת עוד בימי, כמדריכה בבית דרור, היו מגיעים נערים עם תיק על הגב והייתי אומרת להם – כמה זמן לקח לך להבין שאתה הומו, כמה זמן לקח לך להבין שאת לסבית, אוקיי בואו ניתן להורים צ'אנס – חודש, חודשיים, שנה, שנתיים – גם הם צריכים את הזמן הזה.

<רעות גיא: הם צריכים את הזמן לעכל את זה, הם צריכים את הזמן להבין את זה, צריך לעבוד איתם, צריך להכווין אותם.

<רעות גיא: אותו דבר יועצות, אני פוגשת המון נשות מקצוע מבולבלות, הן שואלות אותי – תגידי, לפתוח איתם את הסיפור של הזהות המינית או לא לפתוח?

<רעות גיא: אני שואלת אותן – תגידי, זה מסכן אותם, את מזהה שיש סיכון?

<רעות גיא: - - -

יפעת שאשא ביטון: בדיוק החלק של ההכשרה שהן צריכות.

<רעות גיא: אם זה היה בנוגע לסמים היית מתלבטת אם לפתוח או לא לפתוח?

<רעות גיא: כל מקום שאנשי טיפול פוגשים תופעות סיכוניות, הם חייבים לדעת איך לפתוח את זה, זו לא שאלה כבר אם לפתוח או לא לפתוח, רק יש המון חשש, יש המון קושי, מדובר פה על מיניות ומדובר פה על תכנים, כמו שא' אמר, שאנשי טיפול לא כל כך מכירים אם זה לא הניסיון האישי שלהם.

<רעות גיא: אז אנחנו רואים את התופעות הקשות ובאמת, הידרדרות של ילד או ילדה, צריך להבין את זה, א' הזכיר פה את הזולה וזו רק דוגמה אחת של מבנים נטושים, של בעצם רחוב, זה להיות ברחוב.

יפעת שאשא ביטון: יש מענים לעלם לילדים שנזרקו מבית או נודו מהקהילה?

<רעות גיא: את יודעת, אנחנו מפעילים מענים לבני נוער שמעורבים בזנות, לצעירים וצעירות חסרי בית - - -

יפעת שאשא ביטון: כן, אבל אני רוצה לפני שהם יגיעו לזנות, שהם יקבלו מעטפת ומענה כדי שהם לא יגיעו לשם.

<רעות גיא: אבל זה מדרון מאד חלקלק וככל שאנחנו מדברים על קהילות יותר סגורות ויותר מסורתיות, לא משנה אם זה מגזר ערבי או קהילה חרדית, אנחנו רואים מדרון מאד מאד חלקלק.

<רעות גיא: <היו"ר יפעת שאשא ביטון> כן, אבל ילד עכשיו נודה מהקהילה או מהבית, קחי את טל, בסדר?

<רעות גיא: שאנחנו עוד יכולים להציל - - -

<רעות גיא: כן, נכון.

יפעת שאשא ביטון: הוא עוד לא שם, איך אנחנו נותנים לו את המעטפת כדי שהוא לא יהיה במדרון החלקלק הזה.

<רעות גיא: אני חושבת שא' אמר את זה מאד ברור, צריך שיהיה שם גורם מקצועי אחראי שישאל אותו – איפה אתה ישן הלילה.

יפעת שאשא ביטון: יופי, אין לי איפה לישון, מה עושים?

<רעות גיא: צריך למצוא לו מקום לישון, הוא קטין, יש חוק במדינת ישראל.

<רעות גיא: חוק הנוער טיפול והשגחה.

יפעת שאשא ביטון: נכון, תכף אנחנו נגיע למשרד הרווחה.

<רעות גיא: יש מסגרות, תכף יגידו לך, הן לא מספיקות וצריך בעוד מקומות.

<רעות גיא: זה לא מספיק שיש בתל אביב בית שנותן מענה עם 14 מיטות, צריך להרחיב את המענים, אבל תראי, אני מסכימה שהיום יום עמוס בדיונים והכל אבל בכל זאת, תסתכלי, הכסאות פה ריקים, אנחנו לא מצליחים לגייס את דעת הקהל לטובתנו ואנחנו מדברים פה על - - -

יפעת שאשא ביטון: אני לא זוכרת מתי הוועדה שלי היתה ככה - - -

<רעות גיא: אני מדברת על הכסאות הריקים של חברי הכנסת ואני מדברת על זה ש - - -

יפעת שאשא ביטון: פרגני לבני הנוער שהגיעו להלחם על המקום שלהם.

<רעות גיא: זה בכלל לא שאלה, לפני 2.5 עשורים זה היה יכול להיות רק פנטזיה או מדע בדיוני שישבו פה בני נוער שישמיעו את קולם, אבל באמת, אנחנו רואים יותר ויותר בני נוער נדחקים לשולי החברה וגם, צריך לשים לב, ככל שאנחנו מדברים על זהות מינית בוודאי, זהות מגדרית עוד יותר, אני מקווה שבאמת תשמעו פה גם על תופעות של בני נוער טרנסג'נדרים כי הם מתמודדים עם עוד ועוד בעיות שבני נוער – בואו נגיד, עם זהות מינית אנחנו עוד יכולים לדבר עליה והחברה עוד מצליחה לעכל את זה, זהות מגדרית בכלל אנחנו מוצאים אנשי מקצוע אבודים בתחום הזה.

<רעות גיא: אבל אני מדברת על הדבר הכי בסיסי, קורת גג, מקום שלא מנצל אותם ולצערי, אני אגיד את זה גם פה וגם בוועדה ב-13:00, גם בקהילה שלנו אנחנו לא חפים מפשע.

<רעות גיא: גם בקהילה שלנו יש גורמים שמנצלים את המצב הזה, יש גברים שיכולים להזמין בני נוער לישון אצלם, להעביר סוף שבוע, לבוא למסיבות, לבוא למועדונים, להכיר להם את העולם ההומוסקסואלי כמו איזה כרטיס כניסה לעולם ההומוסקסואלי ועל הדרך הם עוברים פגיעות והם אפילו לא יודעים להמשיג את זה.

<רעות גיא: יצא לי לפגוש בני נוער שסיפרו לי סיפור שקרה להם, אבל הם לא ידעו את ההמשגה, בעצם להגיד שהם עברו פגיעה מינית, שהם עברו ניצל, שמישהו ניצל את הדבר הזה שאין להם קורת גג.

<רעות גיא: אם אנחנו לא נהיה על המדוכה ולא נשים לב לדברים האלה, אנחנו נמצא הרבה מאד בני נוער, כל שנה מצטרפים למעגל הזה, אני יכולה להגיד שלעלם יש כל שנה בין 1,000 ל-1,500 פניות של בני נוער, על הנושא של זהות מינית או זהות מגדרית.

<רעות גיא: זה כאילו בעצם יש איגי קטן בתוך עלם, שזה ארגון גדול.

<רעות גיא: צריך לדעת לתת לזה את ההתייחסות היחודית של זה ואני מאד מברכת אותך על הדיון הזה ואני מקווה שזה כמובן לא יגמר ביום אחד לזכויות הקהילה בכנסת, תודה.

יפעת שאשא ביטון: כן, ברור.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לך רעות, הזדמנות גם להגיד תודה למענים השונים שאתם נותנים, שראינו אותם מקרוב ואני מודה שאחת המשימות שלנו זה לדאוג שלא תהיה לכם עבודה.

<רעות גיא: הלוואי.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, גילה רונן משרד הרווחה, איזה מענים יש לנו לילד, נער שנפלט מהבית ועומד ככה חשוף בעולם?

יפעת שאשא ביטון: לא יודע למי לפנות.

<גילה רונן: אני רוצה להגיד כמה דברים, אני רוצה ברשותך באמת לא לחזור על דברים שנאמרו פה, רק להסכים מאד עם רעות, אני חושבת שחלק מהמענים הם באמת צריכים להיות מענים יעודיים וחלק מהמענים צריכים להינתן במסגרות הנורמטיביות, החל ממסגרות החינוך כמו שהוזכר פה ומסגרות אחרות שנמצאות בקהילה.

<גילה רונן: אני רוצה רגע להגיד על השרות שלנו, שרות נוער צעירות וצעירים שנותן מענה לנערים ונערות, צעירים וצעירות מגילאי 13-25, אבל המנדט שלנו הוא באמת לטפל בכאלה שנמצאים על רצף המצוקה, הסיכון והסכנה, לכן חשוב לי גם להגיד פה שלא, בדומה להגדרה שלנו לנער או נערה במצב סיכון, חשוב גם שנזכיר לעצמנו שלא כל נער או נערה מקהילת הלהט"ב נמצאים במצב סיכוני.

<גילה רונן: יחד עם זה, אנחנו פוגשים באמת את המצבים שתוארו קודם ואני יכולה להגיד שבשרות שלנו יש באמת תנופה מאד גדולה של פיתוח של שירותים, גם לקהילת הלהט"ב ואני אמנה כמה מהם, חלקם במסגרת תכניות שניתנות בקהילה, חלקם במסגרות חוץ ביתיות.

<גילה רונן: אני רוצה להגיד שחלק מהשירותים האלה הם שירותים שבאמת נעשים בשיתופי פעולה עם עמותות שונות, חלק נמצאים פה – גם עם איגי, גם עם אגודת הלהט"ב, גם עם עמותת נוער שנותנת שירותים לטיפול משפחתי וגם שירותים שניתנים באמצעות המשרד, כולל כרגע פניה לרשויות המקומיות, שוב מתוך אותה מחשבה שהרשויות צריכות לקחת אחריות על בני הנוער שנמצאים באחריותה ולא רק לבזר - - -

יפעת שאשא ביטון: נכון, אני מסכימה, אבל זה גלגול אחריות.

יפעת שאשא ביטון: כאילו הרשויות צריכות לדאוג אז בואו נחכה שהשלטון המקומי - - -

<גילה רונן: זה ממש לא גלגול אחריות, זה תקציב יעודי שקיבלנו ובמקום לפנות לעמותות שמתמחות בעבודה עם הלהט"ב, פנינו לכל הרשויות המקומיות, ביקשנו לעשות מיפוי, ביקשנו למפות את מצבי הסיכון - - -

יפעת שאשא ביטון: והרשויות משתפות עם זה פעולה?

<גילה רונן: חלקן, ואנחנו בחיזור אחרי מי שלא.

<גילה רונן: יש רשויות מאד מודעות ומאד נכונות לעניין הזה ויש רשויות שקצת פחות ויותר עסוקות בהכחשה - - -

יפעת שאשא ביטון: יש לכם כלים להתמודד מולם?

יפעת שאשא ביטון: כאילו מה, אז הילדים עכשיו נתונים לחסדים של רשות שמודעת או לא?

<גילה רונן: קודם כל אמרתי שיש לנו עוד שירותים ותכף אני אפרט את כל הדברים, אבל יש שירותים שניתנים גם באמצעות העמותות השונות ואנחנו מנסים להתרכז לא רק באזור המרכז, אלא באמת גם לצאת לפריפריה, זה חלק מהמיזמים המשותפים שנכנסנו אליהם, אבל גם בתוך הרשויות המקומיות זה חלק מהעבודה ומהאחריות שלנו, באמת להביא להכרה בתופעה ובקשיים שישנם ובמצבי הסיכון ובאחריות שיש לרשות לגבי בני הנוער שנמצאים בתוך הרשויות, זו עבודה מאד קשה ומאד מאומצת שאנחנו עושים ויחד עם זה מאד חשובה לנו.

<גילה רונן: אנחנו יכולים לקחת את התקציב הזה ולהעביר את זה לעמותה ולבקש ממנה להפעיל, אני חושבת שאנחנו צריכים לעשות גם וגם וזה בהמשך לדברים שרעות אמרה.

<גילה רונן: אני רוצה רגע לציין כמה דברים שאנחנו עושים, במיזם משותף עם אגודת הלהט"ב אנחנו מפעילים טיפול פסיכו-סוציאלי שניתן גם ברמה הפרטנית וגם ברמה הקבוצתית, זה מיזם משותף ואני לא יודעת אם את רוצה שאני אנקוב כרגע את הסכומים ואת החלקים של המיזם - - -

יפעת שאשא ביטון: לא, חשוב לי כרגע רק לדעת את המענים גם כדי שהם יצופו כאן וגם כדי שננגיש אותם.

<גילה רונן: אוקיי, אז עם אגודת הלהט"ב יש לנו כבר שותפות ארוכה, היא נעצה מכל מיני עניינים בירוקרטיים בשנה האחרונה ואנחנו בפני התחדשות נוספת לשנה הזאת.

<גילה רונן: יש כמובן טיפולים שניתנים במצבי לחץ ומשבר ובמצבי חירום למיניהם, יש תכנית חדשה שפועלת השנה גם בשיתוף עם אגודת הלהט"ב לנושא של מניעת התאבדויות בקהילת הלהט"ב והטרנסג'נדרים, זה משהו שהגיע לפתחנו ההיקף המאד המדאיג של בני נוער וצעירים וצעירות שנמצאים במצדי מצוקה מאד מאד קשים, מצבים אובדניים והתאבדויות שהיו בשנים האחרונות וזה תכנית שאנחנו מתקצבים אותה כרגע, זה תכנית חדשה שהתחלנו השנה.

<גילה רונן: ציינתי קודם את עמותת נוער, יש לנו מיזם משותף איתם להתערבות בתוך המשפחה כשמדובר על בני נוער שנמצאים בשלב של יציאה מהארון או אפילו בשלבים שהם עוד בברור של התהליך הזה, כשזה נחשף בפני המשפחה ונוצרים מצבים כמו שתוארו קודם.

<קריאה: איך אתם מגיעים אליהם?

<גילה רונן: יש מיזם משותף שאנחנו - - -

<קריאה: איך אתם מגיעים אליהם?

<גילה רונן: הם פונים לעמותה או כשאנחנו מטפלים בהם בכל מיני - - -, כשאנחנו רואים אותם ברשויות ויוצרים - - -

<א': איך אני - - -

יפעת שאשא ביטון: לא, שניה, אני יודעת – איך אתה תדע על המענים האלו, אני כבר מראש כתבתי את הסיפור הזה.

<גילה רונן: יש קושי לאייש את הדבר הזה.

<א': יש אבל בעיה, בני הנוער פוחדים משירותי הרווחה.

<קריאה: יש מענים אבל אין פניות.

<א': יש בעיה פה, בני נוער פוחדים משירותי רווחה, בני נוער לא רוצים להגיע למצב שבו – זה לא קשור רק לקהילה הגאה, בני נוער גם ילדים אובדניים, מכות, אונס, כל הדברים האלה, בני נוער לא רוצים לערב ישרותי רווחה כי זה מפחיד.

<א': יצא לשירותי רווחה שם של לפרק את כל ה- - -

<גילה רונן: טל, אני מסכימה איתך אבל אני חושבת שזאת הסיבה שבגללה ציינתי קודם שחלק מהפעולות שאנחנו עושים ומתקצבים, זה באמצעות העמותות.

<גילה רונן: אנחנו עובדים גם עם עמותת הלהט"ב וגם נכנסים למיזם משותף שהיום אושר סופית עם איגי ועם עמותת נוער, כדי שהם ילכו למקומות שנוח להם להגיע אליהם וגם עם עמותות אחרות כמו עלם ועמותות אחרות שנותנות שירותים לבני נוער.

יפעת שאשא ביטון: סליחה רגע, גילה איזה מענים לילדים שיצאו מהבית יש דרך הרווחה, מענים חוץ ביתיים.

<גילה רונן: לגבי בני נוער, יש את קורות הגג, לא השרות שלנו אחראי להם, אבל יש את קורות הגג למיניהם ויש את בית דרור שהוזכר פה - - -

יפעת שאשא ביטון: אנחנו תכף נשמע את יעל.

<גילה רונן: של קהילתה להט"ב, זה באחריות חסות הנוער, מה שיש אצלנו באחריות - - -

יפעת שאשא ביטון: אבל ילד שנזרק מהבית, בגלל שהוא מהלהט"ב צריך להגיע לחסות הנוער?

יפעת שאשא ביטון: זה המענים שיש לנו?

<גילה רונן: אין לנו מסגרות נפרדות, הם תחת חסות לנוער והם לא לילדים שהוצאו בצו או משהו כזה.

<גילה רונן: לכאורה תחת יחידות הנוער אבל זה לא ילדות עם עבריינות או בצו או משהו כזה, פשוט המענה הוא מענה תחת חסות הנוער, אבל הן קורות גג לילדים נורמטיביים לחלוטין.

<גילה רונן: נכון, במצבים חירומיים, במצבים כמו אלה, כשמישהו נזרק מהבית או מוצא את עצמו ללא קורת גג והוא יכול לפנות - - -

יפעת שאשא ביטון: וזה מונגש בכל האיזורים או שזה נמצא באיזורים מאד מסוימים?

<גילה רונן: יש כמה קורות גג, אין לי את כל הנתונים, יש בערים הגדולות וזה בדרך כלל שרות שהוא מאד נגיש ויש את בית דרור שהוא ייחודי לקהילת הלהט"ב.

<גילה רונן: אני רוצה להגיד שיש כמה מסגרות חוץ ביתיות שכרגע מיועדות, מבחינת השירות שלנו, לצעירים, אבל כשאני מדברת על צעירים זה מגיל 18 אז יש לנו באמת דירת מעבר בתל אביב לטרנסג'נדריות, יש דירת מעבר חדשה שמוקמת עכשיו לטרנסג'נדרים, שמאפשר שהות ארוכה יותר מהמקובל אצלנו בדירת מעבר, כדי שהם יוכלו לעשות את כל התהליכים שקשורים בעניין הזה ולפעמים זה באמת תהליכים שהם ארוכים יותר.

<גילה רונן: יש הוסטל שמוקם, הוא יהיה הוסטל שייתן שירות ארצי, הוא יהיה הוסטל בעיר חולון, הוסטל לקהילת הלהט"ב.

<גילה רונן: ותקום הלנת חירום בעיר תל אביב, הולכות להיות - - -

יפעת שאשא ביטון: בקיצור הכל במרכז, מי שבקצוות נמצא במצוקה - - -

<גילה רונן: מסגרות מהסוג הזה אנחנו כמעט ולא יכולים להפעיל בפריפריה.

יפעת שאשא ביטון: יש להם דרך להגיע אליכם כדי שאם ילד במצוקה נמצא בקצה אחר של הארץ אז מישהו ידאג להביא אותו לאותן דירות?

יפעת שאשא ביטון: או שזה בכלל לא אופציה והם צריכים להגיע ולתקתק?

<גילה רונן: אם הוא מטופל - - -

יפעת שאשא ביטון: הוא לא מטופל, עכשיו הילד סיפר להורים שלו וזרקו אותו מהבית, מה עושה?

<גילה רונן: אז צריך להביא את זה באמת – חלק מהמסגרות האלה מוכרות, ידועות, אנשים פונים אליהם, זה משהו שהוא מוכר, אבל בוודאי שזה גם אחריות שלנו להביא - - -

יפעת שאשא ביטון: תכף אני אגיד מה אני חושבת שצריך לקרות.

יפעת שאשא ביטון: יעל נכון?

יפעת שאשא ביטון: אז יעל ממש ככה בקצרה כי תכף מוציאים אותנו.

<יעל דורון: אוקיי, אז קודם כל אני אתחיל ואומר שהועדה הזאת מאד מאד חשובה, הנושא הזה מאד חשוב ותודה על כך.

<יעל דורון: אני כן אגיד שכל עוד יש להט"בופוביה בכלל בארץ, אי אפשר לצפות מהורים לא להיות להט"בופובים בעצמם ואנחנו בבית דרור רואים את הלהט"בופוביה כלהט"בופוביה מבית.

<יעל דורון: אני לא יכולה לצפות מהורה שכל הזמן ניזון מהקללות במגרשי הכדורגל, שרק אתמול אני מבינה שלא עבר החוק של יעל גרמן להוציא את הקללה 'יא הומו', זה לא עבר.

<יעל דורון: אי אפשר לצפות מהורה כזה שכל חייו שומע 'יא הומו', 'יא הומו' כקללה כשיש לו בבית הומו, לא יגיד לו – צא לי מהבית, כי זה עובד ביחד ובגלל זה, כל הנושא של לנסות לתקן את המצב זה אך ורק הכשרות.

יפעת שאשא ביטון: אני אגיד לך משהו לגבי החוק ההוא, למרות שאני מסתכנת כאן פוליטית, אבל באמת יש דברים שכאילו, אז יש חוק שלא לומר הומו, זה יעשה את השינוי החברתי?

<יעל דורון: ואז יבוא האדם הראשון שיגיש תלונה ואז מישהו יענש - - -

יפעת שאשא ביטון: לא, באמת, אני חושבת שאני מחמירה אפילו יותר מכם, אני חושבת שהתהליכים צריכים להיות הרבה יותר עמוקים והרבה יותר בסיסיים ולהתחיל בכלל בגיל צעיר, צריך לבנות את זה.

<יעל דורון: אבל אני חושבת שאבא או אמא שנמצאים בתוך המצב החברתי הזה שלנו, אנחנו בגדול לא יכולה לצפות מהם לא להיזון מתוך הדברים האלה ואז, כשזה בתוך הבית, כמו שא' סיפר – באמת, עשית את העבודה עבורי, ישבתי פה והקשבתי – זה מה שאנחנו רואים והמקרה של א' הוא לא נדיר.

<יעל דורון: הרבה מאד מבני הנוער שמגיעים לבני דרור, זה מה שאנחנו שומעים מהם לפעמים: יצאתי מהארון – עוף לי מהבית.

<יעל דורון: אני שמעתי אבא, אמנם בקהילה חסידית, שאמר לי – אני מעדיף שהוא יתאבד מאשר שהוא יהיה הומו וזאת המציאות שאיתה אנחנו מתמודדים, דרך אגב לא רק בקהילות חרדיות דתיות.

יפעת שאשא ביטון: זו הסיבה שאנחנו יושבים כאן, איך אנחנו עוטפים את הילדים האלה, איך אנחנו נותנים להם מענה, איך אנחנו עוזרים להורים להתמודד עם המציאות הזאת.

יפעת שאשא ביטון: כפי שאמרה רעות, גם הם אולי צריכים זמן אז לא ישר לוותר עליהם ולעשות תהליך גם עם ההורים.

<יעל דורון: את מרימה לי להנחתה ואני אגיד שאנחנו בניגוד לתקינה שמשרד הרווחה תקנן לבית דרור, אנחנו השנה התחלנו פרויקט חדש של עבודת התערבות משפחתית, אנחנו עבדנו עם עמותת נוער אבל הבנו שההורים עוד לא בשלים ולפעמים גם הילדים, לטיפול משפחתי, לפעמים צריך איזה שהוא גישור או התערבות מאד בסיסית והעבודה חייבת להיות מתוך ההוסטל, מאלה שמכירים את בני הנוער ויכולים באמת לעשות עבודה, בצעדי תינוק, עם המשפחות.

<יעל דורון: לפעמים זה אפילו ברמה של רק להרים טלפון ולהגיד איך היה לו היום בבית ספר.

<יעל דורון: אני רק רוצה לומר שהבעיה בניגוד למה שרעות אמרה, היא לא שאין לנו מספיק מיטות, יש לנו אמנם רק 14 מיטות בכל מדינת ישראל, אבל הן לא תמיד מאוישות עד אפס מקום, לרוב כן, אבל לא תמיד והבעיה שאני שמתי לב בשנים האחרונות זה הרווחה דווקא.

<יעל דורון: זה השירותים בתוך הערים השונות, הם לא יודעים שקיים מענה שכזה, הם לא יודעים שאם מגיע נער - - -

<רעות גיא: את מאמינה שיש צורך רק ב-14 מיטות בכל המדינה?

יפעת שאשא ביטון: לא, אבל לפני 14 מיטות צריך מודעות בכלל שידעו שהם קיימים כדי שיפנו אליהם.

<יעל דורון: כשנער משוטט בלמשל, סתם דוגמה באר שבע ומגיעה אליו עו"ס לחוק הנוער והוא אומר לה יצאתי מהארון ונזרקתי מהבית, רוב הסיכויים שהיא תיקח אותו לבראשית שזה קורת הגג הבאר שבעית – שזה בסדר גמור – אבל הם אפילו לא יודעים שקיים שירות שכזה.

<יעל דורון: ההבדל הגדול בין בראשית או בין כל קורת גג אחרת אלינו, זה שאנחנו מומחים בעבודה בנושא הזה, הם מקבלים הנערים שמגיעים אלינו גם קבוצת שווים לפעמים שזו הפעם הראשונה שהם יכולים להרגיש נורמטיביים, הם יכולים לדבר בלשון מגדר שהם מבקשים, שזו בעיה מאד קשה אם מדברים על הומופוביה או להט"בופוביה, הרבה פעמים הנידוי הוא גם בתוך הבית קורה, כשילד מבקש להיות - - -

<קריאה: בתוך הקהילה.

<יעל דורון: ברור, אבל כשילד מבקש להיקרא במגדר מסוים וההורה לא מסכים, אז אנחנו יכולים להגיד – אוקיי, זו צרה קטנה, אבל זו צרה קשה.

<יעל דורון: אפילו יש מחקרים שמדברים על זה כפוסט טראומה עיקשת, כל פעם מחדש להיזכר איפה אני נפגע בתוך הבית שלי.

<יעל דורון: אני מניחה שאם תעלה המודעות והרווחות שחייבות לקבל הכשרה, בתי ספר חייבים לקבל הכשרה וחייבים לקבל הנגשה של שירותים - - -

יפעת שאשא ביטון: אני מסכימה.

<יעל דורון: ברגע שהם יתחילו להפנות נצטרך הרבה מקומות כאלה בארץ.

<קריאה: אפשר רגע להוסיף משהו על השירותים?

יפעת שאשא ביטון: אני הבטחתי לא להוסיף אבל כבר באו להוציא אותנו, אבל אני חייבת לסכם את הדיון אם אתם רוצים שיצא מכאן משהו.

<קריאה: שרות רווחה נוסף חדש בירושלים, אם יכולים לדבר על זה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נבקש שתנגישו אותו, אנחנו נציין את הדברים ואני גם אומר למי כדאי לפנות כדי שהדברים באמת יהיו מסונכרנים.

יפעת שאשא ביטון: אם אתה מסוגל להגיד במשפט, אם לא אז אנחנו לא נפתח בכלל.

<עדי בן ברק: אני כן רוצה להודות לך שנתת לי את זה, שמי אני, אני טרנס בן 20 ולסיפור האישי שלי, אפילו לפני כל המעורבות המקצועית שרכשתי עם הזמן, בזמנו ההדרדרות שלי היתה מאד איטית, זאת אומרת שהייתה לי הזדמנות לפנות לכל המענים שהוזכרו פה, פניתי גם לעמותות הקהילתיות, גם לעמותות הרחבות כמו עלם, הגעתי גם ליועצת בית הספר שברגע שהבינה שהמצב שלי בבית קריטי – הפנתה אותי לרווחה, אבל בגלל בירוקרטיה היה לי פינג פונג של חודשים על גבי חודשים שהם לא קיבלתי מענה מאף אחד מהגורמים ובשורה התחתונה, משם אני נזרקתי מהבית, בגיל 17.

<עדי בן ברק: בעין הסערה הייתי אצל חברים שבמזל היו אנשים שבאמת יכולתי לסמוך עליהם.

<עדי בן ברק: נשרתי מהלימודים, לא היה לי שום קשר, שום מסגרת במשך כשנה וזה למרות כל המודעות באופן מאד אירוני, שלושה שבועות אחרי שנזרקתי מהבית עובדת סוציאלית טרחה להתקשר אלי – היי עדי, פנית אלינו לפני חצי שנה, אמרתי לה תשמעי, אני עכשיו נמצא בעיר אחרת ויש לי שלוש שעות נסיעה, אין לי פרקטית איך להגיע, אין לי כסף לאוטובוס.

<עדי בן ברק: ניסיתי להגיע אליה במעט שיכולתי, אז היא הכניסה את זה כחוסר מסוגלות וחוסר נכונות להתמיד בטיפול.

<עדי בן ברק: בסופו של דבר, בדיעבד, אותם חברים הם הסיבה שאני עדיין פה.

<עדי בן ברק: כל המענים שהוזכרו פה והם מענים חשובים ואני עכשיו גם אקטיביסט ופעיל ועובד במרכז הגאה ומתנדב כרכז חינוך בעמותת מעברים לקהילה הטרנסית, כל הדברים הלאה קיימים ועושים אבל בפועל הם כל כך לא נגישים.

<עדי בן ברק: אני יודע שאני באמת, היתה לי שנה שלמה שכל מה שרציתי היה לקרוא לעזרה.

<עדי בן ברק: הייתי מגיעה ליועצת הבית ספרית שלוש פעמים בשבוע, יושב אצלה ובוכה בחדר ופשוט לא היה לי כלום.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה עדי.

יפעת שאשא ביטון: אני שמחה שנתתי לך לדבר כי אני חושבת שכל החגיגה הזאת, ככה גם המעט שעלה כאן כמענים לחברה הזו, אם אנחנו לא יודעים להנגיש אותם לילדים שכבר קוראים, כבר הגיעו אלינו וכבר אומרים לנו שהם במצוקה, אז אנחנו צריכים לתת נו"ן רציני מאד כמערכת לעצמנו.

יפעת שאשא ביטון: אני אשמח אם משרד הרווחה יברר את המקרים האלה, אין ספק שגם בתוך משרד הרווחה צריך לעשות עבודה כדי לראות איך אנחנו מנגישים את המענים ואני ברשות

יפעת שאשא ביטון: כם מסכמת את הדיון, אז שמשרד הרווחה גם ידאג להנגיש את המענים לציבור הרחב, אנחנו לא יודעים מי שייך לקהילה ומי לא, מי יצא מחר ומי בעוד שבוע, צריך לנגיש את המענים לכל הקהילה.

יפעת שאשא ביטון: צריך להעביר הכשרות במשרד הרווחה על מנת שיהיו מודעים גם למצוקות של הילדים, צריך שמשרד הרווחה יאפשר טיפול בילדי הקהילה, בכל לשכת רווחה, לא משנה לאיזו עיר הם שייכים.

יפעת שאשא ביטון: כי כמו שאנחנו רואים, הם מנסים למצוא פתרון, הם מתניידים ממקום למקום אז גם אם הוא גר במקום מסוים ושייך לרווחה מסוימת, אבל עכשיו הוא נמצא בעיר אחרת אז שידאגו לתת לו את המענה באותו ישוב.

יפעת שאשא ביטון: בקיצור, עד שהם כבר מגיעים אלינו אז לא להפנות עורף אלא לראות איך אנחנו עושים הכל כדי לחבק.

יפעת שאשא ביטון: לגבי משרד החינוך, הוא חייב להמשיך בהסברה והנחיה של אנשי המקצוע, בתוך המערכת, גם במערכת החינוך להנגיש את כל השירותים שיש, את כל הגורמים שעוסקים בתחום הזה.

יפעת שאשא ביטון: אגב, זה נותן מענה הרבה פעמים – עלם וגופים אחרים, נותנים מענים לא רק לילדים של הקהילה הלהט"בית, אלא הם נותנים מענים גם לילדים אחרים אז חשוב שזה יהיה מונגש.

יפעת שאשא ביטון: אני אנצל את הנוכחות של מועצת התלמידים, גם אתם צריכים להנגיש את קו הפניות של משרד החינוך, גם משרד החינוך יעשה את זה אבל גם מועצת תלמידים.

יפעת שאשא ביטון: בית דרור, צריך לראות איך מנגישים אתכם, אם זה דרך מועצת תלמידים, אם זה דרך הרווחה, אם לא ידעו עליכם אז זכות הקיום שלכם היא לא מאד רלוונטית, כדי שתהיה לכם גם זכות קיום אז צריך שאתם גם תהיו מונגשים.

<יעל דורון: אל תביני לא נכון, אנחנו עמוסים.

יפעת שאשא ביטון: לא, חלילה, אני אומרת את זה בכוונה בצורה כזו כי אנחנו יכולים לתת את כל המענים שבעולם, אם הילדים האלה לא יודעים להגיע אלינו אז אין טעם בנוכחות שלנו, אז גם כאן, עניין של ההשגחה.

יפעת שאשא ביטון: צריך ליצור פעילות מודעת בקרב ההורים, אם זה דרך מערכת החינוך ואם זה במסגרות אחרות על מנת שאפשר יהיה לסייע לילדים האלה כן להישאר בתוך הבית ואני רואה כאן שיתוף גם של הרווחה.

<קריאה: ועדי הורים.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, שוועדי הורים יתארגנו כדי להנגיש את הנושא הזה, למנוע יציאה - - -

<קריאה: יש פעילות מוכנה לזה.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, מצוין.

<עדי בן ברק: האמת היא שעוד עניין שקצת שכחתי להעלות אם תרשי לי?

יפעת שאשא ביטון: לא, אנחנו סגרנו את הדיון, אני חושבת שהתרומה שלך היתה באמת משמעותית ואני שמחה שסגרנו דווקא עם זה, בסוף בסוף אם לא נדע לתת מענה למי שכבר פונה אלינו, אז אני לא רוצה לחשוב על כל האחרים שעוד אפילו לא הגיעו, תודה רבה לכולם.